Майкъл Крайтън

Драконови зъби

Увод

На една стара снимка Уилям Джонсън изглежда хубав млад мъж с леко кривнати устни и наивна усмивка. Поза на заучено безразличие. Облегнат е на готическа сграда. Висок е, но ръстът му, изглежда, няма нищо общо с начина, по който показва себе си. На снимката има дата: „Ню Хейвън, 1875“, и явно е била направена, след като е напуснал дома си, да учи в Йейлския колеж.

На една по-късна снимка, отбелязана като „Шайен, Уайоминг, 1876 г.“, Джонсън изглежда съвсем различен. Има големи мустаци. Тялото му е по-мускулесто и наедряло. Челюстите са стиснати. Стои уверено, с изпънати рамене и леко разкрачен — затънал е до глезените в кал. Ясно се вижда характерният белег на горната му устна, за който в по-късни години твърди, че бил резултат от нападение на индианци.

Следващата история разкрива какво се е случило между двете снимки.

За дневниците и тетрадките на Уилям Джонсън съм задължен на наследството на У. Дж. Т. Джонсън и особено на неговата роднина, Емили Силиман, която ми позволи да цитирам свободно от непубликувания материал. (Голяма част от фактологическото съдържание на записките на Джонсън се появява в печатен вид през 1890 г., по време на ожесточените битки между Коуп и Марш, в които най-накрая се намесва и правителството на Съединените щати. Самият текст обаче, дори извадки от него, не са публикувани досега.)

Част I

ЕКСПЕДИЦИЯ НА ЗАПАД

Младият Джонсън се присъединява към експедицията на Запад

Уилям Джейсън Тертълиъс Джонсън, първороден син на корабостроителя от Филаделфия Сайлъс Джонсън, влиза в колежа Йейл през есента на 1875 г. Според директора на училището му в Ексетър Джонсън е „надарен, привлекателен, атлетичен и способен“. Директорът обаче добавя и че Джонсън е „своенравен, ленив и много разглезен, със забележимо безразличие към всяка мотивация извън собствените му удоволствия. Ако не открие цел в живота си, рискува нелицеприятно затъване леност и порок“.

Тези думи биха могли да се използват по адрес на хиляди млади мъже в Америка от края на деветнайсети век — млади мъже с напористи и строги бащи, големи пари и липса на конкретен начин да убиват времето.

Уилям Джонсън сбъдва предсказанието на директора на училището през първата си година в Йейл. През ноември го слагат на пробация за хазарт, после отново, през февруари, за инцидент с употреба на много алкохол и счупване на витрина на търговец от Ню Хейвън. Сайлъс Джонсън плаща сметката. Въпреки това безразсъдно поведение Джонсън остава учтив, дори стеснителен с момичетата на негова възраст, защото все още не е имал никакъв късмет с тях. На свой ред те имат всички основания да търсят вниманието му въпреки строгото си възпитание. Във всякакви други отношения обаче той си остава неразкаян.

Рано същата пролет един неделен следобед Джонсън разбива яхтата на съквартиранта си, като засяда в плитчините в протока на Лонг Айланд. Яхтата потъва за минути. Джонсън е спасен от минаващ наблизо траулер. При въпроса какво се е случило той признава пред стъписаните рибари, че не умеел да управлява яхта, защото било „толкова невероятно отегчително да се научиш. А и бездруго изглеждаше достатъчно лесно“. Запитан ребром от съквартиранта си, Джонсън признава, че не е поискал позволение да използва яхтата, защото „беше ужасно досадно да те търся“.

Когато му представят сметката за потопената яхта, бащата на Джонсън се оплаква пред приятелите си, че „цената на образованието за млади господа в Йейл напоследък е станала разораващо висока“. Баща му е сериозният син на шотландски емигрант и полага доста усилия, за да скрие ексцесиите на потомъка си. В писмата си отново и отново настоява Уилям да открие някаква цел в живота си. Уилям обаче изглежда доволен от разюзданата си фриволност, а когато обявява намерението си да прекара наближаващото лято в Европа, баща му отбелязва: „Тази перспектива ме изпълва с кошмарен финансов ужас“.

Поради това семейството му се изненадва, когато през лятото на 1876 г. Уилям Джонсън ненадейно решава да замине на Запад. Джонсън никога не е обяснявал публично защо е променил решението си. Близки до него в Йейл обаче знаят причината. Решил е да замине на Запад заради облог. Ето неговите собствени думи, записани в дневника, който е водил педантично:

„Всеки млад мъж вероятно има архисъперник в някакъв момент от живота си и през първата ми година в Йейл аз също имах такъв. Харолд Ханибал Марлин беше на моята възраст, осемнайсет. Беше представителен, атлетичен, възпитан, ужасно богат и беше от Ню Йорк, с което смяташе, че превъзхожда момчетата от Филаделфия във всяко отношение. Намирах го за непоносим. Това мнение той ми връщаше подобаващо.

С Марлин си съперничехме във всичко — в класната стая, на игрището, в студентските номера, които погаждахме нощем. Нямаше нещо, за което да не се състезаваме. Спорехме непрекъснато и винаги заемахме противоположни позиции.

Една вечер, докато се хранехме, той каза, че бъдещето на Америка било в развиващия се Запад.

Аз възразих, че не е така, че бъдещето на великата ни страна не може да зависи от онзи огромен пущинак, населен с диви племена.

Той отвърна, че не знам какво говоря, защото не съм ходил там. Това беше отворена рана — Марлин беше ходил на Запад, поне до Канзас Сити, където живееше брат му, и не пропускаше да изтъкне превъзходството си по този пункт.

И не бях успял да го неутрализирам.

— Не е кой знае какво да отидеш на Запад — казах му. — Всеки глупак го може.

— Но глупаците не са отишли… поне ти още си тук.

— Никога не съм имал желание да отида — отговорих аз.

— Ще ти кажа какво мисля — каза Ханибал Марлин и се огледа, за да види дали другите слушат.

— Мисля, че те е страх.

— Мен? Абсурдно.

— О, да, страх те е. Едно приятно пътуване до Европа ти приляга много повече.

— Европа? Европа е за старци и прашасали учени.

— Помни ми думата. Това лято ще обикаляш Европа, може би с чадърче за слънце.

— Дори и да отида, това не значи, че…

— А-ха! Видя ли? — Марлин се обърна към седящите на масата. — Страх го е. Страх го е!

Усмихна се покровителствено, иронично, заради което го намразих още повече, и не ми остави избор.

— Всъщност — отвърнах ледено, — вече съм решил да пътувам на Запад това лято.

Това го изненада и самодоволната му усмивка замръзна.

— О…?

— Да — добавих. — Заминавам с професор Марш. Всяко лято взема със себе си група студенти.

Във вестника миналата седмица имаше обява. Спомнях си я бегло.

— Какво? Със стария дебелак Марш? Професора по кокалите?

— Точно така.

— Заминаваш с Марш!? Условията за групата му са спартански, а и разправят, че кара момчетата да работят до изнемога, безмилостно. Не мисля, че си по тази част. — Присви очи. — Кога заминаваш?

— Още не ни е казал датата.

Марлин се усмихна.

— Не си се доближавал до професор Марш и няма да заминеш с него.

— Ще замина.

— Няма.

— Казвам ти, вече е решено.

Марлин се усмихна снизходително.

— Имам едни хиляда долара, които казват, че няма да заминеш.

Губеше вниманието на масата, но с това си го върна веднага. През 1876-а хиляда долара бяха много пари дори и за богатите момчета.

— Хиляда долара казват, че няма да заминеш на запад с Марш това лято — повтори Марлин.

— Сър, току-що сключихме облог — казах аз. И в този момент си дадох сметка, че без да имам вина, ще прекарам цялото лято в някаква противна и гореща пустиня, в компанията на известен луд, за да копая стари кокали".

Марш

Професор Марш имаше кабинет в музея „Пийбоди“, в кампуса на Йейл. Джонсън спря пред тежка зелена врата с табела с бели букви, на която пишеше „Проф. О. Ч. Марш. Посещения само с писмено съгласие“.

Почука. Не последва отговор и той почука пак.

— Махай се.

Джонсън почука трети път.

В средата на вратата се отвори малко капаче, показа се око и примижа.

— Какво има?

— Искам да видя професор Марш.

— А той дали иска да те види? — натърти окото. — Съмнявам се.

— Идвам заради обявата. — Джонсън вдигна вестника с обявата от миналата седмица.

— Съжалявам. Твърде късно. Местата са заети. — Капачето се затръшна.

Джонсън не беше свикнал да му отказват каквото и да било, особено глупаво пътуване, което самият той не искаше. Ритна вратата ядосано. Вторачи се в минаващите по авеню „Уитни“ файтони. Обаче първо гордостта, после хилядата долара го накараха да се овладее и да почука учтиво още веднъж.

— Много съжалявам, професор Марш, но наистина трябва да дойда с вас.

— Млади момко, единственото място, на което трябва да отидеш, е някъде другаде. Върви си.

— Моля, професор Марш. Приемете ме да дойда с експедицията ви.

Мисълта за унижението му пред Марлин беше ужасна.

Гласът му трепереше, очите му се напълниха със сълзи.

— Моля, изслушайте ме, сър. Ще направя каквото кажете, ще донеса мое оборудване.

Капачето се вдигна пак.

— Млади човече, всички носят свое оборудване и правят каквото кажа, но не и ти. Ти си жалка картинка. — Окото се вторачи в него. — Върви си.

— Моля, сър, трябва да ме вземете.

— Ако искаше да дойдеш, трябваше да отговориш на обявата миналата седмица. Всички други го направиха. Миналата седмица имахме трийсет кандидати, от които да избираме. Сега сме избрали всички освен… дали по някаква случайност не си фотограф?

Джонсън видя шанса си и го сграбчи.

— Фотограф? Да, сър, наистина съм фотограф!

— Добре! Трябваше с това да започнеш. Влизай.

Вратата се отвори широко и Джонсън за първи път видя набитата, мощна, впечатляваща фигура на Отнийл Чарлз Марш, първия професор по палеонтология в Йейл — беше среден на ръст и изглежда, се радваше на чудесно здраве.

Марш го въведе в музея. Въздухът беше изпълнен с фин бял прах, слънчеви лъчи го пронизваха като в катедрала. В огромното подобно на пещера пространство Джонсън видя мъже с бели лабораторни престилки, наведени над големи парчета скали.

Отчупваха парченца вкаменели кости с малки длета. Работеха внимателно, забеляза той, после почистваха с малки четчици. В дъното сглобяваха гигантски скелет, конструкцията от кости се издигаше до тавана.

— Giganthopus marshiensis, най-голямото ми постижение — каза Марш и кимна към костите на звяра. — Засега, разбира се. Открита е през 74-та, в територия Уайоминг. Винаги мисля за нея като за момиче. Как се казваш?

— Уилям Джонсън, сър.

— С какво се занимава баща ти?

— Баща ми е в корабоплаването, сър. — Варовиковият прах се носеше във въздуха. Джонсън се закашля.

Марш го изгледа подозрително.

— Да не би да си болен, Джонсън?

— Не, сър. Чувствам се много добре.

— Няма да търпя болести около себе си.

— Здравето ми е отлично, сър.

Марш като че ли не остана убеден.

— На колко години си, Джонсън?

— На осемнайсет, сър.

— И от колко време си фотограф?

— Фотограф?… О… от дете, сър. Татко… баща ми снимаше и се научих от него, сър.

— И имаш ли свое собствено оборудване?

— Да… не, сър… но мога да го осигуря. От баща ми, сър.

— Нервен си, Джонсън. Защо така?

— Нямам търпение да тръгна с вас, сър.

— Така ли. — Марш се вторачи в него, сякаш самият Джонсън беше любопитен анатомичен екземпляр.

Джонсън се почувства неловко заради втренчения поглед на професора и опита да направи комплимент.

— Чувал съм много вълнуващи неща за вас, сър.

— Така ли? Какво си чул?

Джонсън се поколеба. В действителност беше чувал само, че Марш бил маниакален, дори налудничав, и дължал позицията си в колежа само на обсесивния си интерес към вкаменелости, и на вуйчо си, известния филантроп Джордж Пийбоди, осигурил финансирането за музея „Пийбоди“, за професурата на Марш и за ежегодните му експедиции на Запад.

— Само, че студентите смятат за привилегия и приключение да ви придружат, сър.

Марш замълча за момент. После каза:

— Не харесвам комплиментите и празните ласкателства. Не обичам да ме наричат „сър“. Можеш да се обръщаш към мен с „професоре“. Що се отнася до привилегиите и приключенията, предлагам дяволски тежка работа, при това много. Ще кажа едно обаче — всичките ми студенти са се върнали живи и здрави. Добре. Ти защо толкова много искаш да дойдеш?

— Лични причини, съ… професоре.

— Всички причини са лични, Джонсън. Питам какви са твоите.

— Ами, професоре, интересувам се от изучаването на фосилите.

— Интересуваш ли се? Казваш, че се интересуваш? Млади човече, тези фосили… — направи широк жест с ръка към помещението — тези фосили не искат интерес. Те искат страстна всеотдайност, религиозно преклонение и научно въображение, те искат разгорещени дискусии и спорове, но не могат да съществуват само с прост интерес. Не, не. Съжалявам. Наистина. Не.

Джонсън се изплаши, че е загубил възможността си с тази случайна забележка, но Марш отново промени изражението си, усмихна се и каза:

— Няма значение. Трябва ми фотограф, така че си добре дошъл да дойдеш с нас. — Протегна ръка и Джонсън я стисна. — Откъде си, Джонсън?

— От Филаделфия.

Името произведе необичаен ефект върху Марш. Той пусна ръката на Джонсън и отстъпи назад.

— Филаделфия! Ти… ти… ти си от Филаделфия?

— Да, сър. Има ли нещо нередно във Филаделфия?

— Не ме наричай „сър“! И баща ти се занимава с кораби?

— Да.

Лицето на Марш почервеня. Тялото му се разтрепери от гняв.

— И предполагам, че си квакер? Ммммм!? Квакер от Филаделфия?

— Не, всъщност съм методист.

— Това не е ли много близо до квакер?

— Не мисля.

— Но живееш в същия град като него.

— Като кого, професоре?

Марш млъкна, загледа се намръщено в пода, после настроението му отново рязко се промени и той се раздвижи пъргаво. Беше изненадващо гъвкав и атлетичен.

— Все едно — каза и пак се усмихна. — Не се карам с никой жител на Града на братската любов, каквото и да говорят. Предполагам, че се чудиш къде ще замине моята експедиция това лято, за да търси фосили?

Точно този въпрос не беше минавал през ума на Джонсън, но за да покаже нужния интерес, той отговори:

— Чудя се, да.

— Знам, че се чудиш. Няма как иначе. Е, това е тайна — каза Марш, наведе се към Джонсън и изсъска:

— Разбираш ли ме? Тайна. И ще си остане тайна, известна само на мен, докато не се качим на влака и не потеглим на запад. Е ли това напълно ясно?

Джонсън отстъпи под натиска на думите.

— Да, професоре.

— Добре. Ако семейството ти иска да знае къде заминаваш, ще кажеш Колорадо. Не е вярно, защото тази година няма да сме в Колорадо, но няма значение, защото бездруго няма да имат връзка с теб, а Колорадо е приятно място да прекараш лятото. Ясно?

— Да, професоре.

— Добре. Ето какво. Заминаваме на четиринайсети юни от гара Гранд Централ в Ню Йорк. Няма да се върнем преди първи септември, на същата гара. Обади се на секретаря на музея утре и той ще ти каже какви провизии трябва да осигуриш — заедно, в твоя случай, с фотографското оборудване. Ще са ти нужни материали за сто снимки. Въпроси?

— Не, сър… не, професоре.

— Тогава ще се видим на перона на четиринайсети юни, мистър Джонсън.

Стиснаха си ръцете. Дланта на Марш беше влажна и студена.

— Благодаря, професоре. — Джонсън се обърна и тръгна към вратата.

— Ах, ах, ах… Къде тръгна?

— Да изляза.

— Сам?

— Мога да намеря изхода…

— Никой, Джонсън, няма право да се движи без придружител в тези помещения. Не съм глупак, знам, че е пълно с шпиони, които умират да погледнат последните чернови на статиите ми или последните кости, появили се от скалите. Асистентът ми, мистър Гал, ще те изпрати.

Щом чу името си, един слаб сбръчкан мъж с лабораторна престилка остави длетото си и съпроводи Джонсън до изхода.

— Винаги ли е такъв? — прошепна Джонсън.

— Днес е чудесен ден, нали? — каза Гал и се усмихна. — Приятен ден, сър.

И Уилям Джонсън излезе на улицата.

Изучаване на фотографията

Повече от всичко Джонсън искаше да се измъкне от условията на облога и предстоящата експедиция. Марш очевидно беше луд от първи порядък, а освен това и потенциално опасен. Така че Джонсън реши да седне отново на масата за хранене с Марлин и някак си да се измъкне от облога.

Но същата вечер научи, че облогът е станал баснословно известен. Сега всички в колежа говореха за него, по време на вечерята при него идваха хора, за да говорят за това, да пускат дребни забележки или да се шегуват. Измъкването вече беше немислимо.

Осъзна, че е обречен.

На следващия ден отиде в ателието на мистър Карлтън Луис, местен фотограф, който му предложи двайсет урока в занаята си срещу възмутителната сума от петдесет долара. Мистър Луис се забавляваше с новия си ученик — фотографията не беше работа за богаташи, а по-скоро временно занимание за хора, които нямат достатъчно капитал, за да се заемат с някакво по-престижно занимание. Дори Матю Брейди, най-известният фотограф на деня, хроникьорът на Гражданската война, мъжът, който фотографираше държавници и президенти, никога не бе третиран от моделите, които му позираха, като нещо различно от слуга.

Джонсън обаче беше упорит и за няколко седмици усвои уменията, нужни за прилагането на този метод на регистриране на действителността, внесен от Франция четирийсет години преди това от телеграфиста Самюъл Морз.

Процесът по онова време беше фотографската техника, наречена „мокра плака“ — в затъмнена стая или палатка се смесват химикалите и така получената лепкава светлочувствителна емулсия се нанася върху стъклена плака. Тази мокра плака след това бързо се отнася до камерата, преди да е изсъхнала. Нужни са сериозни умения, за да приготвиш стъкло с равномерно нанесена емулсия, а после да експонираш снимката, преди материалът да изсъхне. Появилите се по-късно по-нови процеси са лесни в сравнение с това.

Джонсън се учеше трудно. Не беше в състояние да усвоява стъпките достатъчно бързо, с лесния ритъм на своя учител — в началото емулсиите му ставаха или прекалено дебели, или прекалено тънки, или твърде мокри, или твърде сухи. Плаките му имаха мехури или емулсията капеше, заради което снимките му изглеждаха аматьорски.

Мразеше тясната стаичка, тъмнината, миризливите химикали, които дразнеха очите, цапаха пръстите му, прогаряха дрехите. Най-много го ядосваше фактът, че не може да усвои занаята лесно. Ядосваше го и мистър Луис, който обичаше да философства.

— Очакваш всичко да е лесно, защото си богат. — Луис се смееше, докато го гледаше как нервничи и ругае. — Плаката обаче не знае колко си богат. Химикалите не дават пет пари колко си богат. На обектива не му пука колко пари имаш и колко си богат. Трябва да се научиш на търпение, ако искаш изобщо да научиш нещо.

— Проклет да си! — отвръщаше Джонсън ядосано. Този човек не беше нищо повече от образован магазинер, който си придава важност.

— Не аз съм проблемът — отговаряше Луис, без да се обижда. — Ти си проблемът. Сега ела и опитай пак.

Джонсън стискаше зъби и ругаеше под нос.

С минаването на седмиците обаче положението се подобри. Към края на април плаките му ставаха достатъчно равномерни и ги приготвяше достатъчно бързо, за да прави добри експозиции. Снимките му излизаха ясни и отчетливи и той ги показваше на учителя си с удоволствие.

— За какво се радваш толкова? — попита го мистър Луис веднъж. — Тези снимки са жалки.

— Жалки? Перфектни са.

— Технически са перфектни — каза Луис и сви рамене. — Това означава само, че можеш да започнеш да учиш фотография. Струва ми се, че точно заради това дойде при мен.

Луис започна да го учи на тънкостите на експонирането, широчината на блендата и дълбочината на фокуса. Джонсън се отчая, защото се оказа, че има да учи още безкрайно много: „Снимай портрети с широка бленда и кратки експозиции, защото отвореният обектив придава мекота, която ласкае модела“. И: „Снимай пейзажи с дълги експозиции и по-затворена бленда, защото пейзажът трябва да е на фокус в дълбочина“. Научи се да променя контраста, като променя експозицията и времето за проявяване след това. Научи се да разполага моделите си в светлината, да променя състава на емулсиите в светли и мрачни дни. Работеше усилено и водеше подробни записки в дневника си — записваше обаче и недоволствата си.

„Презирам този човек от миналото — отбелязва един типичен запис — и все пак отчаяно чакам да чуя това, което май никога няма да каже — че съм научил занаята му“. Дори и в оплакванията му обаче се долавя промяната от надменния младеж, който само преди няколко месеца не си бе направил труда да се научи да управлява яхта. Сега искаше да е отличен в работата си.

В началото на май Луис взе поредната плака и я вдигна към светлината, после я огледа с лупа и се обърна към Джонсън:

— Тази работа е почти приемлива — каза му. — Справи се добре.

Джонсън се почувства на седмото небе. В дневника си записа: „Почти приемлива! Почти приемлива! Нищо по-хубаво не съм чувал през живота си!“.

И други аспекти от държането на Джонсън се променяха — въпреки всичко той започваше да очаква заминаването с нетърпение.

„Продължавам да смятам трите месеца на Запад за нещо като три месеца принудителен престой в германската опера. Трябва обаче да призная, че с приближаването на важната дата изпитвам някакво приятно вълнение. Набавих си всичко от списъка, който взех от секретаря на музея, включително ловджийски нож, шестзаряден револвер „Смит и Уесън", карабина.50 калибър, здрави кавалерийски ботуши и геоложки чук.

С всяка следваща покупка нетърпението ми расте. Овладях фотографските техники доста добре. Снабдих се с 40-те килограма химикали и оборудване и стоте стъклени плаки. С две думи, готов съм за експедицията.

Само една голяма пречка ме дели от заминаването — семейството ми. Трябва да се върна във Филаделфия и да кажа на нашите".

Филаделфия

Онзи май Филаделфия беше най-оживеният град в Америка, защото се пукаше по шевовете от тълпите, които прииждаха заради Континенталното изложение от 1876 г. Вълнението, съпътстващо това отбелязване на стогодишнината на страната, беше почти осезаемо. Джонсън обикаляше просторните изложбени палати и гледаше чудесата, които изумяваха света — голямата парна машина „Корлис“, експонатите на земеделието и растениевъдството в Америка, новите изобретения, за които говореха всички.

Перспективата да се впрегне силата на електричеството беше последната тема — дори говореха, че можело да има електрическо осветление, което да осветява градските улици нощем. Казваха, че Едисон щял да има решение до една година. Междувременно можеха да се удивляват на други електрически чудеса, особено на странното устройство, наречено телефон.

Всеки посетил изложението виждаше тази странност, но малцина смятаха, че има някаква стойност. Джонсън беше от мнозинството, защото записа в дневника си: „Вече имаме телеграф, който дава връзка на всеки, който желае. Каква е допълнителната полза от комуникация с глас на големи разстояния е неясно. Може би в бъдеще някой ще поиска да чуе гласа на някой друг, който е далече, но едва ли ще има много кандидати. Аз лично смятам, че телефонът на мистър Бел е куриоз, който няма истинско приложение“.

Въпреки великолепните постройки и огромните тълпи не всичко в страната вървеше добре. Тази година трябваше да има избори и много се говореше за политика. Президентът Юлисис Грант беше открил Изложението, но дребният генерал вече не беше популярен. Управлението му беше белязано от скандали и корупция, а ексцесиите на финансовите спекуланти хвърлиха страната в една от най-тежките кризи в историята. Хиляди инвеститори на Уолстрийт фалираха. Западните фермери бяха съсипани от спада в цените, от студените зими и нашествията на скакалци. Индианските войни в териториите Монтана, Дакота и Уайоминг продължаваха да придават горчив вкус, поне за източната преса, а двете големи партии, демократите и републиканците, в кампаниите си обещаваха да се съсредоточат върху реформите.

За един млад човек обаче всичките тези новини — и добри, и лоши — бяха само вълнуващ фон в навечерието на голямото му приключение. „Изложението ми хареса — написа Джонсън, — обаче всъщност намирам всичко за отегчително цивилизовано. Погледът ми е отправен към бъдещето, към Големите равнини, към които ще се отправим. Ако нашите се съгласят да ме пуснат, разбира се“.

Семейство Джонсън живееше в една от красивите големи къщи на площад Ритенхаус във Филаделфия. Уилям не знаеше друг дом — пищна мебелировка, маниерна елегантност, прислуга зад всяка врата. Реши да каже на семейството си една сутрин на закуска.

В ретроспекция намираше реакцията на близките си абсолютно предсказуема.

— О, скъпи! Защо ти е да ходиш чак там!? — попита майка му, докато мажеше препечената си филийка с масло.

— Мисля, че е прекрасна идея — каза баща му. — Отлично!

— Но мислиш ли, че е умно, Уилям? — попита майка му. — Непрекъснато има проблеми с индианците, знаеш.

— Добре е да отиде, може би ще го скалпират — обади се по-малкият му брат, Едуард, който беше на четиринайсет. Той непрекъснато говореше такива неща и никой не му обръщаше внимание.

— Не разбирам какво те привлича в това — продължи майка му с тревожна нотка в гласа. — Защо искаш да отидеш? Няма никакъв смисъл. Защо вместо това не отидеш в Европа? Там е безопасно, ще се запознаеш с културата…

— Сигурен съм, че и тук ще е в безопасност — каза баща му. — Днес „Инкуайърър“ пише, че сиуксите са въстанали в Дакота. Изпращат генерал Къстър, за да се справи с тях лично. Няма да се бави дълго.

— Не ми се ще да те изядат — каза майка му.

— Да го скалпират, майко — поправи я Едуард. — Отрязват ти косата около темето, след като те убият, разбира се. Само дето понякога не си съвсем умрял и усещаш как ножът реже кожата ти чак до веждите…

— Не на закуска, Едуард.

— Ти си отвратителен, Едуард — каза сестра им, Илайза, която беше на десет. — Ще повърна от теб!

— Илайза!

— Ами така е, мамо. Той е отвратително същество.

— Къде точно ще бъдете с професор Марш, синко? — попита баща му.

— В Колорадо.

— Това не е ли близо до Дакота? — попита майка му.

— Не е много близо.

— Ох, майко, знаеш ли изобщо нещо? — обади се Едуард.

— Има ли индианци в Колорадо?

— Навсякъде има индианци, майко.

— Не питах теб, Едуард.

— Не мисля, че в Колорадо има враждебно настроени индианци — каза баща му. — Говорят, че мястото било хубаво. Сухо, не вали.

— Говорят, че било пустиня — поклати глава майка му. — И ужасно негостоприемно. В какъв хотел ще отседнете?

— Ще спим в палатки, най-вече.

— Чудесно — каза баща му. — Чист въздух и физически труд. Това дава живот.

— Ще спиш на земята при всичките онези змии, животни и насекоми? Това е ужасно — каза майка му.

— Лято сред природата, това е чудесно за млад човек — каза баща му. — В края на краищата болнавите хлапета в наши дни ги пращат на „палатково лечение“.

— Предполагам… — съгласи се майка му. — Уилям обаче не е болнав. Защо искаш да заминеш, Уилям?

— Мисля, че е крайно време да направя нещо със себе си — отговори Уилям, изненадан от собствената си откровеност.

— Добре казано! — възкликна баща му и удари въодушевено по масата.

Накрая майка му даде съгласието си, макар и да изглеждаше искрено разтревожена. Уилям реши, че се държи като майка и глупаво. Опасенията, които изрази тя, само го караха да се чувства по-мотивиран, смел и решен да замине.

Може би щеше да разсъждава по друг начин, ако знаеше, че в края на лятото ще й съобщят, че първородният й син е мъртъв.

„Готови ли сте да копаете за Йейл?“

Влакът замина в осем вечерта от огромния търбух на гара Гранд Централ в Ню Йорк. Докато търсеше пътя си през гарата, Джонсън видя няколко атрактивни млади девойки, придружавани от семействата си, но не намери смелост да срещне любопитните им погледи. Междувременно трябваше да открие групата си. Общо дванайсет студенти от Йейл щяха да придружават професор Марш и асистентите му мистър Гал и мистър Белоус.

Марш беше пристигнал на гарата рано, крачеше покрай редицата файтони, посрещаше всички еднакво: „Здравей, млади момко, готов ли са да копаеш за Йейл?“. Обикновено мълчалив и подозрителен, сега Марш беше дружелюбен и приветлив. Беше подбрал студентите от високопоставени и заможни семейства, които сега изпращаха момчетата си на гарата.

Марш си даваше сметка, че е нещо като екскурзовод на издънките на богатите, които по-късно биха могли да му се отблагодарят подобаващо, задето е превърнал момчетата им в мъже. Освен това разбираше, че след като много от най-изтъкнатите свещеници и теолози открито заклеймяват безбожните палеонтологически проучвания, всичките пари за изследвания в тази област идват от частни покровители като неговия вуйчо, финансистът Джордж Пийбоди. Тук, в Ню Йорк, новият Американски музей за естествена история в Сентръл Парк беше току-що създаден от други натрупали сами богатството си мъже като Андрю Карнеги, Дж. Пиърпонт Морган и Маршал Фийлд.

Защото колкото повече религиозните деятели опитваха да дискредитират учението за еволюцията, толкова повече богатите хора се стремяха да я утвърждават. В принципа за естествения отбор те виждаха научно оправдание за собственото си издигане над останалите и собствения си освободен от скрупули живот. В края на краищата самият Чарлз Лайъл, приятел и предшественик на Чарлз Дарвин, бе настоявал отново и отново: „В универсалната борба за съществуване правото на най-силния в крайна сметка взема връх“.

Тук Марш беше заобиколен от децата на най-силните. Насаме пред Белоус твърдеше, че „изпратеното от Ню Йорк е най-продуктивната част от експедицията“, и тези мисли бяха твърдо фиксирани в главата му, когато посрещна Джонсън с обичайното: „Здравей, млади момко, готов ли си да копаеш за Йейл?“.

Джонсън беше заобиколен от неколцина носачи, които товареха тежкото му фотографско оборудване на влака. Марш се огледа и се намръщи.

— Къде са близките ти?

— Във Филаделфия, съ… професоре.

— Баща ти не е дошъл да те изпрати? — Марш си спомни, че бащата на Джонсън се занимава с кораби. Не знаеше кой знае какво за корабите, но не се съмняваше, че носят добри доходи и че около тях се прилагат „остри“ похвати.

Всеки ден корабите носеха цели състояния.

— Баща ми ме изпрати във Филаделфия.

— Така ли? Повечето семейства искат да се срещнат с мен лично, да добият представа за експедицията…

— Да, сигурен съм, но, разбирате, решиха, че идването дотук ще е голямо сътресение за… майка ми… която не одобрява изцяло…

— Майка ти не одобрява? — Марш не успя да скрие потреса си. — Не одобрява какво? Не мен, надявам се…

— О, не. Индианците, професоре. Не одобрява, че заминавам на Запад, защото се страхува от индианците.

— Очевидно не знае нищо за миналото ми — изсумтя Марш. — Аз съм широко известен приятел на червенокожите. Няма да имаме проблеми с индианците, повярвай ми.

За Марш обаче ситуацията беше изцяло неудовлетворителна и по-късно той промърмори на Белоус, че Джонсън „изглежда по-възрастен от другите“, и намекна мрачно, че „може би изобщо не е студент. И баща му е в корабите. Мисля, че не е нужно да се казва нищо повече“.

Свирката на влака изпищя, последваха последни целувки и ръкомахания от перона и вагоните се изнизаха от гарата.

Марш беше уредил да пътуват в частен вагон, осигурен от самия комодоре Вандербилт, сега побелял осемдесет и две годишен старец, прикован на легло от болест. Това беше едно от множеството удобства, които Марш беше осигурил за пътуването чрез широките си контакти с армията, правителството и лидерите на индустрията като Вандербилт.

В разцвета на силите си навъсеният Комодоре, сега прегърбен старик с кожено палто лете и зиме, беше обект на възхищение в Ню Йорк. С безмилостните си агресивни инстинкти, а също и с острия си груб език това необразовано момче от ферибота за Статън Айланд, син на холандски селяни, вече контролираше корабните линии в Ню Йорк и в Сан Франциско. По-късно прояви интерес към железниците и разгърна могъщата си Ню Йорк Централ от сърцето на Ню Йорк до процъфтяващия Чикаго. Винаги беше добър материал за вестниците, дори и когато е победен. Когато потайният Джей Гулд го измести от контрола на железницата за Ери, Вандербилт обяви: „Тази война за Ери ме научи, че не си струва да риташ скункс“. И в друг случай, думите му към адвокатите му: „Какво ме интересува законът? Аз нямам ли власт?“ — което го бе превърнало в легенда.

През последните години Вандербилт ставаше все по-ексцентричен, сдружаваше се с ясновидци и хипнотизатори, общуваше с мъртвите, често заради належащи бизнес дела. И макар да покровителстваше феминистки с лоша слава като Виктория Удхил, продължаваше да преследва момичета на една четвърт от възрастта му.

Няколко дни преди това вестникарските заглавия в Ню Йорк разтръбиха: „ВАНДЕРБИЛТ УМИРА!“ — което накара стареца да се надигне от леглото и да изреве на репортерите: „Не умирам! Дори да умирах, пак щях да имам достатъчно сили, за да навра тази обида в гърлата ви!“. Поне това съобщиха журналистите, макар всеки в Америка да беше наясно, че езикът на Комодоре е доста по-пиперлив.

Вагонът на Вандербилт беше последна дума на елегантността и модата — лампи „Тифани“, кристални и порцеланови сервизи, както и хитроумните легла за спане, изобретени от Джордж Пулман. По това време Джонсън вече бе огледал останалите студенти и бе записал в дневника си, че са „малко отегчителни и разглезени, но общо взето търсещи приключения хора. И всички ние споделяме общ страх — от професор Марш“.

Беше ясно, като гледат Марш да крачи властно из вагона, да се отпуска на плюшено кресло, за да запали пура или да щрака с пръсти на някой прислужник да му донесе ледена напитка, че в тази обстановка се чувства в свои води.

И наистина, понякога вестниците го наричаха Барона на костите, както Карнеги беше Стоманения барон, а Рокфелер — Нефтения барон.

Също като тези прочути мъже Марш беше постигнал всичко съвсем сам.

Син на фермер от Ню Йорк, още от млад той бе започнал да проявява интерес към вкаменелостите и науката. Въпреки подигравките в семейството беше успял да завърши академия Филипс в Андовър на двайсет и девет с почести и прякора Татко Марш. От Андовър отиде в Йейл, а оттам — в Англия, за да търси помощ от вуйчо си, филантропа Джордж Пийбоди. Вуйчо му се възхищаваше от всякакво познание и се зарадва, че член от семейството му се насочва към академичния живот. Даде на Отнийл Марш средствата, нужни, за да създаде музея „Пийбоди“ в Йейл. Единственият проблем беше, че Пийбоди даде същата сума и на Харвард, за да направят там друг музей „Пийбоди“. Направи го, защото Марш беше привърженик на дарвинизма, а Джордж Пийбоди не одобряваше такива безбожни теории. В Харвард се подвизаваше Луис Агасиз, виден професор по зоология, който не приемаше идеите на Дарвин и поради тази причина бе станал стълб на антиеволюционистите — Харвард би осигурил полезен коректив на ексцесиите на племенника му, както смяташе вуйчо Пийбоди. Джонсън научи всичко това от разговорите шепнешком в клатещите се легла на Пулман същата вечер, преди развълнуваните студенти да заспят.

Сутринта бяха в Рочестър, по обед — в Бъфало, и зачакаха нетърпеливо да зърнат Ниагарския водопад. За съжаление гледката от моста, доста надолу по течението, беше разочароваща.

Разочарованието обаче бързо изчезна, когато им казаха, че професор Марш очаква да ги види веднага в частното си купе.

Марш огледа коридора наляво и надясно, затвори вратата и я заключи отвътре. Макар следобедът да беше топъл, затвори всички прозорци и също ги заключи. Едва тогава се обърна към дванайсетимата студенти.

— Несъмнено се питате къде отиваме — започна той. — Твърде рано е да ви кажа. Ще научите след Чикаго. Междувременно, предупреждавам ви да избягвате контакти с непознати и да не говорите с никого за плановете ни. Той има шпиони навсякъде.

Един студент попита боязливо:

— Кой има шпиони?

— Коуп, разбира се! — тросна се Марш.

Като чуха непознатото име, студентите се спогледаха озадачено, но Марш не забеляза. Започваше тирада.

— Господа, както и да ви предупреждавам за този човек, няма да е достатъчно. Професор Едуард Дринкър Коуп може да претендира, че е учен, но всъщност почти не се различава от обикновен крадец и човек, който наднича през ключалката. Не ми е известно някога да е спечелил нещо с честен труд, ако има как да го открадне. Този човек е долен лъжец и подлец. Бъдете нащрек.

Марш пухтеше, сякаш се бе уморил. Огледа купето.

— Някакви въпроси?

Нямаше никакви.

— Добре — каза Марш. — Само исках да изясня това. Ще научите повече, след като минем Чикаго. Дотогава — не говорете с непознати.

Озадачени, студентите се изнизаха от купето.

Един от тях, казваше се Уинслоу, знаеше кой е Коуп.

— И той е професор по палеонтология, в колежа Хейвърфорд, в Пенсилвания, струва ми се. С Марш някога били приятели, а сега са непримирими врагове. Както чух, Коуп опитал да открадне първите открити вкаменелости на Марш и след този случай двамата не се понасят. Освен това Коуп е ухажвал жена, за която Марш е искал да се ожени, и я е дискредитирал или поне е опетнил репутацията й. Бащата на Коуп бил богат квакер, търговец, и му завещал милиони, както научих. При това положение Коуп прави каквото си иска. Изглежда е и нещо като шарлатанин и подлец. Коварните трикове, до които прибягва, за да открадне това, което по право принадлежи на Марш, нямат край. Заради това Марш е толкова подозрителен — непрекъснато следи да не попадне на Коуп и негови хора.

— Нямах представа за тези неща — отбеляза Джонсън.

— Е, вече имаш — отвърна Уинслоу. Загледа се през прозореца към равните царевични ниви. Влакът бе излязъл от щата Ню Йорк, беше минал през Пенсилвания и сега беше в Охайо.

— Като гледам себе си — каза Уинслоу след малко, — не знам защо си тръгнал на тази експедиция. Никога не бих дошъл, ако не ме бяха накарали нашите. Баща ми смята, че след едно лято на Запад на гърдите ми „ще поникнат косми“. — Поклати замислено глава. — Боже. Аз само си мисля, че ме чакат три месеца лоша храна и мръсна вода, и гадни насекоми. И никакви момичета. Никакви забавления. Боже!

Все още изпълнен е любопитство за Коуп, Джонсън попита асистента на Марш, Белоус, сбръчкания преподавател по зоология. Белоус веднага стана подозрителен.

— Защо питаш?

— Просто ми е любопитно.

— Но защо конкретно питаш? Никой от другите студенти не е питал.

— Може да не им е интересно.

— Може би нямат причина да проявяват интерес.

— Това е същото — каза Джонсън.

— Така ли? — попита Белоус и го изгледа многозначително. — Питам те така ли е наистина?

— Ами така мисля — отговори Джонсън, — макар че не съм сигурен. Разговорът стана много объркан.

— Не ме иронизирай, млади момко — каза Белоус. — Може да си мислиш, че съм глупак, може да си мислиш, че всички ние сме глупаци, но те уверявам, че не сме.

И продължи да говори разпалено, с което още повече разпали любопитството на Джонсън.

Запис от дневника на Марш:

„Белоус съобщава, че студент У. Дж. е разпитвал за Коуп! Каква дързост, какво дебелоочие! Сигурно ни взема за глупаци! Много съм ядосан! Много! Много!!!!

Подозренията ни към У. Дж. очевидно потвърдени. Израснал във Филад. — корабите на баща му и т. н. — повече от ясно. Утре ще говоря с У. Дж. и ще подготвя сцената за следващите събития. Ще се погрижа този млад човек да не причинява повече неприятности".

*Обработка The LasT Survivors: shadow, 2018*

Фермите на Индиана се нижеха покрай прозореца миля след миля, час след час, и унесоха Джонсън в усещането за монотонност. Подпрял брадичка на ръката си, миг преди да заспи, той чу гласа на Марш:

— Какво точно знаеш за Коуп?

Джонсън се сепна.

— Нищо, професоре.

— Добре, тогава ще ти кажа някои неща, които може би не знаеш. Той уби собствения си баща, за да получи наследството му. Знаеше ли го?

— Не, професоре.

— Уби го преди няма и половин година. Освен това мами жена си и осакати жена, която никога не му е сторила никакво зло — която го обожава всъщност, толкова заблудено е горкото създание.

— Изглежда пълен престъпник.

Марш го изгледа остро.

— Не ми ли вярваш?

— Вярвам ви, професоре.

— Освен това личната хигиена не му е силна страна. Този човек вони и е вечно мръсен. Но не искам да навлизам в лични нападки.

— Да, професоре.

— Фактът е, че е безскрупулен и безотговорен до крайност. Имаше скандал със заграбване на заеми и права за добив на минерали. Заради това го изритаха от Геоложки проучвания.

— Изритали са го от Геоложки проучвания?

— Преди години. Не ми ли вярваш?

— Вярвам ви, професоре.

— Е, не ти личи, че ми вярваш.

— Вярвам ви — натърти Джонсън. — Вярвам ви.

Замълчаха. Влакът тракаше по пътя си напред.

Марш се прокашля.

— Познаваш ли професор Коуп?

— Не, не го познавам.

— Мислех си, че може би го познаваш.

— Не, професоре.

— Ако го познаваш, ще е по-добре, ако ми кажеш веднага — каза Марш. — Вместо да чакаш.

— Ако го познавах, професоре — отвърна Джонсън, — щях. Но не познавам този човек.

— Аха. — Марш кимна и се вгледа в лицето на Джонсън. — Хмммм.

По-късно същия ден Джонсън се запозна с един болезнено слаб млад мъж, който пишеше нещо в подвързан с кожа бележник. Беше от Шотландия и се казваше Луис Стивънсън.

— За къде пътуваш? — попита го Джонсън.

— До края на линията. Калифорния — отвърна Стивънсън и запали поредната цигара. Пушеше непрекъснато. Дългите му деликатни пръсти бяха станали тъмнокафяви. Кашляше доста и общо взето не приличаше на човек в отлично здраве, който търси приключения на Запад, така че Джонсън го попита защо пътува.

— Влюбен съм — отговори Стивънсън простичко. — Тя е в Калифорния.

След това продължи да пише и като че ли за известно време забрави за Джонсън. Джонсън се отдалечи, за да си намери по-дружелюбна компания, и се натъкна на Марш.

— Този млад човек ето там — заговори Марш и кимна към другата страна на вагона.

— Какво той?

— Разговаряше с него.

— Казва се Стивънсън.

— Не се доверявам на хора, които водят записки — каза Марш. — За какво разговаряхте?

— Той е от Шотландия и отива в Калифорния, за да намери жената, в която е влюбен.

— Колко романтично. И попита ли те ти накъде пътуваш?

— Не, не прояви никакъв интерес.

Марш присви очи.

— Така казва той.

— Проучих онзи тип Стивънсън — обяви Марш пред групата по-късно. — От Шотландия е и пътува до Калифорния, за да намери някаква жена. Зле е със здравето. Изглежда, се мисли за писател, заради това само пише в онзи бележник.

Джонсън мълчеше.

— Стори ми се, че може да ви е интересно — добави Марш. — Аз лично мисля, че пуши твърде много.

Погледна през прозореца и добави:

— А… езерото. Скоро ще сме в Чикаго.

Чикаго

Чикаго беше най-бързо разрастващият се град на света, и като население, и като търговски център.

От село в прерията с четири хиляди жители през 1840 г. се бе превърнал в град с население от половин милион и сега удвояваше големината си на всеки пет години. Наричан Калната дупка в прерията и Плочника, сега градът се простираше на трийсет и пет квадратни мили покрай езерото Мичиган и имаше улици с тротоари, широки булеварди с конски трамваи, елегантни сгради, хубави магазини, хотели, художествени галерии, театри. И това въпреки факта, че само преди пет години градът беше унищожен от кошмарен пожар.

Успехът на Чикаго не се дължеше по никакъв начин на климата и физическите условия на местността. Бреговете на езерото Мичиган са блатисти. Повечето от ранните сгради бяха затънали в тинята и после повдигнати със специални приспособления от гениалния млад чикагски инженер Джордж Пулман. Водата беше толкова замърсена, че хората често намираха в питейната вода малки рибки — дори в прясното мляко от мандрите. И времето беше кошмарно — горещо през лятото, убийствено студено през зимата, ветровито през всички сезони.

Чикаго дължеше успеха си на географското си положение в сърцето на страната, на значението си като търговски и транспортен център и най-вече на възможността да се справя с невероятни тонажи говеждо и свинско месо.

„Харесва ми да превръщам четината, кръвта, вътрешното и външното на телета и прасета в печалба“ — бе казал Филип Армър, един от основателите на гигантските чикагски кланици. Заедно с приятеля си магната транжор Густавус Суифт Армър управляваше индустрия, която пращаше в отвъдното милион глави добитък и четири милиона прасета всяка година, при което осигуряваше работа на една шеста от населението на града.

С централизираната дистрибуция, механизираното клане и хладилните вагони бароните на Чикаго създаваха цяла нова индустрия — хранителната.

Чикагските кланици бяха най-големите на света и много посетители на града отиваха да ги разглеждат. Един от йейлските студенти се оказа племенник на Суифт, така че всички отидоха на обиколка в кланиците, които за Джонсън бяха съмнителна туристическа атракция. Марш обаче не бе спрял в Чикаго с цел туризъм. Беше дошъл по работа.

От великолепно крайбрежно железопътно депо той заведе студентите в хотел „Гранд Пасифик“. Там младежите се стъписаха от един от най-големите и най-елегантни хотели на света. Както навсякъде, Марш беше уредил специално настаняване за групата си, чакаха го и журналисти, за да го интервюират.

Отнийл Марш винаги беше добър обект. Предната година, 1875-а, беше разкрил скандал в Бюрото за индианците, чиито служители се оказа, че не са раздавали храна и пари в резерватите, а са я запазвали за себе си, докато индианците буквално умирали от глад. Марш научи за това от самия Червен облак, легендарния вожд на сиуксите, и после разкри доказателствата във Вашингтон, с което силно злепостави президентството на Грант в очите на либералите от Източното крайбрежие. Марш беше добър приятел на Червения облак, така че вестникарите искаха да говорят с него за войните със сиуксите, които се водеха в момента. „Това е ужасен конфликт — казваше Марш, — но няма лесно решение на индианския въпрос“.

От друга страна, на чикагските репортери не им омръзваше да говорят за предишното публично появяване на Марш във връзка с аферата с Кардифския гигант.

През 1869 г. в Кардиф, Ню Йорк, беше изкопан скелет на триметров гигант, който бързо се превърна в национален феномен.

Имаше общо съгласие, че гигантът е представител на човешката раса, която се е издавила при потопа на Ной. Гордън Бърнит от „Ню Йорк Хералд“ и няколко учени го бяха обявили за истински.

Марш, в качеството си на нов професор по палеонтология от Йейл, посети находката и каза недалеч от един репортер:

— Много забележителен.

— Може ли да ви цитирам? — попита репортерът.

— Да — отвърна Марш. — Цитирай ме, че съм казал: „Много забележителен фалшификат“.

По-късно се оказа, че така нареченият гигант произхожда от гипсов блок, издялан тайно в Чикаго. Случката обаче привлече националното внимание към Марш — и след това репортерите не престанаха да го търсят.

— Какво ви води в Чикаго този път? — попита един от тях.

— Пътувам на Запад, за да търся още кости — отговори Марш.

— Кости ли ще гледате в Чикаго?

Марш се засмя.

— Не. В Чикаго ще се срещнем с генерал Шеридан, за да уговорим контактите си с армията.

Марш взе Джонсън със себе си, защото искаше да се снима с генерал Шеридан.

Дребният Фил Шеридан беше набит енергичен мъж на четирийсет и пет и си падаше по тютюна за дъвчене и пиперливите изрази. Беше събрал щаба на армията, който сега водеше индианските войни — генералите Крук, Тери и Къстър, които в момента ловяха сиукси. Шеридан особено харесваше Армстронг Къстър и беше рискувал неодобрението на президента Грант, като отново го бе повикал на служба заедно с генералите Крук и Тери в Индианските войни.

— Кампанията не е лесна — каза Шеридан. — И ни е нужен човек със замаха на Къстър. Гоним индианците от домовете им, понеже така трябва, а те ще се бият с нас като дяволи. Фактът, че Индианската агенция ги снабдява с добри карабини, също не ни помага. Основният конфликт, изглежда, ще е в Монтана и Уайоминг.

— Уайоминг — каза Марш. — Хмммм. Ще има ли проблеми за нашата група?

Джонсън забеляза, че изобщо не изглежда смутен.

— Не виждам защо — отвърна Шеридан и изплю със забележителна точност тютюнева плюнка в един метален плювалник в другия край на стаята. — Ако стоите настрана от Уайоминг и Монтана, ще сте в безопасност.

Марш позира за снимка, застанал вдървено до генерал Шеридан. След това получи препоръчителни писма до тримата генерали и до командващите на гарнизоните във форт Нарами и Шайен.

След два часа се върнаха на гарата, готови да продължат пътя си на запад.

Пред изхода за заминаващи пътници някакъв груб на вид мъж, висок и с особен кос белег на лицето, попита Джонсън:

— За къде пътуваш?

— За Уайоминг. — Още щом го каза, се сети, че трябваше да каже Колорадо.

— Уайоминг? Е, успех — каза мъжът, обърна се и се отдалечи.

Марш настигна Джонсън миг след това.

— Кой беше този?

— Нямам представа.

— Какво искаше?

— Попита за къде пътувам.

— Така ли? Ти какво му каза?

— Уайоминг.

Марш се намръщи.

— Повярва ли ти?

— Не знам.

— Стори ли ти се, че ти е повярвал?

— Да, професоре, така мисля.

— Така мислиш?

— Доста съм сигурен, професоре.

Марш се загледа в посоката, в която се отдалечаваше мъжът. Гарата все още беше пълна с хора и оживена. Звуците отекваха в залата, чуваха се свирките на заминаващите влакове.

— Предупредих те да не говориш с непознати — каза професорът. — Този, който те заговори, беше любимият надзирател на Коуп, Джо Бенедикт, от Флота. Брутален главорез в човешки образ. Ако си му казал, че отиваме в Уайоминг, всичко е наред.

— Тоест няма да пътуваме за Уайоминг?

— Няма — отговори Марш. — Ще пътуваме за Колорадо.

— Колорадо?

— Разбира се — каза Марш. — Колорадо е най-добрият източник на фосили в Запада, макар че не можеш да очакваш глупак като Коуп да го знае.

Пътуване на Запад

Железницата „Чикаго и Норт Уестърн“ ги пренесе над река Мисисипи при Клинтън, Айова, по железен мост с дванайсет свода, дълъг почти миля. Студентите се развълнуваха, когато пресичаха най-голямата река в Америка, но след като калната ивица остана зад гърба им, летаргията се върна.

Айова беше покрита с полегати ниви, почти без забележителности и интересни обекти. През прозорците нахлуваше суха горещина, заедно с някое и друго насекомо или пеперуда. Мрачно потно отегчение се спусна над групата.

Джонсън се надяваше да види индианци, но нямаше никакви. Един пътник до него се засмя:

— Тук няма индианци от четирийсет години, от войните на Черния ястреб. Ако искаш индианци, трябва да отидеш на запад.

— Това не е ли Западът? — попита Джонсън.

— Още не. Западът е оттатък Мисури.

— Кога ще минем Мисури?

— След Сидър Рапидс. Половин ден път.

Обаче откритата прерия и преминаването на Мисисипи вече оказваха влияние върху пътниците. На всяка гара и станция за зареждане на локомотива на перона слизаха мъже и стреляха с пистолети по прерийни кучета и птици. Птиците се издигаха с крясъци във въздуха, малките гризачи се скриваха в дупките си. Никой не улучи нищо.

— Да — обади се един пътник. — Вече усещат откритите пространства.

За Джонсън откритите пространства бяха извънредно отегчителни.

Студентите се забавляваха, доколкото могат, с игри на карти и домино, но битката със скуката беше обречена. Известно време слизаха на всяка гара и се разхождаха, но скоро и гарите станаха монотонно еднакви, така че повечето оставаха по местата си във влака.

На Сидър Рапидс влакът имаше два часа престой и Джонсън реши да се разтъпче. Сви зад ъгъла на миниатюрната гара, която беше построена в края на пшеничена нива, и видя Марш да разговаря тихо с белязания мъж, човека на Коуп, Джо Бенедикт, от Флота. Държаха се като стари познати. След малко Марш бръкна в джоба си и подаде нещо на Бенедикт. Джонсън видя отблясък на злато на слънчевата светлина. Скри се зад ъгъла, преди да го видят, и бързо се върна във влака.

Когато влакът потегли, Джонсън се обърка още повече, защото Марш веднага дойде и седна до него.

— Питам се къде ли ще отиде Коуп това лято — каза професорът, като че ли мислеше на глас.

Джонсън не отговори.

— Питам се къде ли ще отиде Коуп — повтори Марш.

— Много добър въпрос — съгласи се Джонсън.

— Съмнявам се да отиде в Колорадо като нас.

— Не мога да знам. — Джонсън започваше да се отегчава от тази игра и си позволи да погледне професора право в очите, без да отмества поглед.

— Разбира се, че не — каза Марш. — Разбира се, че не.

Прекосиха Мисури в ранна вечер при Каунсъл Блъфс, крайна гара за Чикаго и Норт Уестърн“. От другата страна на моста, откъм Омаха, щеше да ги поеме „Юнион Пасифик“, която стигаше чак до Сан Франциско.

Гарата на „Юнион Пасифик“ представляваше голям открит от всички страни навес и беше пълна с пътници от най-долнопробен вид. Имаше груби мъже, боядисани жени, гранични бандити, джебчии, войници, разплакани деца, амбулантни търговци, лаещи кучета, крадци, баби и дядовци, майстори на стрелбата — объркана човешка гмеж, ентусиазирана от треската на неизвестното.

— От Черните хълмове са — обясни Марш. — Тук се екипират и оборудват, после заминават за Шайен и форт Ларами, за да продължат на север, към Черните хълмове, за да търсят злато.

Студентите, нетърпеливи да видят „истинския Запад“, бяха във възторг и си въобразяваха, че и самите те са станали по-истински.

Въпреки трескавата възбуда обаче Джонсън реши, че гледката е тъжна. В дневника си записа: „Надеждите на човечеството за богатство и слава, или поне за личен комфорт, могат да те вкарат в заблуда много лесно! Защото, разбира се, само шепа хора от тези тук ще открият това, което търсят. Останалите ще се сблъскат с разочарование, трудности и болести, може би гладна смърт, индианци или бандити, които дебнат изпълнените с надежда пионери“.

И добави иронична бележка: „Радвам се от сърце, че не отивам към опасните и несигурни Черни хълмове“.

Западът

След Омаха започваше истинският Запад и всички във влака отново бяха обзети от нетърпелива възбуда, укротявана от съветите на по-възрастните пътешественици. Не, нямало да видят бизони — през седемте години, откакто била открита трансконтиненталната линия, бизоните изчезнали от прериите около релсите, а и легендарните огромни стада бързо се топели и изчезвали.

След това се чу възбуден вик: „Индианци!“

Спуснаха се към другата страна на вагона и залепиха лица за стъклата. Видяха в далечината три типита, около които пасяха пет-шест коня, и тъмни очертани като силуети фигури, изправени и загледани в минаващия влак. След това индианците изчезнаха зад поредния хълм.

— От кое племе бяха тези? — попита Джонсън. Седеше до асистента на Марш Гал.

— Вероятно пони — отговори Гал безразлично.

— Враждебни ли са?

— Могат да са.

Джонсън си спомни майка си.

— Ще видим ли още индианци?

— О, да — каза Гал. — Там, където отиваме, има много.

— Наистина?

— Да. И може би са ядосани. Скоро в Черните хълмове ще започне открита война със сиуксите.

Федералното правителство беше подписало договор със сиуксите през 1868 г. и като част от този договор дакота получаваха изключителни права над Черните хълмове — място, свещено за тях.

— Този договор е излишно благоприятен за индианците — отбеляза Гал. — Правителството даже се съгласи да премахне всички фортове и предни постове от региона.

А регионът беше огромен, защото през 1868 г. териториите Уайоминг, Монтана и Дакота все още изглеждаха далечни и непристъпни пущинаци. Никой във Вашингтон не си бе дал сметка колко бързо Западът ще започне да се отваря. Само година след подписването на договора започна да работи трансконтиненталната железница и с нея само за дни можеше да се стигне до места, до които преди това се пътуваше със седмици при много тежки условия.

Дори и така земите на сиуксите можеха да си останат незасегнати, ако по време на рутинно проучване през 1874 Къстър не бе попаднал на злато в Черните хълмове. Новите златни находища, открити по време на национална криза, бяха неустоими.

— Дори и в най-добри времена — отбеляза Гал — няма начин да държиш хората настрана от златото. Това си е факт.

Въпреки забраната на правителството златотърсачите се промъкнаха в свещените Черни хълмове. Армията предприе експедиции през 1874-та и 75-а, за да ги прогони, сиуксите ги убиваха където ги откриваха. Те обаче продължаваха да се стичат там, все повече и повече.

Убедени, че договорът е бил нарушен, сиуксите поеха по пътя на войната. През май 1876 правителството нареди на армията да потуши въстанието им.

— Значи индианците са в правото си? — попита Джонсън.

Гал сви рамене.

— Не можеш да спреш прогреса и това също е факт.

— Ние близо ли ще сме до Черните хълмове?

Гал кимна.

— Доста близо.

Разбиранията на Джонсън за географията открай време бяха смътни и той пусна въображението си на свобода. Загледа се в безкрайните равнини, които изведнъж му се сториха още по-пусти и непривлекателни.

— Колко често индианците нападат бели хора?

— Ами… непредсказуеми са — отговори Гал. — Като дивите животни: никога не знаеш какво ще направят, защото са диваци.

Западно от Омаха влакът започна да се изкачва едва доловимо и постоянно, след като навлезе във високите равнини в подстъпите към Скалистите планини. Тук имаше повече животни — прерийни кучета, по някоя антилопа, койоти, които подтичваха в далечината пред залеза. Градовете станаха по-малки, по-самотни: Фримонт, Кърни Джънкшън, Алкали, Огалала, Джулсбърг и накрая обвития в лоша слава Сидни, където кондукторът предупреди студентите да не слизат, „ако ценят живота си“.

Разбира се, всички слязоха, за да разгледат.

Видяха редица дървени магазини, град, състоящ се, написа Джонсън, „почти изцяло от търговци на оборудване и инструменти, конюшни и барове, които въртят бърза търговия. Сидни е градът най-близо до Черните хълмове и е пълен с емигранти, според повечето от които цените са възмутително високи. Репутацията на града като свърталище на главорези и убийци не се потвърди пред нас, но все пак бяхме там само час“.

Разочарованието им не продължи дълго, защото влакът на „Юнион Пасифик“ забърза на запад, към още по зловещо свърталище на порока и престъплението: Шайен, територия Уайоминг.

При влизането в Шайен пътниците започнаха да зареждат револверите си.

Кондукторът дръпна Марш настрана и му препоръча да наеме водач, който да ги преведе безопасно през града.

„Това начало — написа Джонсън — предизвика у нас почти приятно нервно очакване, защото си представяхме беззаконно и диво място, което се оказа точно това — плод на нашето въображение“.

Шайен всъщност беше доста подредено и улегнало градче, с множество тухлени сгради, наред с дървените, но все пак не напълно мирно. Имаше едно училище, два театъра, пет църкви и двайсет бара, в които се играеха хазартни игри.

Както отбелязва един наблюдател, „хазартът в Шайен съвсем не е забавление или отдих, а се е превърнал в достойна и легитимна професия — на която са отдадени девет десети от населението, било то постоянно или приходящо“.

Игралните зали бяха отворени денонощно и осигуряваха основните доходи на града. Някаква представа за бизнеса им дава фактът, че собствениците плащаха по 600 долара на игрална маса годишно за лиценз, а във всяко заведение имаше между шест и дванайсет маси със зелен плат.

Ентусиазмът към хазарта не беше чужд на повечето студенти, които се настаниха в хотел „Интер-Оушън“ в Шайен, в който Марш предварително беше уредил специална цена. Макар да беше най-добрият хотел в града, той, отбеляза Джонсън „е налазена от хлебарки дупка, по чиито стени нагоре и надолу тичат плъхове и цвъртят непрекъснато“. Независимо от всичко всеки студент получи самостоятелна стая и след известно време в горещите вани всички бяха готови за нощ в града.

Нощ в Шайен

Тръгнаха боязливо в група — дванайсет прилежни момчета от Изтока, все още с високи яки и филцови шапки, — за да обикалят от бар на бар с цялата невъзмутимост, която успяха да мобилизират. Защото градът, който им се бе сторил разочароващо питомен през деня, през нощта придоби определено зловещ привкус.

На жълтата светлина от прозорците на заведенията се движеше шарена тълпа от каубои, бандити, комарджии и главорези, които ги оглеждаха с удивление. „Тези отрепки ще те убият както ти се усмихват“ — каза един от студентите мелодраматично. Усещаха непривичната тежест на револверите на бедрата си и ги подръпваха и наместваха.

Един мъж ги спря и им каза:

— Приличате ми на свестни момчета. Ще ви дам един приятелски съвет. В Шайен не пипайте оръжието си, ако няма да го използвате. Тук хората не те гледат в лицето, а в ръцете, а и цяла нощ се пие доста.

На дъсчената платформа за разходки нямаше само главорези. Минаха и покрай няколко nymphs du pave, тежко боядисани, които им подвикваха предизвикателно от тъмни входове. Общо взето го намираха екзотичен и вълнуващ — първия им досег с истинския Запад, опасния Запад, който чакаха с такова нетърпение. Влязоха в няколко бара, опитаха силния алкохол, поиграха кено и 21. Един от студентите извади джобен часовник.

— Наближава десет, а още не сме видели стрелба — каза той с леко разочарование.

След минути видяха и престрелка.

— Стана изумително бързо — отбеляза Джонсън.

„В един миг гневни викове и ругатни. В следващия — шум от падащи столове и мъже, които се спасяват, докато двамата участници си ръмжат един на друг, макар да са само на ръка разстояние. Бяха комарджии, от най-закоравелите. „Хайде, действай тогава" — каза единият и докато другият посегне към револвера си, го застреля право в корема. Появи се голям облак черен дим, улученият залитна назад от удара на куршума, а дрехите му се запалиха заради близкото разстояние. Започна да кърви обилно, да стене неразбираемо, около минута потрепваше, после умря. Някои от другите изведоха стрелеца навън. Извикаха градския шериф, но докато дойде, повечето играчи се бяха върнали на местата си по масите и към прекъснатата преди малко игра".

След тази хладнокръвна демонстрация студентите — изпаднали в шок — изпитаха облекчение, когато чуха музика от театъра в съседство. Когато неколцина от играещите станаха от местата си, за да идат да гледат представлението, те ги последваха към следващата атракция.

И там, неочаквано, Уилям Джонсън се влюби.

Театър „Гордостта на Париж“ беше двуетажна триъгълна конструкция със сцена в широкия край, маси на пода и балкони високо по стените от двете страни. Местата на балконите бяха най-скъпи и желани, макар да бяха най-далече от сцената, така че купиха билети за тях.

Представлението, отбеляза Джонсън, се състоеше от „пеене, танцуване и размахване на фусти, най-груба форма на забавление, но събралите се зрители го посрещаха с такива ентусиазирани възгласи, че удоволствието им постепенно зарази нашите по-изискани вкусове“.

Скоро научиха стойността на местата на балкона, защото от тавана висяха трапеци, на които започнаха да се люлеят млади жени с оскъдни костюми и мрежести чорапи. Докато жените се извиваха напред и назад, мъжете от балконите мушкаха банкноти в гънките на костюмите им. Момичетата като че ли познаваха много от посетителите и високо във въздуха се разменяха добронамерени реплики от рода: „Къде са ти ръцете, Фред!“ и „Каква голяма пура имаш, Клем“, както и други мили закачки.

Един от студентите изсумтя: „Не са по-добри от проститутки“, но останалите харесваха спектакъла, подвикваха и мушкаха банкноти като всички останали, а момичетата, щом видяха новите лица и източните дрехи, направиха така, че по-често да се приближават до техния балкон.

Забавляваха се много добре, после момичетата горе се смениха с нови и люлеенето започна пак, а едно от новите се приближи до балкона им. Джонсън се засмя, посегна да извади нова банкнота и тогава погледите им се срещнаха. Грубите звуци от театъра изчезнаха, времето като че ли спря, а той като че ли не виждаше нищо освен тъмната дълбочина на очите й и не чуваше нищо освен блъскането на сърцето си.

Казваше се Лусиен.

— Френско е — обясни тя, докато бършеше лъскавата пот по раменете си.

Бяха долу, седяха на една от масите, където момичетата имаха позволение да изпият по напитка с клиентите между представленията. Другите студенти се бяха върнали в хотела, но Джонсън остана, с надеждата Лусиен да излезе, което и стана. Дойде право на неговата маса.

— Ще ми поръчаш ли питие?

— Каквото поискаш — отвърна Джонсън. Тя поръча уиски, той също. След това я попита как се казва и тя му каза.

— Лусиен — повтори Джонсън. — Лусиен. Прекрасно име.

— Много момичета в Париж се казват Лусиен — обяви тя и продължи да бърше потта. — Ти как се казваш?

— Уилям — отговори той. — Уилям Джонсън.

Кожата й грееше в розово, косата й беше катраненочерна, очите — тъмни и палави. Той беше омагьосан.

— Приличаш на джентълмен — каза тя и се усмихна. Усмихваше се със затворена уста, без да се виждат зъбите й. Това й придаваше някаква тайнственост и самостоятелност. — Откъде си?

— От Ню Хейвън — каза той. — Е, израснах във Филаделфия.

— На Изток? Мина ми през ум, че си различен. Личи си по дрехите.

Той се притесни, че това може да не й хареса, и изведнъж се оказа, че не знае какво да каже.

— Имаш ли си любима на Изток? — попита тя невинно и така помогна да продължи разговорът.

— Аз…

Млъкна, после реши, че е най-добре да й каже истината.

— Ужасно харесвах едно момиче във Филаделфия, преди няколко години, но тя не изпитваше същото към мен. — Погледна я в очите. — Но това беше… беше много отдавна.

Лусиен не отмести очи от неговите и му се усмихна нежно, а той си каза, че трябва да измисли какво да каже.

— Ти откъде си? — попита я. — Нямаш френски акцент.

Може би беше дошла от Франция като дете.

— От Сейнт Луис. Лусиен е само сценично име — отговори тя весело. — Мистър Бърлоу, собственикът, иска всички от шоуто да сме с френски имена, защото театърът е „Гордостта на Париж“, нали? Той е много добър.

— Отдавна ли си в Шайен?

— О, не — отговори тя. — Преди бях в един театър във Вирджиния Сити, където играехме истински пиеси, от английски автори и така нататък, но го затвориха заради тиф миналата зима. Тръгнах да се прибера, за да видя майка ми, но имах пари само колкото да стигна тук.

Засмя се и Джонсън видя, че от един от предните й зъби е отчупено парченце. Това малко несъвършенство го накара да се влюби в нея още повече. Явно беше независима жена, която сама си проправя път в живота.

— Ами ти? — попита тя. — Към Черните хълмове ли си тръгнал? Да търсиш злато?

Той се усмихна.

— Не. Пътувам с група учени, които търсят фосили. — По лицето й мина сянка. — Вкаменелости. Стари кости — обясни той.

— Можеш ли да изкарваш добри пари от това?

— Не, не. Заради науката е — отговори той.

Лусиен сложи топла длан на ръката му и от докосването през тялото му премина тръпка.

— Знам ви вас, златотърсачите — каза тя заговорнически. — Знам, че имате тайни. Няма да кажа на никого.

— Наистина търся фосили.

Лусиен се усмихна пак и смени темата.

— Колко време ще си в Шайен?

— Уви, само една нощ. Утре трябва да продължим на запад.

Тази мисъл вече го изпълваше със сладка болка, но тя като че ли не се вълнуваше особено дали заминава, или не. Съвсем делово каза:

— След час имам още едно шоу, после ще стоя с клиентите още час, но след това съм свободна.

— Ще те чакам — каза й той. — Ще те чакам цяла нощ, ако искаш.

Лусиен се наведе към него и го целуна леко по бузата.

— Ще дойда — каза и тръгна през пълната зала, където други мъже очакваха компанията й.

Остатъкът от вечерта мина неусетно, като сън. Джонсън не изпитваше умора и беше щастлив, че я чака, докато свърши с представленията си. Срещнаха се пред театъра. Тя беше със семпла рокля от тъмен памук. Улови ръката му.

Мъж мина покрай тях на тротоара и попита в тъмнината:

— Ще те видя ли по-късно, Люси?

— Не днес, Бен. — Тя се засмя. Джонсън се обърна, за да изгледа мъжа ядосано, но тя обясни: — Това е чичо ми. Грижи се за мен. Къде си отседнал?

— В „Интер-Оушън“.

— Не можем да отидем там — каза тя. — Следят строго кой влиза в стаите.

— Ще те изпратя до вас — каза Джонсън.

Тя го изгледа странно, после се усмихна.

— Това е много мило.

Докато крачеха, облегна глава на рамото му.

— Уморена ли си?

— Малко.

Нощта беше топла, въздухът — приятен. Джонсън усещаше как го изпълва някакво спокойствие.

— Ще ми липсваш — каза й.

— О, и ти на мен.

— Обаче ще се върна.

— Кога?

— Към края на август, някъде там.

— Август — повтори тя тихо. — Август.

— Знам, че е много време…

— Не е толкова много…

— Тогава обаче ще мога да остана повече. Ще оставя групата и ще остана при теб, какво ще кажеш?

Тя се отпусна на рамото му.

— Ще е чудесно. — Продължиха напред мълчаливо. — Ти си мил, Уилям — каза му тя след малко. — Ти си много мило момче.

И спря и съвсем непринудено го целуна по устните, там, в топлия западен мрак на Шайен, дълбоко, както никога не го бяха целували. Джонсън имаше чувството, че ще умре от удоволствието.

— Обичам те, Лусиен — изтърси. Думите просто се появиха, неканени, неочаквани. Но беше истина. Чувстваше го с цялото си тяло.

Тя го погали по бузата.

— Ти си мило момче.

Той нямаше представа колко дълго стоят така, един срещу друг в тъмнината. Целунаха се пак, после трети път. Джонсън остана без дъх.

— Да вървим, хайде — каза той накрая.

Тя поклати глава.

— Ти се прибирай вече. Връщай се в хотела.

— По-добре да те изпратя до вкъщи.

— Не — каза тя. — Утре ще пътуваш. Трябва да поспиш.

Джонсън се огледа.

— Сигурна ли си, че всичко е наред?

— Ще се оправя.

— Наистина ли?

Лусиен се усмихна.

— Наистина.

Джонсън направи няколко крачки назад, към хотела, спря и се обърна.

— Не се тревожи за мен — извика Лусиен и му прати въздушна целувка.

Той й я върна и продължи по пътя си. На следващата пресечка се обърна, но нея я нямаше.

В хотела съненият служител на рецепцията му даде ключа и попита:

— Хубава вечер, сър?

— Чудесна — отговори Джонсън. — Абсолютно чудесна.

Сутрин в Шайен

Джонсън се събуди в осем, освежен и развълнуван. Погледна през прозореца към равния град, квадратни сгради, изникнали в равнината. Според всички критерии трябваше да е грозна гледка, но за него беше прекрасна. Денят също беше чудесен, ясен и топъл, с пухкавите бели облачета, така характерни за Запада.

Наистина, нямаше да види красивата Лусиен много седмици напред, до връщането си, но този факт само добавяше сладостна острота на настроението му, така че беше в чудесно разположение на духа, когато слезе в трапезарията, където групата на Марш беше инструктирана да се събере за закуска.

Там нямаше никого.

Имаше дълга маса за голяма група, но беше отрупана с използвани чинии и един келнер ги прибираше.

— Къде са всички? — попита Джонсън.

— Кой имаш предвид?

— Професор Марш и студентите му.

— Няма ги — отговори келнерът.

— Къде са?

— Тръгнаха, преди час и повече.

Думите стигнаха до съзнанието му бавно.

— Професорът и студените са тръгнали?

— Отидоха да хванат влака в девет.

— Какъв влак в девет?

Келнерът изгледа Джонсън с досада.

— Чака ме много работа — каза и продължи да дрънка с чиниите.

Куфарите и оборудването за експедицията бяха складирани в голяма стая на партера в хотела, зад рецепцията.

Пиколото отключи вратата — стаята беше празна, ако не се брояха сандъците с фотографското оборудване на Джонсън.

— Заминали са!

— Липсва ли ви нещо? — попита пиколото.

— Не, не, всичко мое е тук. Хората обаче са заминали.

— Сега започвам работа — каза момчето с извиняващ се тон. Беше на шестнайсет. — Може би трябва да попитате на рецепцията.

— О, да, мистър Джонсън — каза мъжът на рецепцията. — Професор Марш каза да не ви будим, когато заминаха. Каза, че напускате експедицията тук, в Шайен.

— Казал е това?

— Че напускате експедицията.

Джонсън усети пристъп на паника.

— Защо го е казал?

— Наистина не знам, сър.

— Какво ще правя сега? — попита Джонсън гласно.

Отчаянието, изглежда, пролича в гласа и по лицето му. Мъжът на рецепцията го изгледа съчувствено и каза:

— В трапезарията сервират закуска още половин час.

* * *

Джонсън нямаше апетит, но се върна в трапезарията и седна на малка странична маса. Келнерът още разчистваше чиниите от голямата. Джонсън го наблюдаваше и си представяше групата на Марш и студентите, възбудените им гласове, говорещи едновременно, готови за път… Защо го бяха оставили? Каква възможна причина би могло да има?

Пиколото приближи.

— От експедицията на Марш ли сте?

— Да.

— Професорът попита дали може да седне при вас за закуска.

За миг Джонсън помисли, че в края на краищата всичко е грешка, че професорът не си е заминал, че хотелските служители не са разбрали, че всичко ще бъде наред.

С невероятно облекчение отговори:

— Разбира се, че може.

Миг след това ясен доста висок глас каза:

— Мистър Джонсън?

Джонсън се обърна и видя човек, когото не беше виждал никога преди — до масата застана жилав русоляв мъж с мустаци и козя брадичка. Макар дрехите му да бяха скъпи и добре скроени, създаваше впечатление за небрежност към външния си вид, дори безразличие. Очите му бяха живи и умни. Изглеждаше развеселен.

— Може ли да седна?

— Кой сте вие?

— Не знаеш ли? — попита мъжът още по-развеселен. Протегна ръка. — Аз съм професор Коуп.

Джонсън забеляза, че ръкостискането му е здраво и уверено, пръстите му бяха изцапани с мастило.

Джонсън се втренчи в него и скочи на крака. Коуп! Самият Коуп! Тук, в Шайен!? Коуп му посочи да седне и махна на келнера да донесе кафе.

— Не се тревожи — каза после. — Не съм чудовището, което си чувал да описват. Това чудовище съществува единствено в болния мозък на мистър Марш. Поредното му грешно описание на природата. Трябва да си забелязал, че този човек е параноик и е толкова потаен, колкото и дебел, и винаги си въобразява най-лошото за всички. Още кафе?

Джонсън кимна вдървено. Коуп му наля кафе.

— Ако още не си поръчал, препоръчвам ти свинското задушено. Ям го всеки ден. Просто ястие, но готвачът знае как да го приготвя.

Джонсън промърмори, че ще вземе от задушеното. Келнерът се отдалечи.

Коуп се усмихна.

Определено не приличаше на чудовище.

Бърз, енергичен, може би нервен — но не чудовище. Напротив — у него имаше някакъв младежки, дори детински ентусиазъм, но също така излъчваше решителност и компетентност. Приличаше на човек на делата.

— Какви са плановете ти сега? — попита Коуп весело и разбърка лъжица черна меласа в кафето си.

— Не бива да разговарям с теб.

— Това едва ли е нужно, след като старият заговорник те изостави. Какво смяташ да правиш сега?

— Не знам. Нямам планове. — Джонсън огледа почти празната трапезария. — Като че ли се оказах разделен от групата ми.

— Разделен? Той те заряза.

— Защо? — зачуди се Джонсън.

— Решил е, че си шпионин, разбира се.

— Но аз не съм шпионин.

Коуп се усмихна.

— Знам това, Джонсън, и ти го знаеш. Всички го знаят, освен мистър Марш. Това е едно от хилядите неща, които не знае, но приема, че знае.

Джонсън беше объркан и това вероятно бе проличало на лицето му.

— Коя фантазия ти пробута за мен? — продължи Коуп, все още развеселен. — Побойник на жени? Крадец? Прелюбодеец? Убиец с брадва?

Всичко това като че ли го забавляваше.

— Няма високо мнение за теб.

Намастилените пръсти на Коуп се раздвижиха във въздуха в пренебрежителен жест.

— Марш е безбожник, който се е откъснал от всякакви котви. Умът му е активен и болен. Познавам го от доста време. Всъщност някога бяхме приятели. И двамата учихме в Германия по време на Гражданската война. После заедно копаехме фосили в Ню Джърси. Това обаче беше отдавна.

Донесоха храната. Джонсън си даде сметка, че е гладен.

— Така е по-добре — отбеляза Коуп, докато го гледаше как се храни. — Добре. Разбирам, че си фотограф. Нужен ми е фотограф. Пътувам на запад, за да търся кости от динозаври, с група студенти от университета на Пенсилвания.

— Точно като професор Марш — каза Джонсън.

— Не съвсем като професор Марш. Ние не пътуваме навсякъде със специални цени и услуги от страна на властите. И моите студенти не са подбрани според богатството и контактите им, а според интереса им към науката. Нашата експедиция не е самохвалеща се рекламна шумотевица, а е сериозно начинание. — Коуп млъкна за момент, вгледа се в съсредоточеното лице на Джонсън. — Ние сме малка група и няма да ни е леко, но си добре дошъл да се присъединиш към нас, ако искаш.

Така Уилям Джонсън се оказа, по обедно време, на перона на гарата на Шайен, със струпано от едната му страна оборудване, за да се качи на влака в западна посока задно с групата на Едуард Дринкър Коуп.

Експедицията на Коуп

Веднага се виждаше, че групата на Коуп не притежава военната прецизност, характерна за всяко начинание на Марш.

Хората му се събраха на гарата един по един и по двама — най-напред Коуп и очарователната му съпруга, Ани, която поздрави Джонсън топло и отказа да говори лошо за Марш въпреки подканянията на мъжа си.

После мъж с гръден кош като варел, на двайсет и шест, казваше се Чарлз X. Стърнбърг, ловец на фосили от Канзас, който беше работил с Коуп и предната година. Чарли Стърнбърг куцаше леко в резултат на инцидент в детските му години. Не можеше да се ръкува, защото имаше гнойна фистула на дланта и понякога изпадаше в пристъпи на малария, но иначе беше невероятно компетентен и пълен с жлъчен хумор.

После още един млад мъж, Дж. С. Айзък („Дж. С. значи само Дж. С., и толкова), който изпитваше страх от индианци — преди месец и половина бил с група приятели и червенокожите ги нападнали. Останалите били застреляни и скалпирани, само той успял да се измъкне, но останал с дълбок страх и тик на лицето, около очите.

Имаше трима студенти — Лиандър Дейвис, по прякор Жабата — възпълно момче, астматик, с очила и изпъкнали очи. Жабата се интересуваше много от индианските общества и изглежда, знаеше много за тях. После Джордж Мортън, съсухрен мълчалив млад мъж от Йейл, който непрекъснато скицираше нещо и заявяваше, че ще стане художник или свещеник като баща си. Още не бил сигурен кое. Мортън беше вглъбен и доста намръщен и Джонсън не го хареса особено.

И накрая Харолд Чапман от Пенсилвания — умен приказлив младеж, който проявяваше интерес към костите. След като го представиха на Джонсън, почти веднага отиде да рови в купчина бизонски кости, струпани край перона на гарата.

Любимка на Джонсън от групата беше хубавата мисис Коуп, която беше всичко друго, но не и заблуденото същество, за което говореше Марш. Тя щеше да ги придружи само до Юта. След това шестимата мъже — с Джонсън ставаха седем — щяха да продължат до река Джудит в Северна Монтана, за да търсят вкаменелости от креда.

— Монтана! — възкликна Джонсън, който си спомни думите на Шеридан да стоят настрана от Монтана и Уайоминг. — Наистина ли искате да отидете в Монтана?

— Да, разбира се, там е невероятно интересно — отговори Коуп със сияещо от ентусиазъм лице. — Никой не е стъпвал там, откакто Фердинанд Хейдън откри района в 55-а година и отбеляза наличие на големи количества фосили.

— Какво е станало с Хейдън? — попита Джонсън.

— О, подгониха го чернокраките — отговори Коуп. — Трябваше да бяга, за да оцелее.

И се разсмя.

На запад с Коуп

Джонсън се събуди в мастилена тъмнина. Влакът все така тракаше. Младежът извади джобния си часовник. Показваше десет. За момент си помисли, че е десет вечерта. После тъмнината се разпръсна от лъч ярка светлина, после още един и още един, после светлина и тъмнина започнаха да се редуват в спалното купе — влакът минаваше под дълги противоснежни заслони в Скалистите планини. Видя снежни преспи в края на юни — бяха толкова бели, че го заслепяваха.

Десет часът! Облече се набързо, изскочи от купето и попадна на Коуп, който гледаше през прозореца и нетърпеливо барабанеше с изпоцапаните си пръсти по перваза.

— Съжалявам, че се успах, професоре, ако някой ме беше събудил, щях…

— Защо? — учуди се Коуп. — Какво значение има, че си се успал?

— Ами, искам да кажа, толкова е късно…

— Все още имаме два часа път до Солт Лейк — каза Коуп. — Ти спа, защото си уморен, което е чудесна причина да се наспиш. — Коуп се усмихна. — Да не си помисли, че и ние ще те оставим?

Объркан, Джонсън млъкна. Коуп продължи да се усмихва. Тогава, след миг, се наведе над скицника на коленете си, взе писалката си и започна да рисува с изцапаните си с мастило пръсти. Без да вдига очи, каза:

— Струва ми се, че мисис Коуп е уредила каничка кафе.

Същата вечер Джонсън записа в дневника си:

„Коуп скицира цялата сутрин, което прави много бързо и с талант. Научих много за него от другите. Бил е дете чудо, написало първата си научна работа на шестгодишна възраст и сега (на 36 е, струва ми се) е автор на около 1000 статии. Носят се слухове, че имал любовна връзка преди сегашния си брак, която била прекратена, след което пътувал до Европа, където се запознал с много от известните природоизпитатели. Срещнал Марш за първи път в Берлин, после разменяли писма, ръкописи и снимки. Също така бил специалист по змиите, влечугите и земноводните като цяло, както и рибите. Стърнбърг и студентите (без Мортън) са му предани. Той е квакер и миролюбив до дъното на душата си. Има дървени изкуствени зъби, които удивително приличат на истински — нямаше да се досетя. В това отношение — и в почти всяко друго — е коренно различен от Марш.

Докато Марш се движи пипнешком, Коуп е брилянтен; докато Марш заговорничи, Коуп е честен; докато Марш е потаен, Коуп е свободен. Във всяко отношение професор Коуп показва повече човечност от съперника си. Професор Марш е отчаян вманиачен фанатик, който прави собствения си живот толкова кошмарен, колкото и живота на тези, които командва. Коуп показва уравновесеност и сдържаност и е напълно приемлив".

Нямаше да мине много време и Джонсън щеше да приеме различно мнение за Коуп.

Влакът се спусна от Скалистите планини и стигна Солт Лейк Сити, в територията Юта.

Създаден трийсет години преди това, град Солт Лейк беше село с дървени и тухлени сгради, внимателно разположени по правоъгълна мрежа от улици, доминирано от бялата фасада на мормонския храм, сграда, написа Джонсън, „толкова главозамайващо грозна, че малко постройки в Америка могат да се надяват да я надминат“. Това мнение беше всеобщо. Горе-долу по същото време журналистът Чарлз Нордхоф я нарича „възхитително разположена и много грозна сграда“ и заключава, че „Солт Лейк не би трябвало да задържи пътуващия за удоволствие повече от ден“.

Макар Вашингтон да твърдеше, че това е територия Юта и следователно част от Съединените щати, там беше установена мормонска теокрация, както ясно личеше от мащабите и значимостта на религиозните постройки. Групата на Коуп посети храма Тайдинг Хаус и Лайън Хаус, където Бригам Йънг държеше многото си жени.

След това Коуп имаше аудиенция при президент Йънг — заведе със себе си и жена си, за да я представи на възрастния патриарх. Джонсън попита що за човек е.

— Достолепен мъж, внимателен и пресметлив. В продължение на четирийсет години мормоните са били гонени и преследвани във всички щати на Съюза, сега са си направили свой собствен щат и на свой ред преследват друговерци. — Коуп поклати глава. — Ще си помислиш, че хора, които са преживели несправедливост, няма да се отнасят несправедливо към други хора, но те го правят, и то с усърдие. Жертвите стават насилници със смразяващо кръвта самочувствие на праведници. Това е същността на фанатизма, да привлича и провокира крайни поведения. И заради това всички фанатици са еднакви, каквато и да е конкретната форма на фанатизма им.

— Да не би да казваш, че мормоните са фанатици? — попита синът на свещеника, Мортън.

— Казвам само, че религията им е направила щат, който не спира несправедливостите, а по-скоро ги институционализира. Смятат, че превъзхождат хората с друга вяра. Убедени са, че само те знаят правия път.

— Не виждам как можеш да твърдиш такова нещо… — почна Мортън, но другите се намесиха. Мортън и Коуп винаги се караха на религиозни теми и споровете им след време ставаха отегчителни.

— Защо се видя с Бригам Йънг? — попита Стърнбърг.

Коуп сви рамене.

— Засега няма известни находища на фосили в Юта, но се носят слухове за кости в източните региони, близо до границата с Колорадо. Не виждам защо да не се сприятелим, за всеки случай. — И добави: — Марш се срещна с него миналата година.

На следващия ден мисис Коуп взе влака на „Юнион Пасифик“ назад, на изток, а мъжете продължиха на север с теснолинейка до Франклин, Айдахо, „град сред алкални равнини — както отбеляза Джонсън, — който няма с какво да се похвали освен с железопътната линия и редовните дилижанси, с които човек може да си тръгне възможно най-бързо“.

Във Франклин обаче, докато Коуп купуваше билети за дилижанса, към него ненадейно се приближи градският шериф, едър мъж с малки очички.

— Арестуван си — каза той на Коуп и го улови за ръката — по обвинение в убийство.

— И кого се предполага, че съм убил? — попита Коуп стъписано.

— Баща си — отговори шерифът. — Там, на Изток.

— Това е нелепо… баща ми почина миналата година от сърдечен пристъп.

Макар да бе квакер, Коуп беше известен с буйния си темперамент и Джонсън виждаше, че полага невероятни усилия да запази спокойствие.

— Обичах баща си с цялото си сърце! Беше мил и мъдър и ми помагаше при моите объркани научни експедиции — каза той с едва сдържан гняв.

Внезапният изблик на красноречие сепна всички. Мъжете последваха Коуп и шерифа до ареста, на учтива дистанция.

Оказа се, че има федерална заповед за ареста му, заведена в територията Айдахо. Също така се оказа, че федералният шериф е в друг район и няма да се върне във Франклин преди септември.

Коуп, както се изрази градският шериф, щеше да „търка нара“ в ареста дотогава.

Коуп възрази — каза, че е професор Едуард Дринкър Коуп, американски палеонтолог. Шерифът му връчи телеграмата, на която пишеше, че „проф. Е. Д. Коуп, палеонтолог“ се издирва за убийство.

— Знам кой стои зад това — изръмжа Коуп ядосано. Лицето му беше станало пурпурно.

— Професоре, не може да… — започна Стърнбърг.

— Добре съм — прекъсна го Коуп ледено. Обърна се към шерифа. — Предлагам да платя разходите за телеграфа, за да се увериш, че обвиненията срещу мен са фалшиви.

Шерифът изплю тютюн.

— Разбира се. Ако накараш баща ти да ми пусне телеграма в отговор, ще ти се извиня.

— Не мога да направя това — каза Коуп.

— Защо?

— Казах ти вече, баща ми е покойник.

— Мислиш ме за глупак. — Шерифът сграбчи Коуп за яката и започна да го бута към килията. Беше възнаграден с поредица светкавични удари от Коуп, които го свалиха на пода. Последва поредица ритници, докато нещастният шериф не започна да се търкаля безпомощно и докато Стърнбърг и Айзък не се развикаха:

— Стига, професоре!

— Достатъчно!

— Опомни се, професоре!

След малко Айзък успя да дръпне Коуп настрана. Стърнбърг помогна на шерифа да се изправи и изтупа дрехите му от прахоляка.

— Съжалявам, обаче професорът има ужасен темперамент.

— Темперамент? Този човек е заплаха за гражданите!

— Виж, той знае, че професор Марш ти е изпратил телеграмата, заедно с подкуп, за да го арестуваш, а несправедливостта в поведението ти го ядосва.

— Не знам за какво говориш — измърмори шерифът, не особено убедено.

— Виж какво — каза Стърнбърг, — на повечето места, които професорът посещава, се сблъсква с проблеми, създадени от Марш. Съперничеството им продължава от години и двамата много лесно разпознават, когато си погаждат номера.

— Искам да се махнете от града ми — извика шерифът. — Чувате ли? Махайте се от града ми!

— С удоволствие — каза Стърнбърг.

Качиха се на следващия дилижанс.

От Франклин ги очакваше пътуване от шестстотин мили с дилижанс „Конкорд“ до форт Бентън, територия Монтана. Джонсън, който досега не бе пътувал с нищо по-изтощаващо от железопътен вагон, очакваше с нетърпение романтиката на дилижанса. Стърнбърг и останалите бяха наясно с реалността.

Оказа се кошмарно пътуване — десет мили на час, ден и нощ, без спиране, освен за храна, ужасно скъпо, по долар на човек, и изобщо ужасно. И при всяко спиране на дилижанса всички говореха за проблеми с индианците и възможно скалпиране, така че дори Джонсън да бе изпитал някакво желание да хапне вмирисаните парчета бекон от армията, гранясалото масло и хляб поне на седмица, сега изгуби всякакъв апетит.

Пейзажът беше еднакво мрачен, прахолякът — остро алкален, налагаше се да изкачват пеша всички стръмни участъци, ден и нощ — не че можеше да се спи в раздрънкания подскачащ дилижанс; запасите на Джонсън от химикали протекоха, така че в един момент „бяхме подложени на пролетен дъждец от солна киселина, която прояде димящи кръгчета по шапките на господата и изтръгна сложни ругатни от всички засегнати. Дилижансът спря, кочияшът изслуша останалите ругатни, после виновната бутилка беше запушена и отново продължихме пътя си“.

Освен тях в дилижанса пътуваше само още една жена, млада, някоя си мисис Питърсън, омъжена за армейски капитан, разквартируван в Хелена, територия Монтана. Мисис Питърсън не изглеждаше ентусиазирана, че скоро ще види съпруга си, защото често плачеше.

Често вадеше писмо, четеше го, бършеше очите си, прибираше го отново. При последното спиране на дилижанса, преди Хелена, изгори писмото и го пусна на земята, за да се разпилее пепелта му.

Когато стигнаха Хелена, мисис Питърсън беше посрещната официално от четирима армейски капитани с мрачни изражения. Отведоха я, тя крачеше вдървено между тях. Всички проследиха групата е очи.

— Сигурно е мъртъв — каза Жабата. — Заради това е всичко. Мъртъв е.

На станцията на дилижанса им казаха, че капитан Питърсън бил убит от индианци. Носеха се и слухове за неотдавнашно сериозно поражение на кавалерията от индианците. Някои твърдяха, че генерал Тери бил убит някъде по течението на река Паудър, други, че генерал Крук отървал смъртта на косъм на бреговете на Йелоустон и че получил отравяне на кръвта от стрелите, които извадили от хълбока му.

В Хелена ги посъветваха да се върнат, но Коуп нямаше такива намерения.

— Празни приказки — каза той. — Глупави приказки. Ще продължим.

И отново се качиха на дилижанса, за да изминат дългия път до форт Бентън.

Появилият се на брега на река Мисури форт Бентън бил убежище на трапери много време, още от ранните дни на територия Монтана, когато Джон Джейкъб Астор лобира в Конгреса да не се приемат никакви закони в защита на бизоните, за да не се пречи на доходоносния бизнес с кожи. В Северна Монтана се добивали и други кожи, включително боброви и вълчи. Сега обаче търговията с кожи западаше, а най-бързо развиващите се градове се намираха на юг, в минните райони Бът и Хелена, където имаше злато и мед. Форт Бентън бе преживял и по-добри дни и това си личеше.

Когато дилижансът им пристигна — на 4 юли 1876 г., - видяха, че укрепените порти са затворени и цари някакво напрежение. Войниците бяха мрачни и разстроени. Американският флаг беше издигнат на пилона само наполовина.

Коуп отиде при командващия офицер, капитан Чарлз Рансъм.

— Какъв е проблемът? — попита професорът. — Защо знамето е спуснато наполовина?

— Седма кавалерия, сър.

— Какво е станало? — попита Коуп.

— Цялата седма кавалерия под командването на генерал Къстър беше избита при Литъл Бигхорн миналата седмица. Повече от триста души са мъртви. Няма оцелели.

Форт Бентън

Джордж Армстронг Къстър си остана противоречива фигура и в смъртта, както беше и приживе.

Къстър Къдрицата винаги е бил обект на силни чувства. Завършва военната академия Уест Пойнт последен в групата си, като натрупва деветдесет и седем простъпки само за последната половин година — с три по-малко от нужните, за да бъде изключен. Дори и като кадет си създава врагове, които ще го тормозят цял живот.

Този недисциплиниран кадет обаче се превръща в брилянтен военен лидер. Момчето чудо от Апоматокс. Хубав и дързък до безразсъдство, с времето той си спечелва слава на голям борец против индианците на Запад, но репутацията му се обсъжда масово. Запален ловец, пътува с ловните си кучета навсякъде и се говори, че за тях се грижел по-добре, отколкото за хората си. През 1867 заповядва на войниците си да стрелят по дезертьорите от неговата част. Петима са ранени и Къстър им отказва медицинска помощ. Впоследствие един от тях умира.

Дори за армията това е прекалено. През юли 1867 Къстър е арестуван, изправен пред военен съд и отстранен от служба за година. Той обаче е любимец на генералите и се връща на служба след десет месеца по настояване на Фил Шеридан, като сега се бие с индианците при река Уашита, в територия Оклахома.

Къстър води 7-а кавалерия срещу вожда Черния чайник. Инструкциите, които получава, са ясни — да избие възможно най-много индианци. Самият генерал Шърман казва: „Колкото повече убием тази година, толкова по-малко ще трябва да бъдат убивани следващата година, защото колкото повече гледам тези индианци, толкова повече се убеждавам, че трябва да бъдат убивани или държани като някакъв вид просяци“.

Тази война е особено жестока. Индианците вземат за заложници бели жени и деца, които връщат срещу откуп на заселниците. Когато войници нападнат индианско селище, заложниците биват избивани веднага. Това обстоятелство оправдава светкавичната дързост, която така или иначе става запазена марка на Къстър.

След като повежда войниците си на продължителни маршове без храна и почивка, той смазва Черния чайник, когото убива, и унищожава селището му. Едва тогава си дава сметка, че индианците от околните села се събират, за да предприемат масирана контраатака, че е прекалил и че е изложил на риск войниците си. Все пак успява да се измъкне, но оставя отделение от 15 души, които смята за убити.

По-късно цялата битка се оплита в скандали. Източната преса критикува Къстър за жестокото третиране на племето на Черния чайник, като твърди, че той не е бил лош индианец, а изкупителна жертва за военни провали. Това почти сигурно не е истина. Армията критикува Къстър заради прибързаната атака и също толкова прибързаното изоставяне на откъснатото отделение. Къстър не успява да даде задоволително обяснение за поведението си пред своите критици, но смята, и с право, че е направил точно това, което армията е очаквала от него — да смаже индианците с типичната си дързост и смелост.

Личният му стил — дългата къдрава коса, ловните кучета, дрехите от еленова кожа и арогантното поведение — остават обект на одумки, както и статиите, които пише за източната преса. Къстър има особен афинитет към врага си и често пише с възхищение за индианците. Несъмнено това е източникът на несекващите слухове, че е имал дете от красива индианка след битката при Уашита.

Противоречията продължават. През 1874 тъкмо Къстър води отряд в свещените Черни хълмове и открива злато, което води до войната със сиуксите. През пролетта на 1876 отива във Вашингтон и свидетелства срещу корупцията на секретаря на войната Белнап, който получавал подкупи срещу направени доставки от всички военни постове в страната. Показанията на Къстър помагат да се започне разследване срещу Белнап, но не го правят симпатичен на администрацията на Грант, която му заповядва да остане във Вашингтон, а когато напуска града без разрешение през март, настоява да бъде арестуван.

Сега беше мъртъв, загинал в най-ужасяващото и унизително военно поражение в историята на страната, както вече го наричаха.

— Кой го направи? — попита Коуп.

— Седящия бик — отговори Рансъм. — Къстър нападнал лагера на Седящия бик без предварително разузнаване. Седящия бик имал три хиляди воини. Къстър имаше триста. — Капитан Рансъм поклати глава. — Казвам ти, Къстър щеше да бъде убит рано или късно. Беше суетен и се отнасяше зле с хората си. Изненадан съм, че не са го застреляли в гръб по време на битка, както често се случва с такива като него. Бяхме заедно край Уашита, когато нападна едно село, а после не успя да се измъкне. Спасиха го само късметът и блъфирането, но късметът един ден свършва. Почти съм сигурен, че сам е предизвикал случилото се. Сиуксите го ненавиждаха и искаха да го убият, но сега ще започне кървава война. Цялата страна ще пламне.

— Е — каза Коуп, — ние смятаме да търсим вкаменелости в земите около река Джудит.

Рансъм го изгледа изненадано.

— Аз не бих го направил.

— Има ли проблеми в басейна на река Джудит?

— Не, не конкретно, сър. Не ни е известно да има.

— Тогава?

— Сър, повечето индиански племена са на пътеката на войната. Седящия бик има три хиляди воини някъде на юг… Никой не знае къде точно са… обаче предполагаме, че ще потърсят убежище в Канада, преди да започне зимата. Това означава, че ще минат покрай Джудит.

— Няма проблем — каза Коуп. — Ще сме в безопасност няколко седмици през лятото, точно поради причините, които изреди. Седящия бик не е там.

— Сър — възрази Рансъм, — река Джудит е обща ловна територия на сиуксите и кроу. Кроу обикновено са миролюбиви, но сега ще ви убият в мига, в който ви зърнат, защото ще могат да обвинят за смъртта ви сиуксите.

— Малко вероятно е — каза Коуп. — Отиваме.

— Нямам заповед да ви спра — каза Рансъм. — Сигурен съм, че никой във Вашингтон не би си и помислил, че някой ще иска да отиде там. Равносилно е на самоубийство, сър. Аз лично не бих отишъл с по-малко от петстотин обучени кавалеристи зад гърба.

— Оценявам загрижеността ти — каза Коуп. — Ти изпълни дълга си, като ме информира. Тръгнах от Филаделфия обаче с намерението да стигна до Джудит и не бих се върнал, след като съм на по-малко от сто мили от целта. Можеш ли да ми препоръчаш водач?

— Разбира се, сър — отвърна Рансъм.

През следващите двайсет и четири часа обаче водачите мистериозно изчезнаха, също като конете, провизиите и всичко, което Коуп очакваше да намери във форт Бентън. Въпреки всичко той не униваше. Просто предлагаше още пари и още пари, докато провизиите в края на краищата не започнаха да се появяват.

Там за първи път добиха представа за фамозната желязна воля на професор Коуп. Нищо не беше в състояние да го спре. Поискаха му 180 долара, безумна сума, за стара разнебитена каруца. Той ги плати. Поискаха му още повече за четири впрегатни и четири ездитни коня, „най-калпавите животни, които някога са се събирали на едно място“, според оценката на Стърнбърг. Не искаха да му продадат храна освен боб и ориз, и евтино уиски „Червено куче“. Коуп купи, каквото можа. Похарчи цели 900 долара за мизерното си оборудване, но не се оплака нито веднъж.

Не изпускаше от поглед целта си — фосилите в басейна на Джудит.

Най-накрая, на 6 юли, Рансъм го извика в армейското укрепление. Там цареше трескаво оживление и подготовка. Рансъм каза на Коуп, че току-що е получил от Департамента на войната във Вашингтон заповед „никакви цивилни да не бъдат допускани до спорните индиански земи в територии Монтана, Уайоминг и Дакота“.

— Съжалявам, че се налага да спра плановете на групата ви, сър — каза Рансъм учтиво и остави телеграмата настрана.

— Трябва да изпълниш дълга си, разбира се — отвърна Коуп, също толкова учтиво.

Професорът се върна при хората си. Вече бяха чули новината.

— Предполагам, трябва да се върнем — каза Стърнбърг.

— Още не — отговори Коуп жизнерадостно. — Знаете ли, форт Бентън ми харесва. Мисля, че трябва да останем тук още няколко дни.

— Харесва ти форт Бентън?

— Да. Тук е приятно и хубаво. И всички се готвят за война.

Коуп се усмихна.

На 8 юли кавалерията на форт Бентън замина да се сражава със сиуксите. Колоната потегли, оркестърът засвири „Момичето, което оставих у дома“. По-късно същия ден от форта тихомълком се измъкна съвсем друга група.

Бяха, написа Джонсън, „особено разнородна компания“.

Най-отпред яздеше Едуард Дринкър Коуп, палеонтолог и милионер от Съединените щати. Вляво от него яздеше Чарли Стърнбърг, който от време на време се навеждаше, за да масажира изтръпналия си крак.

Вдясно от Коуп яздеше водачът им и съгледвач от племето шошони Малкия вятър. Малкия вятър имаше горда стойка и увери Коуп, че познава района на река Джудит като лицето на собствения си баща.

Зад тримата беше Дж. С. Айзък, който не изпускаше от очи Малкия вятър. С него бяха студентите — Леандър Дейвис, Харолд Чапман, Джордж Мортън и Джонсън.

Най-отзад беше каруцата, теглена от четирите калпави коня и карана от кочияша и готвач Ръсел Т. Хил — Сержанта. Сержанта беше дебел, обръгнал на всичко мъж, чието шкембе Коуп приемаше за знак, че умее да готви. Впечатляваше не само с размерите си и уменията си да ругае, толкова често срещани сред представителите на професията му, но също и с прякорите си, които като че ли бяха безброй. Наричаха го Черпака, Сухото, Лъжльото и Смръдльото. Хил използваше малко думи и най-често ги повтаряше отново и отново.

Така например, когато студентите го попитаха защо го наричат Черпака или Смръдльото, той неизменно отговаряше: „Ще видите достатъчно скоро“.

И когато се сблъскваше с препятствие, колкото и да е малко, винаги казваше: „Не може да стане, не може да стане“.

Най-накрая, за каруцата беше завързана Беси, кобилата, която носеше фотографското оборудване на Джонсън. Беси беше негова отговорност и той скоро я намрази.

Час след като потеглиха форт Бентън остана далече зад тях и останаха съвсем сами в Големите равнини.

Част II

ИЗГУБЕНИЯТ СВЯТ

Нощ в прерията

Първата нощ си устроиха лагер на място, наречено Клагет, на брега на река Джудит. Там имаше търговски пункт със защитна стена от трупи, неотдавна изоставен.

Хил сготви първата вечеря, която беше тежка, но иначе приемлива. Използваше сухи изпражнения от бизон и това обясняваше два от прякорите му: Сухото и Смръдльото. След вечеря окачи храната на едно дърво.

— Защо го правиш? — попита Джонсън.

— За да е настрана от крадливи мечки гризли — отговори Хил. — Сега се гответе за сън.

След което тропна няколко пъти с ботуши по земята, преди да легне на постелката си.

— Защо го правиш? — попита Джонсън.

— За да сплаша гърмящите змии в дупките им — отговори Хил. — Да не изпълзят през нощта да се мушнат в одеялото ми.

— Поднасяш ме — каза Джонсън.

— Не — отговори Хил. — Питай когото щеш. Вечер става хладно, а те обичат топлина, така че като нищо ще пропълзят при теб да се свият в чатала ти.

Джонсън отиде при Стърнбърг, който вече беше легнал, и попита:

— Ти няма ли да тропаш с крака по земята?

— Не — отговори Стърнбърг. — Мястото е равно, изглежда удобно и без да го заравнявам.

— Ами ако гърмящите змии пропълзят в завивките ти?

— Това се случва рядко — отвърна Стърнбърг.

— Случва се рядко? — Гласът на Джонсън се извиси тревожно.

— Не бих се безпокоил за това — каза Стърнбърг. — Просто като се събудиш утре, не ставай преди да провериш дали нямаш гости. Сутрин змиите бягат.

Джонсън потрепери.

Цял ден не бяха видели и следа от човешко присъствие, но Айзък беше убеден, че индианците са наблизо.

— Ако си имаш работа с индианец — измърмори той, — когато смяташ, че е най-безопасно, е най-малко безопасно.

Айзък настоя да оставят охрана за през нощта. Другите неохотно се съгласиха. Той щеше да поеме последната смяна, преди разсъмване.

Това беше първата нощ на Джонсън под огромния небесен купол над прерията и се оказа, че е невъзможно да заспи. Самата мисъл за гърмящи змии и мечки гризли би била достатъчна, за да не може да спи, но освен това имаше и толкова много и всевъзможни звуци — шепота на вятъра в тревата, крясъци на сови, далечен вой на койоти. Той се взираше в хилядите звезди на безоблачното небе и слушаше.

Беше буден при всяка смяна на охраната и видя как Айзък застъпва след Стърнбърг в четири сутринта. В края на краищата обаче умората взе връх и най-накрая той заспа, но почти веднага след това го разбудиха гърмежи. Айзък крещеше: „Стой! Стой! Стой!“ и стреляше с револвера си.

Всички скочиха на крака. Айзък посочи към прерията.

— Там има нещо! Виждате ли? Ей там има нещо!

Гледаха натам, но не виждаха нищо.

— Казвам ви, има човек, сам човек!

— Къде?

— Там, ей там!

Гледаха към далечния хоризонт в равнината и не виждаха абсолютно нищо.

Черпака изригна порой псувни.

— Страх го е от индианци, ама е и луд — ще му се привижда червенокож зад всеки храст, докато сме тука. Няма да ни остави да спим!

Коуп каза тихо, че ще поеме смяната, и прати другите да спят.

Щяха да минат много седмици, преди да си дадат сметка, че Айзък е бил прав.

Ако от храната на Смръдльо и пазенето на Айзък можеше да се желае още, можеше да се желае още и от разузнаването на Малкия вятър. Храбрецът от племето шошони ги заблуди и обикаляха напразно през по-голямата част от следващия ден.

Два часа след като потеглиха попаднаха на пресни конски фъшкии.

— Индианци! — простена Айзък.

Хил изсумтя презрително:

— Знаеш ли какво е това? Това са лайната на собствените ни коне и нищо друго.

— Невъзможно.

— Така ли мислиш? Виждаш ли следите от каруца ей там? — Посочи леките вдлъбнатини, където прерийната трева беше смачкана. — Искаш ли да се обзаложим, че ако сложа каруцата в тези следи, ще паснат идеално? Загубихме се, казвам ви.

Коуп застана с коня си до Малкия вятър.

— Загубихме ли се?

— Не — отговори Малкия вятър.

— А какво очакваш да каже? — изсумтя Хил. — Да си чул някога индианец да е признавал, че се е заблудил?

— Не съм чувал индианец някога да се е заблудил — вметна Стърнбърг.

— Е, тук имаме такъв, нает срещу големи пари — каза Хил. — Помни ми думата. Той никога не е стъпвал по тези места, каквото и да ти говори. И се е загубил, каквото и да ти говори.

Разговорът изпълни Джонсън със странен ужас. Цял ден яздиха под огромния небесен купол, през монотонно плоската равнина, простор без характерни белези освен някое и друго самотно дърво или храсталаци по бреговете на поток. Наистина беше „море от трева“ и също като море беше безкрайно и необозримо. Джонсън започна да разбира защо хората от Запада говорят с такава привързаност за някои ориентири — Колоната на Помпей, Туин Пийкс, Жълтите скали. Тези малко на брой разпознаваеми обекти бяха острови в безкрайния океан на прерията и да знаеш къде се намират се оказваше важна част от умението да оцеляваш.

Джонсън яздеше до Жабата.

— Може ли да сме се загубили наистина?

Жабата поклати глава.

— Индианците са родени тук. Могат да разчитат земята, както изобщо не можем да си представим. Не сме се загубили.

— Е, движим се на юг — изсумтя Черпака и примижа срещу слънцето. — Защо се движим на юг, когато всеки знае, че Джудит е на изток? Някой може ли да ми обясни?

Следващите два часа бяха напрегнати, докато не стигнаха до стари коловози от каруци, водещи на изток. Малкия вятър ги посочи.

— Това път за каруци към река Джудит.

— Ето това е бил проблемът — каза Жабата. — Не е свикнал да пътува с впрягове и е трябвало да намери път, по който може да мине нашата каруца.

— Проблемът — обади се Хил — е, че не познава района.

— Познава района — възрази Стърнбърг. — Сега сме в индианските ловни полета.

Продължиха да яздят мрачно замлъкнали.

Инциденти в равнините

По средата на огнено горещия следобед, докато Джонсън яздеше до Коуп и разговаряше с него спокойно, шапката изведнъж отлетя от главата му, макар че нямаше никакъв вятър.

Миг след това чу гърмежа.

После още и още.

Някой стреляше по тях.

— Залегни! — извика Коуп. — Залегни веднага!

Скочиха от конете и се прикриха под каруцата. В далечината видяха облак кафяв прахоляк.

— Боже! — изпъшка Айзък. — Индианци.

Далечният облак се уголеми и се раздели на силуетите на множество конници. Куршумите продължаваха да пищят във въздуха, канатата на каруцата се натроши, куршумите зашибаха тенджерите и тиганите вътре. Беси изцвили тревожно.

— Това беше, дотук сме — простена Мортън.

— Всеки момент ще чуем свистенето на стрелите — каза Айзък. — После, като приближат, ще извадят томахавките…

— Млъквай! — тросна се Коуп. Досега не беше свалил очи от облака. — Това не са индианци.

— Проклет да съм, ако не си по-голям глупак, отколкото мислех! Какви други може да…

Айзък млъкна. Сега облакът беше достатъчно близо, за да могат да видят по-добре конниците. Бяха със сини униформи.

— Пак може да се червенокожи — каза Айзък. — Облечени с армейски униформи. Униформите на Къстър. За да ни изненадат.

— Ако е така, не виждам кой знае каква изненада.

Малкия вятър присви очи и се вгледа, после каза:

— Не индианци. Имат седла.

— По дяволите! — изкрещя Черпака. — Армията! Моите момчета в синьо!

Скочи и размаха ръце. Залп от олово го накара отново да се скрие под каруцата.

Армията заобиколи каруцата с викове в индиански стил и изстрели във въздуха. Най-накрая спряха и напред излезе млад капитан, конят му пръхтеше. Капитанът насочи револвера си към налягалите под каруцата и викна:

— Излизайте, отрепки! Бог ми е свидетел, смятам да ви изтребя тук, на място, до последния боклук!

Коуп излезе, почервенял от ярост. Юмруците му бяха стиснати.

— Какво означава това безобразие?!

— Ще научиш в ада, продажнико! — изръмжа капитанът и стреля два пъти по Коуп, но конят му се изправи на задните си крака и отклони ръката му.

— Чакай, капитане! — извика един от войниците. Сега всички от експедицията на Коуп бяха изпълзели изпод каруцата. — Не приличат на контрабандисти на оръжие.

— Проклет да съм, ако не са — изръмжа капитанът. Сега видяха, че е пиян. Заваляше думите и се олюляваше опасно на седлото. — Никой освен контрабандистите не може да е на тази територия сега. Снабдяваш индианците с оръжия, а миналата седмица шестстотин от нашите момчета бяха избити от диваците. Време е отрепките да…

Коуп се окопити.

— Това е научна експедиция — каза той, — предприета с разрешение и пълномощията на капитан Рансъм от форт Бентън.

— Глупости! — изръмжа капитанът и стреля във въздуха, за да сложи препинателния знак.

— Аз съм професор Коуп от Филаделфия и съм палеонтолог на Съединените щати и…

— Цуни ме по гъза! — каза капитанът.

Коуп излезе от кожата си и скочи напред, но Стърнбърг и Айзък побързаха да се намесят.

— Професоре, овладей се!

Стърнбърг изкрещя, докато Коуп се мъчеше да се отскубне с викове:

— Дайте ми го, само ми го дайте!

В последвалата бъркотия армейският капитан стреля още три пъти и се завъртя с коня си.

— Запалете ги, момчета! Изгорете ги!

— Но, капитане…

— Казах, запалете ги! — Нови изстрели. — Изпълнявайте каквото ви казвам!

Последваха още три изстрела и Жабата падна и изкрещя:

— Улучиха ме! Улучиха ме!

Спуснаха се да му помагат. От дланта му течеше обилно кръв. Един от войниците приближи с горяща факла и сухият брезент на каруцата пламна като барут.

Опитаха да изгасят огъня, който бушуваше страховито. Конниците препуснаха в кръг около тях, а капитанът крещеше: „Дайте им урок, момчета! Дайте им урок в ада!“

После, без да престават да стрелят, се отдалечиха.

Дневникът на Коуп отбелязва лаконично:

„Преживяхме първата открита конфронтация, при това с американската кавалерия. Изгасихме огъня с минимални щети, макар че сега каруцата ни няма покривало и две от палатките ни изгоряха. Един кон беше убит, а един от студентите получи рана на дланта. Нищо сериозно, слава богу".

Същата вечер заваля. Порой, трещящи гръмотевици, които продължиха през целия следващ ден и следващата нощ. Премръзнали и треперещи, всички се свиваха под каруцата и се опитваха да поспят въпреки ослепителните мълнии, които осветяваха физиономиите им.

На следващия ден отново валеше и коловозите се разкаляха, колелата затъваха. Изминаха само две мили — мъчително, подгизнали от дъжда. Късно следобед обаче слънцето отново се показа през облаците и се стопли. Почувстваха се по-добре, особено след като изкачиха едно полегато възвишение и видяха една от великите гледки на Запада.

Стадо бизони, простиращо се докъдето поглед стига, тъмни рунтави животни в жълто-зелената прерия.

Животните бяха спокойни, ако не се броеше някое и друго изпръхтяване и мучене.

Коуп прецени, че в това стадо има поне два милиона бизони, може би и повече.

— Имате късмет, че ги виждате — каза той. — След година-две стадата като това ще са само спомен.

Айзък стана нервен.

— Където има бизони, има и индианци — каза той и настоя да устроят лагера си на възвишението.

Джонсън бе запленен от безразличието на животните към появата на хората. Дори когато Стърнбърг се отдалечи и застреля антилопа за вечеря, стадото почти не реагира. Обаче по-късно си спомняше, че Черпака попита Коуп: „Да разпрегна ли конете тази вечер?“, а Коуп погледна небето и отговори: „По-добре не“.

Междувременно одраха антилопата и установиха, че месото й гъмжи от подобни на червеи паразити. Черпака заяви, че е ял и по-лошо, но останалите решиха, че е по-добре да вечерят сухари.

Джонсън записа: „Вече ми писна от боб, при положение че ме чакат още шест седмици същото“.

Но не всичко беше черно. Нахраниха се, седнали на скалите до лагера, гледаха как стадото бизони се оцветява в червено със спускането на слънцето зад хоризонта. После, на лунна светлина, Джонсън написа: „рунтавите мучащи същества представляваха величествена гледка, простираща се миролюбиво пред очите ни. С такива мисли се отдадох на така необходимия ми сън“.

Към полунощ мълния раздра небето и заваля отново.

Пухтящи и ядосани, студентите замъкнаха постелките си под каруцата. Почти веднага дъждът спря.

Натъркаляха се на твърдата земя и опитаха да заспят отново.

— По дяволите! — изръмжа Мортън и подуши въздуха. — Каква е тази воня?

— Лежиш на конско лайно — каза Жабата.

— Боже! Наистина!

Смееха се на случилото се с Мортън, а тътенът продължаваше да боботи в ушите им. Тогава Коуп изведнъж дотича и ги срита.

— Ставайте! Бързо! Полудяхте ли? Ставайте!

Джонсън вдигна очи и видя Стърнбърг и Айзък бързо да прибират нещата им и да ги хвърлят в каруцата. Тя се задвижи над главите им, докато изпълзяха обезумели изпод нея, останали без дъх.

Черпака и Малкия вятър си крещяха нещо.

Джонсън изтича при Коуп. Косата му беше залепнала за темето от дъжда. Погледът му беше безумен. Луната над тях се носеше зад буреносни облаци.

— Какво има? — извика Джонсън, за да надвика боботещата буря. — Защо се местим?

Коуп го избута грубо настрана.

— Застани зад скалите! Прикрийте се зад скалите!

Айзък вече беше откарал каруцата близо до стърчащата скала, а Черпака се бореше с конете, които пръхтяха и се дърпаха разтревожени. Студентите се спогледаха в недоумение.

И тогава Джонсън си даде сметка, че боботенето не е от бурята. Бяха бизоните.

Подплашени от трясъка на мълнията, животните препускаха покрай хората като мокра плътна река от козина, която течеше от двете страни на скалите. Бяха изпоцапани със сериозни количества кал — за Джонсън това беше особено усещане, защото написа: „Калта покри дрехите ни, косите ни, лицата ни, натежахме, защото се превърнахме в хора от кал, докато накрая не се превихме под огромната й тежест“.

След време не виждаха нищо и само можеха да слушат тътена на копитата, пръхтенето и мученето, докато тъмните силуети се нижеха покрай тях сякаш безкрайно. Изглеждаше като че ли наистина няма да свърши.

Всъщност стадото препуска покрай тях два часа.

Когато Джонсън се събуди, всичко го болеше, тялото му беше вдървено. Не можеше да си отвори очите. Докосна лицето си, усети кората кал, обели я.

„Посрещна ме гледка на пълно опустошение — спомня си той по-късно, — сякаш ни бе ударил ураган или вихрушка. Докъдето стигаше поглед имаше само стъпкана кал и нашата жалка човешка група трябваше да си проправи път през нея. Каквото от оборудването на лагера беше защитено от скалите, оцеля. Всичко останало беше съсипано. Две палатки бяха стъпкани в калта толкова дълбоко, че не можахме да ги намерим, тежки тенджери и тигани бяха изкривени и смачкани от хиляди копита, видях скъсани останки от жълта риза, изкривена и счупена карабина“.

Бяха отчаяни, особено Джордж Мортън, който сякаш изпадна в дълбок потрес. Черпака искаше да се връщат, но както винаги Коуп беше неумолим.

— Не съм дошъл да копая покъщнина от калта — каза той. — Тук съм да копая праисторически кости.

— Да — отвърна Черпака. — Ако изобщо стигнем дотам.

— Ще стигнем.

Нареди им да събират багажа и да потеглят.

Малкия вятър беше особено мрачен. Каза нещо на Коуп и препусна на север.

— Къде отива? — попита разтревожено Джордж Мортън.

— Не вярва, че бизоните са се подплашили от мълнията — отговори Коуп. — Казва, че не се плашат от такива неща.

— Подплашили са се — каза Айзък. — Глупави и непредсказуеми, това са бизоните.

— Какво друго може да ги е изплашило обаче? — попита Мортън тревожно. — Какво мисли той?

— Мисли, че е чул изстрели точно преди стадото да се подплаши. Ще отиде да погледне.

— Ще се свърже с приятелите си червенокожи — изсумтя Айзък. — Ще им каже къде могат да намерят хубави скалпове на бледолики.

— Аз пък мисля, че е смахнато! — възкликна Мортън войнствено. — Мисля, че трябва да се откажем и да престанем да гоним дивото.

Уплахата от препускащите бизони вероятно го беше изнервила, помисли си Джонсън. Видя как Мортън рови в калта, за да открие скицника си.

Малкия вятър го нямаше около час, после се върна в галоп.

— Едно лагер — каза и посочи на север. — При Кучешки поток. Две мъже, две или три кон. Едно огън. Не палатка. Много гилзи от карабина.

Отвори шепата си и в слънчевата светлина от нея изпаднаха няколко месингови гилзи.

— Проклет да съм! — възкликна Стърнбърг.

— Хората на Марш са — каза Коуп навъсено.

— Видя ли ги? — попита Мортън.

Малкия вятър поклати глава.

— Тръгнали много часове.

— Накъде са тръгнали?

Малкия вятър посочи на изток. Посоката, в която се движеха те.

— Значи ще ги срещнем пак — каза Коуп. Стисна юмруци. — Ще ми бъде приятно.

Лошите земи

Река Джудит, приток на Мисури, течеше от планините Литъл Белт и в нея се вливаха най-различни криволичещи потоци.

— В тези реки има дяволски добра пъстърва — каза Черпака. — Не че очаквам да се захванем с риболов.

Басейнът на река Джудит се състоеше от пущинаци, скални образувания, които заемаха странни за окото форми, мистериозни демони и дракони. Място на чудовища, както отбеляза Жабата.

Ръката му беше отекла и зачервена. Оплакваше се, че го боли.

Стърнбърг подхвърли, че Жабата би трябвало да бъде изпратен назад, във форт Бентън, та военният хирург да ампутира ръката му с помощта на уиски и трион за кости. Никой не го каза на Жабата обаче.

Скалните образувания в лошите земи около Джудит бяха огромни. Величествени скали — Коуп ги наричаше „разкрития“, — извисяващи се на десетки метри, на места повече от сто метра над главите им. С пастелни ленти от розов и черен камък, мястото притежаваше някаква поразителна, мрачна красота. Ала беше неприветлива земя — почти нямаше вода, почвата беше предимно солена, алкална, отровна.

— Трудно е да повярваш, че това е било голямо вътрешно езеро, заобиколено от блата — каза Коуп, докато се взираше в изваяните скали.

Коуп като че ли винаги виждаше повече от другите. Коуп, но също и Стърнбърг — обръгналият ловец на вкаменелости имаше набитото око на следотърсач от прериите и като че ли винаги знаеше къде да открие дивеч и вода.

— Тук ще имаме достатъчно вода — каза той. — Няма да имаме проблем с това. Ще имаме проблем с праха.

Въздухът наистина имаше алкален привкус, но никой не му обръщаше кой знае какво внимание. Непосредственият проблем беше да открият подходящо място за лагер близо до подходящо място за разкопки, а това не беше лека задача.

Придвижването на каруцата по терена — нямаше път или коловози — беше трудно, а понякога дори опасно.

Освен това се опасяваха от поява на индианци, защото наоколо имаше предостатъчно следи — от конски копита, изгаснали огнища, тук-там скелет на антилопа. Някои от огнищата бяха явно скорошни, но Стърнбърг проявяваше пълно безразличие — дори сиуксите не бяха достатъчно луди, за да се задържат в лошите земи дълго.

— Само откачен бял може да прекара цяло лято тук — засмя се той. — И само откачен богат бял може да прекара отпуската си тук! — И тупна Джонсън по гърба.

Два дни бутаха каруцата при изкачванията и я удържаха при спусканията, докато накрая Коуп не заяви, че са открили подходящо място за търсене на кости и могат да направят лагер възможно най-близо. Стърнбърг предложи върха на един хълм недалеч и избутаха каруцата нагоре за последен път, като кашляха заради прахоляка от колелата. Жабата, който не можеше да помага заради отеклата си ръка, попита:

— Мирише ли ви на пушек?

На никого не му миришеше на пушек.

Когато стигнаха върха, пред тях се разкри гледка към равнините и лъкатушещ поток, около който растяха тополи. И докъдето стигаше поглед имаше бели типита, от които се издигаха двойни нишки дим.

— Боже! — изпъшка Стърнбърг и пресметна набързо.

— Какво мислиш? — попита Айзък.

— Мисля, че са повече от хиляда типита. Боже! — възкликна Стърнбърг пак.

— Излиза — каза Айзък, — че сме покойници.

— Така излиза — съгласи се готвачът Хил и се изплю на земята.

Стърнбърг не смяташе така. Въпросът беше кое е това племе. Ако бяха сиукси, Айзък щеше да е прав — нямаше да се отърват. Обаче се предполагаше, че сиуксите все още са по-далече на юг.

— На кого му пука къде се предполага, че са? — попита Черпака. — Те са тук, ние също. Малката червена невестулка ни доведе тук…

— Достатъчно — прекъсна го Коуп. — Да се залавяме за работата си. Да направим лагера си и да се държим естествено.

— След теб, професоре — каза Черпака.

Не беше лесно да се държиш естествено, когато на равнината долу има хиляда типита заедно със съответните коне, огньове и хора. Разбира се, вече ги бяха забелязали — някои индианци сочеха и правеха жестове.

Докато разтоварваха съдовете на готвача и палеха огъня за нощта, група конници прекоси потока долу и се насочи нагоре, към лагера им.

— Ето ги, идват — промърмори Черпака.

Джонсън преброи дванайсет конници. Сърцето му се разтуптя, докато се вслушваше в приближаващия тропот на копитата. Яздеха великолепно, с лекота, зад тях се стелеше облак прах. С приближаването си започнаха да крещят и да викат дивашки.

„Това бяха първите ми индианци — написа Джонсън по-късно — и бях обзет в еднаква степен от любопитство и ужас. Признавам, че облакът прах и дивашките им крясъци засилиха второто и за хиляден път съжалих за прибързаното лекомислие на облога ми“.

Индианците се приближиха съвсем и започнаха да яздят в кръг около каруцата, без да престават да крещят ентусиазирано. Знаеха, че белите мъже са изплашени, и това им доставяше удоволствие. Най-накрая спряха и водачът им повтори няколко пъти „Хоуа, хоуа“. Прозвуча като пръхтене.

Джонсън попита Стърнбърг шепнешком:

— Какво каза?

— Каза „Хау“.

— Какво значи това?

— Значи: „добре, всичко е наред, настроен съм приятелски“.

Джонсън вече виждаше индианците ясно. Като много други, които виждат индианци от равнините за първи път, той също беше поразен от достолепния им вид — високи, мускулести, с приятни, правилни черти на лицата, с естествено горда и вдъхваща респект осанка, с изненадващо чисти дрехи от еленова кожа.

Индианците не се усмихваха, но изглеждаха достатъчно добронамерени.

Всеки от тях каза „хоуа“ и огледа лагера.

Последва неловко мълчание. Айзък, който знаеше малко някакъв индиански език, се осмели да каже няколко приветствени думи.

Индианците веднага се намръщиха. Обърнаха конете си и се отдалечиха сред облак прахоляк.

Стърнбърг се намръщи.

— Проклет глупак, какво им каза?

— Казах им: „Поздравявам ви с добре дошли и ви желая успех и щастие по пътя на живота ви“.

— На какъв език го каза?

— Мандан.

— Проклет глупак! Мандан е език на сиуксите! Тези тук са кроу!

Дори Джонсън вече бе прекарал достатъчно дълго в прериите, за да научи за традиционната вражда между сиуксите и кроу. Омразата помежду им беше дълбока и непримирима, особено след като в последно време кроу се бяха съюзили с белите войници в битката против сиуксите.

— Ами знам само мандан — тросна се Айзък. — Затова го казах на мандан.

— Проклет глупак! — повтори Стърнбърг. — Ако досега нямахме, вече имаме проблем.

— Мислех, че индианците кроу не убиват бели — обади се Мортън и облиза устни.

— Така казват самите кроу — отвърна Стърнбърг, — но те често преувеличават. Да, момчета, наистина имаме проблем.

— Ами тогава да слезем долу и да изгладим нещата — каза Коуп с типичната си решителност.

— Няма ли преди това да си направим прощална вечеря? — попита Черпака.

— Не — каза Коуп. — Веднага.

Индианското село

Местните народи са ловували в западните равнини на Америка повече от десет хиляди години. Видели са как се оттеглят глетчерите и земята се затопля. Видели са (а може би са и ускорили) изчезването на големия мастодонт, хипопотама и страховития саблезъб тигър. Ловували са, когато земята е била покрита с гъсти гори, ловували са и когато се е превърнала в море от трева. През всичките тези хиляди години, при всичките промени на климата и дивеча, те са продължавали да живеят като ловци номади на огромните пространства на континента.

През деветнайсети век индианците от прериите бяха колоритни, загадъчни и войнствени хора. Пленяваха въображението на всички, които ги бяха виждали, и в много отношения, в популярните представи, олицетворяваха американските индианци въобще. Древността на ритуалите им и сложната организация на начина им на живот бяха обект на възхищение на либералните мислители.

Истината обаче беше, че общностите на индианците от равнините едва ли бяха по-стари от общностите на белите американци, които застрашаваха съществуването им. Индианците от равнините бяха номадски ловуващи общества, организирани около коня, подобно на монголите от Азия. Обаче в Америка не е имало коне, преди да ги докарат испанците триста години преди това, с което обществото на индианците се променя коренно.

Дори традиционните племенни структури и племенни съперничества не бяха така стари, както често се предполагаше. Повечето авторитети бяха на мнение, че индианците кроу някога са били част от народността на сиуксите, които населяваха земите, известни като Айова. Мигрирали на запад, към Монтана, и развили собствена идентичност, при което станали непримирими противници на бившите си роднини. Както пише един експерт: „Сиуксите и кроу са буквално еднакви като облекло, поведение, навици, език, обичаи, ценности. Би могло да се очаква, че тази близост ще бъде основа за приятелство, но в действителност тя само изостря антагонизма помежду им“.

Сега отиваха да посетят тези индианци кроу.

Първите впечатления от едно индианско селище често са противоречиви.

Хенри Мортън Стенли, уелският изследовател и журналист, който през 1871 г. открива д-р Дейвид Ливингстън в Африка, влиза в селото на Черния чайник заедно с войските на генерал Къстър и го намира за мръсно: „толкова мръсно всъщност, че не може да се опише“. Постелките гъмжали от пълзящи паразити, навсякъде се носела миризма на екскременти.

Други посетили индианско селище за първи път са потресени, защото видели как се пече куче или как жителите на селото дъвчат кървави парчета бизонско месо. Първите впечатления на Джонсън обаче при влизането на групата в селото онази вечер говорят повече за него, отколкото за индианците кроу. Ето какво пише той:

„Всеки, който си въобразява, че индианците номади водят волен и безгрижен живот, ще е лошо изненадан, когато посети тяхно селище. Селището на прерийните индианци, както и животът на воините, е подредено до крайност. Типитата се еднакви, от еленова кожа, подредени по строги правила. Има правила за поставяне на облегалките и постелките в типитата, за подреждането на суровите кожи, има правила за кройките и шарките на дрехите и типитата, правила за палене на огън и правила за готвене, правила за поведение на индианеца във всеки момент и по всяко време от живота му, правила за лов и правила за поведение преди лов. И всички тези правила се следват строго, до маниакалност, и напомнят на посетителя, че е попаднал сред народ от воини".

Завързаха конете в края на селото и влязоха вътре бавно. От всички страни ги посрещаха любопитни погледи — смеещите се деца се смълчаваха и изчакваха непознатите да отминат. В ноздрите им нахлуха аромати от готвено еленско и смъдящата миризма на съхнещи кожи. След малко пред тях застана младеж и направи няколко сложни движения с ръце.

— Какво прави? — прошепна Джонсън.

— Език на знаците — отговори Жабата, който държеше инфектираната си ръка с другата.

— Разбираш ли го?

— Не — отговори Жабата.

Обаче Малкия вятър го разбираше и заговори на воина на езика на кроу. Индианецът ги поведе навътре в селището, до голямо типи, в което петима по-възрастни воини седяха в полукръг около запален огън.

— Вождовете — прошепна Жабата. Единият направи жест и белите мъже седнаха в полукръг срещу него.

„Тогава започнаха най-протяжните преговори, на които бях присъствал през живота си. Индианците обичат да говорят и няма за какво да бързат. Любопитството им, формалната сложност на церемониалните им слова, липсата на обстоятелства, налагащи бързане — всичко това говореше, че опознавателната среща ще продължи цяла нощ. Обсъждаха всичко (включително имената ни и значението им), откъде сме (градовете, значението на имената на градовете, по какви пътища сме минали, как сме избрали тези пътища и какво сме преживели по време на пътуването), защо сме дошли (защо се интересуваме от кости, как смятаме да ги изкопаваме и какво смятаме да правим с тях), с какво сме облечени и защо, какво е значението на пръстените, дрънкулките и токите на коланите ни и така нататък и така нататък до безкрай и до призляване".

Ако приказките изглеждаха безкрайни, отчасти това се дължеше на напрежението, което изпитваха бледоликите. Стърнбърг забеляза, че „не се интересуват особено от отговорите ни“. Скоро стана ясно, че знаят за Коуп, че са им казали, че не обича индианците и че е убил собствения си баща. Били получили съвет да го убият.

Коуп побесня, но сдържа гнева си. Усмихна се приятно и каза на другите:

— Виждате ли злодеянията и техниките на черния измамник, които най-после лъсват пред очите на всички? Аз тормозя ли Марш? Опитвам ли да спра напредъка му на всеки кръстопът? Завиждам ли му? Това ви питам. Това ви питам!

Вождовете виждаха, че Коуп е разстроен, и Малкия вятър побърза да ги увери, че има недоразумение.

Индианците настояваха, че няма недоразумение — Коуп им бил описан добре и вярно.

Кой им е казал тези неща за него, попита ги Малкия вятър.

Агенция Червен облак.

Агенция Червен облак е агенция на сиуксите.

Така е.

Сиуксите са ваши врагове.

Така е.

Как можете да вярвате на думите на враг?

Разговорът продължаваше още и още. Най-накрая, за да овладее гнева си или може би нервите си, Коуп започна да скицира. Нарисува вожда и портретът предизвика голям интерес. Вождът поиска рисунката и Коуп му я даде. После поиска писалката на Коуп. Коуп отказа.

— Професоре — намеси се Стърнбърг. — Мисля, че е по-добре да му я дадеш.

— Няма.

— Професоре…

— Е, добре. — Коуп подаде писалката.

Малко преди разсъмване разговорът се насочи към Жабата.

Повикаха някакъв друг вожд, много бледен и с безумен поглед. Името му беше Белия елен. Белия елен погледна Жабата, промърмори нещо и излезе.

След това индианците заявиха, че искат Жабата да остане в лагера, а другите да си отидат.

Коуп отказа.

— Всичко е наред — успокои го Жабата. — Ще съм нещо като заложник.

— Могат да те убият.

— Ако убият мен — каза Жабата, — почти сигурно ще убият и вас, малко след това.

В края на краищата Жабата остана, а другите си тръгнаха.

От лагера гледаха надолу към индианското селище. Съмваше. Воините започнаха да подвикват и да яздят в кръг. Запалиха голям огън.

— Горкият Жаба — каза Айзък. — Сигурно ще го изтезават.

Коуп се взираше през далекогледа, но димът скриваше всичко.

Индианците започнаха да пеят. Това продължи до девет сутринта, когато изведнъж престана.

Няколко воини се качиха на коне до лагера им и доведоха Жабата, също на кон. Видяха как Коуп мие изкуствените си зъби в тенекиена купа, останаха омагьосани и преди Жабата да слезе от коня, настояха Коуп да си сложи зъбите, почти като истински, и да ги свали пак.

Коуп го направи няколко пъти, като показваше контраста между ослепителна усмивка и зяпаща беззъба дупка. Индианците си тръгнаха много развеселени.

Объркан, Жабата ги проследи с поглед.

— Този вожд, Белия елен, направи магия с ръката ми — каза той. — За да я излекува.

— Болеше ли?

— Не, само размахваха пера над нея и припяваха. Обаче трябваше да изям някаква гадост.

— Каква гадост?

— Не знам, обаче беше ужасна. Сега съм много уморен.

Сви се под каруцата и спа дванайсет часа.

На следващата сутрин ръката на Жабата беше много по-добре. След три дни беше напълно излекувана. Индианците идваха всяка сутрин, за да видят Коуп.

И гледаха как Смешния зъб си мие изкуствените зъби. Често се въртяха в лагера, но не задигнаха нищо.

И много се интересуваха от това, което правят белите — търсенето на кости.

Костница

След като първоначалните проблеми се решиха, Коуп гореше от нетърпение да започне работа. Студентите го завариха застанал в сутрешния хлад да гледа към току-що огрените от слънчевата светлина скали недалеч от лагера. Изведнъж той се сепна и подвикна:

— Елате, елате! Бързо, това е най-доброто време за търсене.

— Търсене на какво? — попитаха студентите изненадани.

— Ей сега ще разберете. — Отведе ги до най-близката отвесна скала и посочи. — Виждате ли нещо?

Започнаха да се взират. Виждаха гола ерозирала скала, предимно сива на цвят, с розови и тъмносиви пластове, подчертани от слабата сутрешна светлина. И нищо повече.

— Няма кости, така ли? — попита Коуп.

Окуражени от намека, те отново се вгледаха в скалата, примижали заради първите слънчеви лъчи. Жабата посочи с ръка.

— Да не би да е онова ей там горе?

Коуп поклати глава.

— Не, това са обикновени кръгли речни камъни.

Мортън посочи.

— А там, близо до върха?

Коуп пак поклати глава.

— Твърде високо е. Търсете по-долу.

Джонсън също си опита късмета:

— Ей там?

Коуп се усмихна.

— Изсъхнали храсталаци. Изглежда, виждате всичко друго освен костите. Добре, сега погледнете към средата на скалата. Скалите с тази височина обикновено имат по средата пластове от периода креда — ако е по-ниска скала, ще е по-близо до горния край, но тук е по средата, точно под розовия пласт, ей там. Сега плъзнете поглед по ивицата до онази издатина. Онази облата там. Видяхте ли? Това са кости.

Вгледаха се и видяха — костите поемаха светлината различно от околния камък, цветът им беше един оттенък по-мек, ръбовете по-загладени от ръбестата скала. След като им ги показа, не беше трудно — откриха още едно място, после още едно по-нататък, после още и още.

„Дадохме си сметка — написа Джонсън, - че цялата скала е натъпкана с кости, които дотогава не бяхме в състояние да видим, а сега личаха като носа на физиономията ти. Както обаче казва професор Коуп, трябва да се научим да разпознаваме и носа си. „Нищо не е очевидно", така казва той".

Откриваха динозаври.

През 1876 науката беше приела съществуването на динозаврите съвсем наскоро. В началото на века никой не бе подозирал за съществуването на тези гигантски влечуги, макар че следите от тях били налице.

През юли 1806 г. Уилям Кларк от експедицията на Луис и Кларк проучва южния бряг на река Йелоустоун, в територията, която по-късно става Монтана, и открива фосил „симентиран [sic] в откоса на скалата“. Описва го като кост с дебелина девет сантиметра и дълга метър и решава, че е кост от риба, при все че най-вероятно е било кост от динозавър.

Още кости от динозаври са открити през 1818 и се смятало, че са останки от човешки същества. Стъпки от динозаври, открити в същия регион, са описани като следи от „гарван на Ной“.

Истинското значение на фосилите за първи път е признато в Англия.

През 1824 един ексцентричен английски свещеник на име Бъкланд описва „Megalosaurus, или големия вкаменен гущер от Стоунсфийлд“.

Бъкланд си представя вкаменялото същество дълго дванайсет метра и с „туловище като на слон, висок два метра“.

Забележителният гущер обаче бил сметнат за изолиран вид.

На следващата година Гидиън Мантъл, английски лекар, описва „Iguanodon, наскоро открито вкаменяло влечуго“. Описанието на Мантъл се базира най-вече на зъби, открити в английска кариера. Първоначално зъбите били изпратени на барон Кювие, най-големия зоолог на онова време, и той ги обявил за резци на носорог.

Недоволен от определението, Мантъл убедено заявил: „Открих зъби от неизвестен тревопасен вид“, и успял да покаже, че зъбите много напомнят зъби на игуана, вид американски гущер.

Барон Кювие признал грешката си и се питал: „Дали не става дума за ново животно, тревопасно влечуго… от друга ера?“. Скоро след това, бързо едно след друго, били открити още вкаменели влечуги:

Hylaeosaurus през 1832, Macrodontophion през 1834, Thecodontosaurus и Paleosaurus през 1836, Plateosaurus през 1837. С новото откритие идва и подозрението, че костите са представителни за цяла група влечуги, изчезнали от лицето на земята.

Най-накрая, през 1841, друг лекар и анатом, Ричард Оуен, предлага тази група да бъде назована Dinosauria, или „ужасяващи гущери“. През 1854 г. идеята се приема толкова широко, че в Кристалния дворец в Лондон са направени макети на динозаври в естествените им размери и те стават много популярни сред посетителите.

(Оуен, на когото е дадено рицарско звание от кралица Виктория, по-късно става ожесточен опонент на Дарвин и неговата теория за еволюцията.) Към 1870 центърът на търсенето на динозаври се премества от Европа в Северна Америка. След 1850 година става всепризнат факт, че в американския запад има много вкаменелости, но разриването на гигантските кости остава неизпълнимо до завършването на трансконтиненталната железница през 1869 година.

На следващата година Коуп и Марш започват ожесточеното си съперничество в откриването на фосили в този нов регион. Заемат се с работата си с безмилостната безскрупулност на Карнеги или Рокфелер.

Отчасти тази агресивност — нова за света на научните начинания — отразява ценностите на тяхното време. Отчасти е и признание на факта, че динозаврите вече не са така забулени в тайнственост. Коуп и Марш знаят точно с какво са се заели — да разкрият пълната номенклатура на огромен род изчезнали влечуги. Пишат история на науката.

И си дават сметка какви почести и слава ще получи онзи, който открие и опише най-много находки.

И двамата са погълнати от търсенето си. „Ловът на кости — пише Джонсън — носи някаква особена магия, не много различна от тази при търсенето на злато. Никога не знаеш какво ще откриеш, а потенциалните открития, които те очакват някъде там, подхранват търсенето“.

И наистина правеха открития. Докато студентите бяха на склона, Коуп седеше долу и скицираше, правеше записки, класифицираше. Настояваше да записват педантично всяка кост в близост до кои други е била открита.

Използваха лопати и кирки, за да разхлабят камъните, но после преминаваха към малки и достатъчно прости инструменти: чукче, длето, четка. Въпреки нетърпението си първо трябваше да усвоят доста техники — трябваше да се научат да избират между чуковете с широка глава, три размера, четири ширини длета за камък (внесени от Германия заради качествената стомана, както обясни Коуп), два размера стоманени шила за подпъхване между камъните и няколко размера четки с твърд косъм за почистване на прахта и парченцата камък.

— Изминахме твърде много път, за да не го правим както трябва — казваше Коуп. — Освен това фосилите не се предават лесно.

Не е въпросът просто да извадиш вкаменената кост от скалата, обясняваше им той. Важното е да проучиш положението на вкаменелостта, да почукваш внимателно и педантично и да удряш здравата с чука много рядко. За да доловиш размитата граница между скала и вкаменена кост, трябва да се научиш да различаваш нюансите в цветовете.

— Понякога помага само да се изплюеш отгоре — каза Коуп. — Влагата засилва контраста.

— Така ще умра от жажда доста бързо — промърмори Джордж Мортън.

— И не е достатъчно само да гледате това, което правите — продължи Коуп. — Трябва и да слушате. Да слушате звука от длетото, когато удря камъка.

Колкото по-висок е тонът, толкова по-твърд е камъкът.

Обясни им също и каква е правилната стойка при изваждането на фосили, според наклона на скалата. Работеха по корем, на колене, клекнали, понякога и прави.

Когато скатът беше особено стръмен, забиваха клинове и се осигуряваха с въжета. Трябваше да схванат как ъгълът на слънчевите лъчи разкрива не само повърхността на камъка, но също така дефектите и неочакваните дълбочини.

Джонсън си спомни колко трудно се бе научил да прави фотографии. Измъкването на фосили от хватката на скалите, без да ги повреди, беше много по-трудно.

Коуп им показа как да разполагат инструментите си в близост до ръката, с която ги ползват, за да работят възможно най-ефективно и без усилия, защото за ден всеки от тях сменяше чука и длетото с четката и обратно стотици пъти.

Левичарите държаха длетата вдясно, четките — вляво.

— Работата е по-уморителна, отколкото си мислите — каза им Коуп.

И наистина беше така.

— Пръстите ме болят, китките ме болят, раменете ме болят, а също коленете и стъпалата — каза Джордж Мортън след първите няколко дни.

— По-добре теб, отколкото мен — каза Черпака.

Когато костите стигаха долу до лагера, Коуп ги подреждаше върху тъмно вълнено одеяло за по-голям контраст и ги гледаше дълго, докато не преценеше как са били разположени една спрямо друга. Към края на юли обяви нов Hadrosaurus с патешка човка, седмица след това — летящо влечуго. После, през август, откриха Titanosaurus, и накрая зъби от Champsosaurus.

— Откриваме чудесни динозаври! — радваше се Коуп. — Чудесни, фантастични динозаври!

Работата беше изтощителна, убийствена, понякога опасна. Първо, мащабът на пейзажа, както навсякъде на Запад, беше измамен. Малка оголена скала можеше да се окаже висока сто-двеста метра и отвесна. Пълзенето по тези стръмни ронещи се повърхности, работата на голяма височина, пазенето на равновесие там горе беше ужасно уморително. Беше странен свят — често, докато работеха по огромните скални скатове, бяха толкова далече един от друг, че едва се виждаха, но поради тишината наоколо и извивките на скалите, които действаха като гигантски фунии, можеха да водят ясни разговори почти шепнешком въпреки непрекъснатото почукване на длетата и чукчетата по камъка.

В други моменти надвисналата тишина и усамотението ги потискаха. Особено след като индианците вдигнаха лагера си тишината стана почти осезаема.

И Стърнбърг се оказа прав — в крайна сметка най-лошото в лошите земи беше прахолякът. Силно алкален, той се вдигаше на облаци след всяко пукване с длетото и чука, пареше в очите, смъдеше в носа, изсушаваше устата и предизвикваше спастична кашлица. Дразнеше открити рани, покриваше дрехите и разраняваше кожата на подмишниците и сгъвките на коленете, драскаше в завивките за спане, покриваше храната, кисел и горчив, влизаше в кафето, издигаше се с вятъра, превръщаше се в постоянна сила, патент на това сурово и непристъпно място.

Ръцете им, с които вършеха всичко, най-вече разчистването на фосилите, скоро се напукаха и загрубяха, а прахолякът пареше във всяка раничка. Коуп настояваше да си мият ръцете старателно след всеки работен ден и ги караше да мажат дланите и пръстите си с някакъв жълтеникав мехлем.

— Мирише лошо — каза Джонсън. — Какво е?

— Пречистена меча мас.

Ала прахолякът беше навсякъде. Нищо не помагаше. Кърпите на устата и носа и маските от плат бяха почти безполезни, защото не защитаваха очите. Черпака направи навес, за да пази храната, която готвеше, но той изгоря на втория ден. Известно време се оплакваха, обаче след втората седмица спряха. Все едно бяха влезли в сговор за мълчание.

Престанаха да обръщат внимание на прахоляка.

След като отделяха костите от скалата, ги спускаха с въжета — бавен и мъчителен процес. Едно подхлъзване и вкаменелостите се измъкваха и се изсипваха долу, ставаха на парчета, неизползваеми.

В такива моменти Коуп позеленяваше от гняв, напомняше им, че фосилите са „лежали необезпокоявани милиони години, съвършено запазени, и са чакали вас, за да ги изпуснете като идиоти! Идиоти!“

Тези гневни укори ги караха да очакват с нетърпение самият Коуп да сгреши, но това никога не се случваше. Най-накрая Стърнбърг призна:

— Ако не се брои темпераментът му, професорът е съвършен, и май е най-добре да го признаем.

Скалите обаче бяха трошливи и фосилите непрекъснато се чупеха, дори при най-внимателно боравене с тях. Най-разочароващо беше когато се чупеха дни и седмици след като са извадени от скалата.

Стърнбърг предложи решение.

Когато потеглиха от форт Бентън, бяха взели няколкостотин килограма ориз. С времето стана ясно, че никога няма да изядат толкова ориз („Особено както го готви Смръдльо“ — изсумтя Айзък). Вместо да оставят ориза неизползван, Стърнбърг го вареше на гъста лепкава каша, с която заливаше фосилите. При тази нова техника за консервиране вкаменелостите приличаха на снежни късове или, както се изрази той, на „гигантски сладкиши“.

Както и да я наричаха обаче, кашата наистина предпазваше парчетата.

Повече нищо не се счупи.

Около огъня

Всяка вечер, когато слънцето започваше да залязва и светлината ставаше мека, при което теренът не изглеждаше така суров, Коуп обсъждаше с тях находките от деня и говореше за изгубения свят, който са населявали онези гигантски същества.

„Коуп може да говори като оратор, когато реши — отбеляза Стърнбърг. — Вечер мъртвите сиви скали ставаха гъста зелена джунгла, буйни потоци, големи заобиколени от растителност езера, синьото небе натежаваше от буреносни облаци и целият пейзаж пред очите ни се превръщаше в древно блато. Когато говореше така, лъхаше някаква тайнственост. Усещахме студени тръпки по гърба и настръхвахме“.

Отчасти този хлад идваше от остатъчния аромат на ерес. За разлика от Марш, Коуп не беше открит привърженик на Дарвин, но като че ли приемаше теорията за еволюцията и категорично вярваше в праисторическите времена. Мортън, който щеше да стане проповедник като баща си, веднъж попита Коуп, „като човек на науката“, колко стар според него е светът.

Коуп отговори, че няма представа — кротко и смирено, сякаш искаше да прикрие нещо. Тонът му беше пълна противоположност на буйния му темперамент — лениво безразличие, спокоен, напевен глас. Тази мекота обземаше Коуп, когато разговорът се насочваше към теми, които можеха да се смятат за религиозни. Той беше ревностен квакер (въпреки боксьорския си темперамент) и за него беше трудно да гази религиозните чувства на другите.

— Дали светът — попита Мортън — е на шест хиляди години, както твърди епископ Ъшър?

Немалко сериозни и образовани хора все още вярваха в тази възраст на света въпреки Дарвин и шума, който новите учени, нарекли себе си „геолози“, вдигаха напоследък. В края на краищата проблемът с учените е, че винаги говорят различни неща. Тази година една идея, следващата — друга.

Научното мнение се променяше непрекъснато като модата в женските облекла, но датата 4004 г. преди Христа все така привличаше вниманието на тези, които търсеха по-голяма достоверност.

— Не — отговори Коуп. — Не мисля, че е на толкова малко години.

— На колко е тогава? — настоя Мортън. — Шест хиляди? Десет хиляди?

— Не — отговори Коуп, все така спокойно.

— Колко по-стар е?

— Хиляда хиляди пъти по-стар — каза Коуп замечтано.

— Шегуваш се! — възкликна Мортън. — Четири милиарда години? Това е абсурдно.

— Не познавам никой, който е бил там по това време — каза Коуп помирително.

— А какво ще кажеш за възрастта на слънцето? — попита Мортън със самодоволно изражение.

През 1871 година лорд Келвин, най-видният физик на своето време, представя сериозни възражения срещу теорията на Дарвин. Дарвин не отговаря, не отговаря и никой друг през следващите години.

Каквото и да се мисли за еволюционната теория обаче, тя очевидно обхваща значителни периоди — поне няколкостотин хиляди години, — за да проличат ефектите от нея. При публикуването на теорията най-големите оценки за възрастта на Земята са около десет хиляди години. Самият Дарвин предполага, че Земята би трябвало да е поне на триста хиляди години, за да има време еволюцията да се осъществи. Доказателствата от самата земна кора, получени от новата наука геология, са объркващи и противоречиви, но с тях изглежда поне реалистично Земята да е на няколкостотин хиляди години.

Лорд Келвин възприема различен поход към проблема. Задава си въпроса от колко време гори слънцето. По това време масата на слънцето е установена точно. Очевидно то гори със същите процеси на изгаряне, които се наблюдават и на Земята, поради което може да се пресметне колко време ще е нужно, за да изгори цялата му маса. Отговорът на Келвин е, че слънцето ще изгори изцяло за двайсет хиляди години.

Фактът, че лорд Келвин е бил дълбоко религиозен човек и поради това не е приемал теорията за еволюцията, не би могъл да повлияе върху мисленето му в този случай. Той изучава проблема от обективната гледна точка на математиката и физиката. И стига до неоспоримия извод, че просто не е имало достатъчно време, за да се развие еволюционният процес.

Подкрепящи доказателства има в температурата на земята.

От миньорски шахти и други сондажи става ясно, че температурата се покачва с един градус на всеки триста метра дълбочина.

Това означава, че ядрото на земята все още е много горещо. Ако обаче планетата се е образувала преди стотици хиляди години, отдавна би трябвало да е изстинала. Това е пряко следствие от втория закон на термодинамиката и няма как да се оспори…

Имаше само един изход от тези физически дилеми и Коуп повтори Дарвин, като ги изрече:

— Може би — каза той — не знаем всичко за енергийните източници на Слънцето и Земята.

— Искаш да кажеш, че може да има източник на енергия, който още не е известен на науката? — учуди се Мортън. — Физиците обаче казват, че това е невъзможно, че правилата на вселената са напълно разбрани и ясни за тях.

— Може би физиците грешат — каза Коуп.

— Някой определено греши.

— Така е — съгласи се професорът примирено.

Изслушваше убежденията на Мортън с отворен ум, но слушаше по същия начин и Малкия вятър, индианския скаут.

В началото на разкопките Малкия вятър се разтревожи и се противопостави на изваждането на кости. Каза, че всички те ще бъдат убити.

— Кой ще ни убие? — попита Стърнбърг.

— Великият дух. С мълния.

— Защо? — попита Стърнбърг.

— Защото поругаваме земята на мъртвите.

Малкия вятър обясни, че това са костите на гигантските змии, населявали земята през вековете преди Великия дух да ги убие с мълнии, така че хората да могат да живеят на земята.

Великият дух не искал костите на змиите да бъдат безпокоени и нямало да погледне с добро око на дързостта им.

Стърнбърг, който и бездруго не харесваше Малкия вятър, надлежно докладва за разговора на Коуп.

— Може да е прав — каза Коуп.

— Как така? Това са дивашки суеверия — изсумтя Стърнбърг.

— Суеверия? Кое точно е суеверие?

— Всичко — каза Стърнбърг. — Самата мисъл.

Коуп поклати глава.

— Индианците мислят, че фосилите са кости от змии, което ще рече влечуги. Ние също мислим, че са влечуги. Те мислят, че съществата са били гигантски. И ние го мислим. Мислят, че тези гигантски влечуги са живели в далечното минало. Ние също. Мислят че ги е убил Великият дух. Ние казваме, че не знаем защо са изчезнали — след като обаче не предлагаме обяснение, как можем да сме сигурни, че тяхното е суеверие?

Стърнбърг само поклати глава.

Лоша вода

Коуп избираше местата за лагеруване единствено според местоположението на фосилите и никаква друга причина. Една от трудностите при първия им лагер беше липсата на вода. Близкият Мечи поток беше лошо замърсен и престанаха да вземат вода от него след първата нощ, когато всички получиха диария и спазми. А навсякъде из околните пущинаци, както се изрази Стърнбърг, водата беше „като гъст разтвор слабително, магнезиев сулфат“.

Така че търсеха извори. Малкия вятър знаеше няколко; най-близкият беше на две мили от лагера. Тъй като Джонсън беше най-придирчив за водата, която използваше във фотографските си процеси, стана негова работа всеки ден да язди до извора и да пълни меховете.

Някой винаги го придружаваше. Не бяха имали проблеми с кроу, а сиуксите все още би трябвало да са далече на юг, но земите наоколо бяха индиански ловни полета и винаги можеха да се натъкнат на враждебни индианци.

Самотните ездачи винаги бяха изложени на риск.

Независимо от всичко за Джонсън това беше най-забавната част от деня. Язденето под огромния купол на небето сред ширналата се на всички страни прерия беше преживяване, което се доближаваше до мистиката.

Най-често с него яздеше Малкия вятър. Индианецът също обичаше да излиза от лагера, но по други причини. С дните откриваха все повече кости и индианецът все повече се страхуваше от гнева на Великия дух или, както понякога го наричаше, Навсякъде дух — духът, който съществува във всички неща на света и се намира навсякъде.

Обикновено стигаха до извора към три следобед, когато слънцето започваше да се спуска и светлината ставаше жълта. Пълнеха меховете, мятаха ги на конете, пиеха до насита от извора и поемаха по обратния път.

Един ден, когато стигнаха до извора, Малкия вятър направи знак на Джонсън да остане назад и заоглежда земята внимателно.

— Какво има? — попита Джонсън.

Малкия вятър пълзеше бързо около извора, с нос на сантиметри от земята. От време на време вдигаше стиска трева, подушваше я и я пускаше.

Това поведение винаги изпълваше Джонсън със смесица от удивление и раздразнение — удивление, че един индианец може да разчита следите по земята, както той чете книга, и раздразнение, че самият той не би могъл да се научи да го прави. Подозираше, че Малкия вятър си дава сметка за това и добавя театрален елемент в действията си.

— Какво е? — попита Джонсън, този път по-настойчиво.

— Коне — отговори Малкия вятър. — Два коня, два мъже. Тази сутрин.

— Индианци? — Думата прозвуча по-тревожно, отколкото му се искаше.

Малкия вятър поклати глава.

— Коне има подкови. Мъже има ботуши.

Не бяха виждали бели хора от близо месец, освен тези от групата. Нямаше причини наоколо да се въртят бели хора.

Джонсън се намръщи.

— Трапери?

— Какви трапери? — Малкия вятър махна с ръка към безкрайната прерия. — Няма какво лови.

— Ловци на бизони? — Все още имаше търговия с бизонски кожи, от които правеха дрехи за продан в градовете.

Малкия вятър поклати глава.

— Бизон ловци не ловува на земя на сиукси.

Истина беше. Нахлуването в земите на сиуксите в търсене на злато беше едно, но ловците на бизони никога не биха поели този риск.

— Кои са тогава?

— Същи мъже.

— Кои същи мъже?

— Същи мъже от Кучешки поток.

Джонсън слезе от коня.

— Онези, чийто лагер откри край Кучешкия поток? Откъде си сигурен?

Малкия вятър посочи калта.

— Този ботуш със спукана пета. Същ мъж.

— Проклет да съм — изпъшка Джонсън. — Следят ни.

— Да.

— Добре — каза Джонсън. — Да вземем водата и да кажем на Коуп. Може би той ще реши да предприеме нещо.

— Вода тук не добра — каза Малкия вятър и посочи конете, които стояха кротко край извора.

— Не разбирам — отвърна Джонсън.

— Коне не пие — обясни Малкия вятър.

Конете винаги пиеха от извора още с пристигането.

Правеха това преди всичко останало — оставяха животните да се напият с вода и едва след това пълнеха меховете.

Малкия вятър обаче беше прав — днес конете не пиеха.

— Проклет да съм! — изпъшка Джонсън.

— Вода не добра — каза Малкия вятър. Наведе се към извора и подуши. После бръкна във водата и измъкна голяма туфа бледозелена трева. Бръкна пак, извади още. И още.

Каза на Джонсън как се казва тревата и обясни, че ако човек пие такава вода, ще се разболее. Говореше бързо и Джонсън не разбра всичко, освен че тревата явно причинявала треска и повръщане и хората полудявали, ако преди това не умирали.

— Лошо — завърши Малкия вятър. — Утре вода добра.

Загледа се към прерията.

— Ще отидем ли да намерим тези бели мъже? — попита Джонсън.

— Аз отиде — отговори Малкия вятър.

— И аз идвам — каза Джонсън.

Препускаха един до друг в жълтата следобедна светлина и скоро доста се отдалечиха от лагера. Джонсън си даде сметка, че ще е трудно да се върнат по светло.

Малкия вятър току спираше коня, скачаше на земята и я оглеждаше внимателно.

— Още колко?

— Скоро.

Продължаваха да яздят.

Слънцето се спусна зад зъберите на Скалистите планини, а те все още продължаваха да яздят. Джонсън започваше да се тревожи. Никога не беше замръквал в прерията, а Коуп непрекъснато предупреждаваше да се прибират в лагера преди мръкване.

— Още колко?

— Скоро.

Яздиха още петнайсетина минути и пак спряха. После пак.

Малкия вятър започна да спира все по-често. Джонсън реши, че е така, защото става тъмно и по-трудно вижда следите.

— Още колко?

— Искаш връщаш ли?

— Аз? Не. Просто питам още колко ще яздим.

Малкия вятър се засмя.

— Става тъмно, ти плаши.

— Стига глупости. Просто попитах. Колко далече са според теб?

— Не далече — отговори Малкия вятър и посочи. — Там.

Далече пред тях тънка ивица сив дим се издигаше към небето. Лагерен огън.

— Оставим коне — каза Малкия вятър и слезе от коня. Откъсна стиска суха трева, вдигна я и пусна стеблата да паднат на земята. Ветрецът ги отклони на юг.

Малкия вятър кимна и обясни, че трябва да се приближат към лагера срещу вятъра, та конете на онези мъже да не ги надушат.

Пропълзяха напред и погледнаха към долината.

В сгъстяващия се здрач видяха двама мъже, палатка и пламтящ огън. Зад палатката бяха вързани шест коня. Единият мъж беше пълен, другият — висок. Печаха нещо на огъня, сигурно месо. Джонсън не виждаше лицата им добре.

Този самотен лагер, заобиколен от мили и мили открити равнини, беше странно смущаващ. Защо тези хора бяха тук?

— Тези мъже искат кости — каза Малкия вятър, сякаш беше прочел мислите му.

Високият мъж се наведе към огъня, за да нагласи шиша, и Джонсън го позна. Беше грубият на вид тип, с когото бе разговарял на гарата в Омаха. Мъжът, с когото бе видял да говори Марш близо до царевичните ниви. Джо Бенедикт, от Флота.

В същия миг платнището на палатката се повдигна и се появи оплешивяващ мъж със солидно телосложение. Триеше нещо между пръстите си — бършеше очилата си. Каза нещо и дори от това разстояние Джонсън разпозна леките паузи и официалния му тон.

Беше Марш.

Коуп възторжено плесна с ръце.

— Охо! Достопочтеният професор по коупология ни е проследил дотук! Какво по-добро доказателство за думите ми от това? Този човек не е учен. Той е копой и завистник. Не търси свои собствени открития, а шпионира моите. Нямам нито време, нито желание да се занимавам с него, обаче Татко Марш е дошъл чак от Йейл в територия Монтана, за да ме следи! — Поклати глава. — Психиатрията го очаква с отворени обятия.

— Изглежда, се забавляваш, професоре — каза Джонсън.

— Разбира се, че се забавлявам! Не само теорията ми за деменцията на този човек се потвърждава повече от достатъчно, но и докато ме следи, няма да може да открие никакви свои вкаменелости!

— Съмнявам се да е така — отбеляза Стърнбърг мрачно. — Марш има много пари, а студентите не са с него. Вероятно плаща на ловците си на кости да копаят едновременно в три или четири територии, дори и в този момент.

Стърнбърг беше работил за Марш няколко години преди това, в Канзас. Несъмнено беше прав и усмивката на Коуп се стопи.

— Като говорим за находки — обади се Черпака, — как е успял да ни намери?

— Малкия вятър каза, че тези са същите мъже, които ни следят още от Кучешкия поток.

Айзък скочи.

— Видяхте ли! Казах ви, че ни следят!

— Сядай, Айзък — скастри го Коуп. Мръщеше се, доброто му настроение си бе отишло.

— Какво правят тук всъщност? — попита Черпака. — Не са почтени. Ще ни убият и ще вземат костите.

— Няма да ни убият — каза Коуп.

— Е, най-малкото ще вземат костите, не се съмнявам.

— Няма да посмеят. Дори Марш няма да посмее.

Обаче в тъмнината на прерията думите му не прозвучаха убедително.

Смълчаха се. Заслушаха се в стенанията на вечерния вятър.

— Отровиха водата — отбеляза Джонсън.

— Да. — Коуп кимна. — Наистина.

— Не бих го нарекъл добросъседски жест — каза Черпака.

— Така е…

— Направил си някои важни открития, професоре. Всеки учен би дал едната си ръка, за да каже, че са негови.

— Така е.

Последва нова продължителна пауза.

— Тук наистина сме далече от дома — каза Айзък след малко. — Ако нещо се случи с нас, кой ще разбере? Ако не се появим във форт Бентън, ще обвинят индианците, и толкова.

— Обвинят индианци — съгласи се Малкия вятър.

— Наистина.

— По-добре ние да направим нещо в тази връзка — каза Айзък.

— Прав си — каза Коуп накрая. Загледа се в лагерния огън. — Ще направим нещо. Утре ще ги поканим на вечеря.

Вечеря с Коуп и Марш

На следващия ден изоставиха търсенето на вкаменелости заради трескавата подготовка за Марш. Почистиха лагера, изпраха дрехите си, изкъпаха се. Стърнбърг застреля елен за вечеря и Черпака се зае да го пече.

Коуп се зае със своя собствена подготовка. Преглеждаше купчините кости, подбираше някои и ги оставяше настрана.

Джонсън попита дали може да помогне, но Коуп поклати глава.

— Тази работа е за специалист.

— Избираш находки, които да покажеш на Марш?

— Може и така да се каже. Създавам ново същество: Dinosaurus marshiensis vulgaris.

Към края на деня беше събрал от парчета приличен череп с два рогоподобни израстъка от челюстта, като извити бивни.

Айзък отбеляза, че прилича на глиган.

— Именно — каза Коуп въодушевено. — Праисторически глиган гигант. Подобен на прасе динозавър. Прасе за прасето!

— Хубаво е — съгласи се Стърнбърг, — но няма да мине, ако Марш се вгледа внимателно.

— Няма да е необходимо.

Коуп им нареди да вдигнат черепа, чиито парчета бяха съединени с оризова паста, и по негови инструкции го преместиха най-напред по-далече от огъня, после по-близо, после пак по-далече. Близо до едната страна, после до другата. Коуп стоеше край огъня, примижаваше, после отново ги караше да местят чудатото нещо.

— Като жена е, която си обзавежда къщата — изпъшка Черпака. — Ние само местим мебелите.

Когато Коуп заяви, че е доволен от положението на черепа, беше късен следобед. Всички се заеха да разчистват, а Малкия вятър беше пратен да покани другия лагер на вечеря.

Върна се само след няколко минути и каза, че трима ездачи вече приближават лагера им.

Коуп се засмя.

— Трябваше да предвидя, че ще се самопокани.

„Има нещо театрално при двамата професори — пише Стърнбърг, който е работил и за двамата, — макар и да се проявява по различен начин. Професор Марш беше мрачен и сериозен, говореше с дълбокомислени паузи, бавно, и някак си караше слушателя си да чака с нетърпение всяка следваща дума. Професор Коуп беше негова противоположност — думите му се лееха една след друга, като порой, движенията му бяха трескави и нервни, и привличаше вниманието като го прави колибрито — с брилянтна бързина, така че не искаш да пропуснеш нищичко. На тази среща — единствената тяхна среща лице в лице, на която съм присъствал — беше ясно, че не хранят никакви симпатии един към друг, колкото и да опитваха да прикрият този факт с ледената формалност на Изтока".

— На какво дължим честта, професор Марш? — попита Коуп, когато тримата мъже стигнаха до лагера им и слязоха от конете.

— Посещение на учтивост, професор Коуп. Оказахме се в района.

— Удивително, професор Марш, като вземем предвид колко голям е районът.

— Близките интереси, професор Коуп, следват близки пътища.

— Изненадан съм. Как така знаете, че сме тук?

— Не знаехме — отговори Марш. — Видяхме дима от огъня ви и дойдохме да проверим.

— Вниманието ви ме ласкае — каза Коуп. — Разбира се, ще останете за вечеря, нали?

— Не желаем да се натрапваме — каза Марш, погледът му шареше из лагера.

— Е, ние също не бихме искали да ви задържаме…

— Но щом настоявате, с радост ще останем за вечеря, професор Коуп. Приемаме поканата с благодарност.

Черпака извади някакъв приличен бърбън и докато пиеха, Марш не преставаше да оглежда лагера. Погледът му се спря на няколко вкаменелости и най-накрая на странния череп с бивни, оставен настрана. Очите му се разшириха.

— Виждам, че проявяваш интерес към… — започна Коуп.

— А, не, не…

— Вероятно експедицията ни ти се струва малка в сравнение с мащабите на твоето начинание.

— Експедицията ти е малка, но ефективна.

— Имахме щастието да направим едно-две значими открития.

— Не се съмнявам — каза Марш. Гаврътна нервно бърбъна и си избърса устата с ръка.

— Като колега към колега, професор Марш, мисля, че ще ти хареса скромният ни лагер.

Възбудата на Марш стана осезаема, но той каза:

— О, не, не искам да се натрапвам.

— Не мога ли да те изкуся?

— Не искам да ме обвиняват в непочтено поведение — отвърна Марш с усмивка.

— Като се замисля — каза Коуп, — както винаги, си прав. Да оставим разглеждането и да седнем да вечеряме.

За миг Марш го прониза с такъв убийствен поглед, изпълнен с омраза, че по гърба на Джонсън полазиха тръпки.

— Още уиски? — попита Коуп.

— Да, благодаря — отговори Марш и протегна чашата си.

Вечерята беше комедия на дипломацията. Марш припомни на Коуп подробности от предишната им дружба, започнала, разбира се, в Берлин, когато двамата били млади, а Гражданската война била в разгара си. Коуп побърза да добави свои собствени анекдоти, мили смешни случки, потвърждаващи спомените — двамата се надпреварваха да заявяват безрезервните си адмирации един към друг.

— Професор Коуп вероятно ви е разказвал как му намерих първата работа — каза Марш.

Всички мълчаха учтиво — все едно не са чули.

— Е, не беше съвсем първата — продължи Марш. — Професор Коуп беше напуснал поста си като професор по зоология в Харвард — при това доста неочаквано, доколкото си спомням — и през 1868 година искаше да замине на Запад. Нали така, професор Коуп?

— Да, професор Марш. Точно така.

— И аз го заведох във Вашингтон, за да се срещне с Фердинанд Хейдън, който планираше експедиция за геоложки проучвания. С Хейдън си допаднаха и професор Коуп се включи в експедицията като палеонтолог.

— Така беше.

— Макар че не замина с експедицията, струва ми се — каза Марш.

— Не заминах — съгласи се Коуп. — Дъщеричката ми, още бебе, се разболя, а и моето здраве не беше особено добро, така че работих във Филаделфия. Каталогизирах костите, които изпращаше експедицията.

— Притежаваш най-удивителния талант да стигаш до заключения за кости, без да си имал възможност да ги видиш на мястото, където са открити или да си ги изкопал сам.

Марш успя да превърне този комплимент в обида.

— Твоят талант в това отношение не е по-малък, професор Марш — отговори Коуп бързо. — Често си мечтая да разполагах, като теб, с достатъчно средства, за да мога да поддържам мрежа от търсачи на кости и вкаменелости като тази, която поддържаш ти. Трябва да е трудно да обработваш количествата, които ти изпращат в Ню Хейвън, и да пишеш научни доклади за всички тях съвсем сам.

— И ти имаш този проблем — каза Марш. — За мен е удивително, че си изостанал само година с докладите си. Вероятно често ти се налага да работиш набързо.

— Много бързо, да — съгласи се Коуп.

— Винаги си се справял умело — каза Марш и се впусна в спомени за няколкото седмици, които двамата бяха прекарали заедно в Хадънфийлд, Ню Джърси, в търсене на фосили. — Бяха прекрасни времена — добави той и разцъфна в усмивка.

— Разбира се, тогава бяхме по-млади и не знаехме това, което знаем сега.

— Но дори и така — каза Марш, — спомням си, че се налагаше да си блъскам главата с дни, когато намерим фосил, за да определя значението му, докато професор Коуп само го поглеждаше, щракваше с пръсти и му даваше име. Впечатляваща демонстрация на ерудиция… въпреки грешките понякога.

— Не помня грешки — възрази Коуп, — макар че в годините след това ти беше достатъчно добър, за да откриваш такива и да ми ги показваш.

— Науката е взискателна господарка и изисква истината повече от всичко.

— Аз лично смятам, че истината е страничен продукт на характера на човека. Честният ще разкрива истината с всеки свой дъх, а нечестният ще я изкривява по същия начин. Още уиски?

— Мисля да пийна вода — каза Марш. Джо Бенедикт, който седеше до него, го бутна. — Всъщност не. Нека да е уиски.

— Не искаш вода?

— Водата в лошите земи често не ми понася.

— Затова ние вземаме вода от един извор. Както и да е, професоре, говореше за честността?

— Не, струва ми се, че това беше твоята тема, професор Коуп.

По-късно Джонсън записа:

„С напредването на вечерта удивлението ни от срещата очи в очи на двамата гиганти в палеонтологията постепенно се стопи. Интересно беше да научим от колко време се познават и колко много си приличат биографиите им. И двамата бяха загубили майките си като деца и бяха отглеждани от строги бащи. И двамата бяха проявили интерес към фосилите от ранно детство — и бащите им се бяха противопоставили на този интерес. И двамата бяха трудни за издържане индивидуалисти — Марш, защото е отраснал във ферма на село, Коуп, защото е бил дете чудо и е водил анатомични записки, когато е бил на шест. И двамата са следвали успоредни кариери, които в крайна сметка са довели до срещата им в Европа, където са изучавали вкаменелостите на онзи континент. По онова време били добри приятели, а сега са непримирими врагове.

С напредването на вечерта интересът към словесния им дуел спадна. Бяхме уморени от усилията през деня и готови за сън.

От страната на Марш закоравелите му сподвижници изглеждаха също толкова уморени. А Коуп и Марш продължаваха да разговарят в нощта, да се хапят, жилят, спорят, да разменят обиди и любезности.

Най-накрая Жабата заспа край огъня. Силното му хъркане беше безспорно доказателство, че двамата са загубили интереса на публиката, а след като нямаха публика, която да следи ударите, които си разменяха, като че ли загубиха интерес и един към друг.

Вечерта стигна до видимо недраматичен завършек — нямаше крясъци и изстрели — и всички бяха изпили доста алкохол. Марш и Коуп си стиснаха ръцете, но забелязах, че ръкостискането е удължено — единият задържа ръката на другия здраво, не я пускаше, докато двамата се гледаха с омраза в очите, с осветени от трепкащия огън лица. В този момент не можех да преценя кой от двамата е агресорът, но видях как и двамата се кълнат в безсмъртната си вражда към другия. След това ръкостискането беше прекратено почти със сила и Марш и хората му изчезнаха на конете си в нощта".

„Спете с револверите, момчета“

Веднага щом изчезнаха зад близкия хълм, Коуп отново стана бдителен и енергичен.

— Заредете оръжията си — каза той. — Тази нощ спете с револверите си, момчета.

— Защо? Какво имаш предвид?

— Ще имаме посетители тази нощ, помнете ми думата. — Коуп вдигна юмруци като боксьор. — Тази безгръбначна отрепка ще допълзи като змия, за да разгледа отблизо черепа ми на прасе.

— Да не искаш да стреляме по тях!? — възкликна Айзък ужасен.

— Искам — отговори Коуп. — Те ни се противопоставяха и ни пречеха, пуснаха армията против нас, отровиха водата ни и ни обидиха, а сега искат да откраднат находките ни. Да, искам да стреляте по тях.

Струваше им се крайно, но Коуп беше ядосан и не искаше и да чуе друго.

Мина час. Повечето заспаха. Джонсън лежеше до Коуп, който се въртеше и мърдаше и не му даваше да заспи.

Беше буден, когато първата тъмна фигура пропълзя над билото на хълма.

Коуп тихо си пое дъх.

Втора фигура, после трета. Третата беше едра, непохватна.

Коуп въздъхна пак и насочи карабината си.

Фигурите пропълзяха към лагера, насочиха се към сглобения от парчета череп.

Коуп се приготви да стреля. Беше отличен стрелец и за момент Джонсън се ужаси, че ще убие съперника си.

— Виж, професоре…

— Джонсън — отвърна Коуп, — държа го на мушка. От мен зависи дали да застрелям промъкващ се тайно крадец. Не забравяй тази нощ.

Коуп вдигна пушката по-високо, стреля два пъти към небето и закрещя:

— Индианци! Индианци!

Виковете изправиха лагера на крака. Затрещяха изстрели и нощта се заоблачи от дим, миришеше на барут.

Видяха как натрапниците се катерят презглава нагоре по хълма. От време на време се чуваше по някое: „Проклет да си! Проклети да са очите ти!“.

Накрая познат отчетлив глас извика:

— Типично за теб, Коуп! Фалшификат!

И тримата мъже изчезнаха.

Стрелбата престана.

— Убеден съм, че повече няма да видим Оти Марш — каза Коуп.

Усмихна се и легна да спи.

Преместване на лагера

В началото на август ги посети подразделение войници, които минаваха през лошите земи на път към река Мисури. Параходите стигаха нагоре чак до остров Кау, където армията поддържаше малък лагер. Войниците отиваха да подсилят тамошния гарнизон.

Бяха млади ирландци и германци, не по-възрастни от студентите в експедицията, и като че ли се изненадаха сериозно, че виждат живи бели хора в околността.

— Аз бих заминал оттук — каза един от тях.

Носеха новини от войната и те не бяха добри — поражението на Къстър все още не беше отмъстено, генерал Крук бе водил битка без ясен резултат край река Паудър, в Уайоминг, но след това не бе виждал индианци, генерал Тери изобщо не бе попадал на големи групи сиукси. Войната, която източната преса уверено бе предсказала, че ще свърши за седмици, сега изглеждаше, че ще се влачи безкрайно. Според някои генерали нямаше да бъде решена поне за година, а може би не и до края на десетилетието.

— Проблемът с индианците — обясни един войник — е, че ако искат да те намерят, те намират, обаче когато не искат ти да ги намериш, никога няма да разбереш къде са. — Замисли се за момент. — Това са техни земи в края на краищата, обаче все едно не съм ти го казал.

Друг войник се загледа в струпаните им сандъци.

— Злато ли търсите тук?

— Не — отговори Джонсън. — Това са кости. Копаем вкаменели кости.

— Да бе — каза войникът и се ухили. Предложи на Джонсън да пийне от манерката му, която беше пълна с бърбън.

Джонсън изпъшка. Войникът се засмя и подметна:

— Така разстоянията се скъсяват, казвам ти.

Войниците оставиха конете си да пасат за час до лагера на Коуп, после продължиха по пътя си.

— Определено не бих стоял тук повече — каза капитанът на подразделението, казваше се Лоусън. — Доколкото знаем, Седящия бик, Лудия кон и техните сиукси ще се отправят към Канада преди зимата, а това значи, че ще са тук всеки момент. Ако ви намерят, ще ви убият. Със сигурност.

И с този последен съвет войниците си препуснаха по пътя.

(Много по-късно Джонсън чу, че при похода си на север Седящия бик наистина избил белите, на които попаднал по пътя си, и сред тях били войниците на остров Кау, заедно с капитан Лоусън.)

— Мисля, че трябва да тръгваме — каза Айзък и почеса брадичката си.

— Още не — възрази Коуп.

— Намерихме предостатъчно кости.

— Така си е — обади се Черпака. — Предостатъчно са вече. Не ти трябват повече.

— Още не — повтори Коуп с леден глас, който сложи край на дискусията.

Както отбеляза Стърнбърг по-късно в разказа си за експедицията: „Отдавна бяхме разбрали, че е безпредметно да се спори с него, когато е взел решение.

Несломимата воля на Коуп не можеше да бъде преодоляна“.

Коуп обаче реши да вдигнат лагера и да го преместят на друго място.

През последните три седмици се бяха разположили в подножието на тристаметрово възвишение от седиментни скали. Коуп беше проучил района и беше открил обещаващо находище на кости на около три мили.

— Къде ще се преместим? — попита Стърнбърг.

Коуп посочи.

— Горе в прериите.

— Искаш да кажеш в равната земя?

— Именно.

Айзък се възпротиви:

— Професоре! Ще ни трябват три дни, за да се измъкнем оттук, да намерим път нагоре към платото и да се върнем.

— Не, няма.

— Не можем да се изкачим през тези скали.

— Напротив. Можем.

— Човек не може да се изкачи, кон не може да се изкачи, каруцата категорично няма как да мине…

— Има как. Ще ви покажа.

Коуп настоя да потеглят веднага. Минаха две мили в източна посока и там той гордо им посочи един полегат варовиков склон.

Беше доста по-полегат от околните скали, но пак беше достатъчно стръмен, за да се изкачат по него с лекота. Макар да имаше и сравнително равни участъци, варовикът беше ронлив и трошлив и беше опасно дори да се стъпва по него.

Черпака, кочияшът, погледна предложения маршрут и изплю тютюнева храчка.

— Няма да стане. Не може да стане.

— Може — каза Коуп. — И ще стане.

*Обработка The LasT Survivors: shadow, 2018*

Отне им четиринайсет часа да се изкачат на платото, на триста метра височина — невероятно усилие и постоянна опасност. С лопати и кирки изровиха подобие на път нагоре по склона. След това разтовариха каруцата и качиха всичко, което можеше, на гърбовете на конете. Успяха. Остана само каруцата.

Черпака я докара до средата на склона, стигна до място толкова тясно, че едното колело увисна над празното пространство, и отказа да продължи напред.

Коуп се ядоса и каза, че сам ще подкара каруцата:

— Не само си отвратителен готвач, но и некадърен кочияш!

Другите бързо се намесиха и Айзък се качи на капрата.

Наложи се да разпрегнат първата двойка коне и да оставят само двата задни.

Стърнбърг описа случката в „Животът на един ловец на фосили“:

„Айзък измина десетина метра и неизбежното се случи. Видях как каруцата бавно се наклони, а после целият впряг, каруца и коне, започна да се хлъзга надолу по склона. Конете напрягаха сили да изтеглят каруцата, но не успяваха да се задържат на ронливата повърхност и се хлъзнаха надолу.

Сърцето заседна в гърлото ми, защото ми мина през ум, че Айзък може да умре, но няколко метра по-надолу каруцата спря на равно място и конете застанаха, като че ли нищо не се е случило".

В края на краищата разпрегнаха конете и изтеглиха каруцата с въжета, но все пак успяха и късно следобед устроиха новия лагер в прерията горе.

Коуп се тросна на Черпака:

— Гледай тази вечеря да ти е най-добрата!

— Само почакай да видиш — изръмжа Черпака и после им сервира обичайната комбинация от сухари, бекон и боб.

Въпреки мърморенето новият лагер беше значително по-добър от предишния.

Беше по-хладно заради ветреца, защото се намираха в съвсем открита равнина, както написа Джонсън, „с величествена гледка във всички посоки — на запад зъберите на Скалистите планини с побелели от снега върхове, на юг, изток и север — река Джудит, планините Медисин Бау, Мечата лапа и Суийт Грас, които ни заобикаляха отвсякъде. Особено рано сутрин, когато въздухът беше кристален и виждахме стада елени, сърни и антилопи, и планините зад тях, гледката беше толкова величествена, че едва ли нещо подобно може да се види другаде в цялото мироздание“.

Обаче стадата елени и антилопи мигрираха на север, а снегът се спускаше все по-надолу по склоновете на Скалистите планини с всеки ден. Една сутрин се събудиха под тънка пелена от сняг, който бе паднал през нощта, и макар че се стопи веднага, нямаше как да пренебрегнат неизбежното. Сезоните се сменяха. Идваше есента, а с нея — сиуксите.

— Време е да се махаме, професоре.

— Още не — каза Коуп. — Не точно сега.

Зъбите

Един следобед Джонсън попадна на някакви скални издатини, не по-големи от юмрук всяка. Работеше на обещаващо находище по средата на ронливия склон и тези издатини му пречеха. Извади няколко от оголената повърхност и те се хлъзнаха надолу по склона, като за малко да ударят Коуп, който работеше в основата на склона и скицираше неотдавна открита бедрена кост от Allosaurus.

— Внимавай бе! — извика той нагоре към склона.

— Съжалявам, професоре — извика Джонсън виновно в отговор. Едно-две парчета камък продължаваха да се търкалят надолу. Коуп се отмести настрани и изтупа дрехите си.

— Внимавай!

— Съжалявам! — повтори Джоунс. Върна се предпазливо към работата си. Продължи да копае около други издатини, за да ги извади, и…

— Стой!

Джонсън погледна надолу. Коуп се катереше по склона като полудял — в двете си ръце стискаше две от падналите парчета.

— Стой! Стой! Стой, ти казвам!

— Внимавам — отговори Джонсън изненадано. — Наистина, аз…

— Чакай! — Коуп се хлъзна няколко метра надолу по склона. — Не прави нищо! Не пипай нищо!

Продължи да крещи, докато се хлъзгаше сред облак прах.

Джонсън изчака. След малко професор Коуп се измъкна от прашния облак и се покатери при него, обладан от трескава енергия.

Джонсън реши, че сигурно е много ядосан. Беше глупаво и почти невъзможно да изпълзи право нагоре по склона — отдавна всички бяха научили този урок. Повърхността беше стръмна и ронлива. За да се изкачиш, трябваше да се движиш на зигзаг, но дори и тогава предпочитаха да заобиколят до едно по-полегато място на около половин миля, за да се изкачат до платото, а от там вече да се спускат до където се налага.

Сега обаче Коуп драскаше нагоре, като че ли животът му зависеше от това.

— Чакай!

— Чакам, професоре.

— Не пипай нищо!

— Не пипам нищо, професоре.

Най-накрая Коуп стигна при него, покрит с прах и задъхан. Но не се поколеба и за миг. Избърса лицето си с ръкав и се вторачи в разкопаното.

— Къде ти е апаратът? Защо не е при теб? Искам снимка in situ[1].

— На тези скали? — попита Джонсън стъписано.

— Скали? Мислиш, че това са скали? Не са никакви скали!

— Какво са тогава?

— Това са зъби! — възкликна Коуп.

Коуп докосна един от тях и проследи с пръст меките извивки. Сложи двете парчета, които бе донесъл, едно до друго, намери трето в краката на Джонсън и го постави до другите две — от подобната им големина и форма беше ясно, че са били заедно.

— Зъби — повтори той. — Динозавърски зъби.

— Огромни са! Този динозавър трябва да е бил с фантастични размери!

За момент двамата мълчаливо опитаха да си представят колко голям трябва да е бил динозавърът — челюстта, способна да задържи такива големи зъби, дебелия череп, способен да задържи такава голяма челюст, огромния врат с дебелина на ствол на дърво, за да издига и върти огромния череп, гигантския гръбначен стълб, съизмерим с врата, всеки прешлен с големината на колело на железопътен вагон, с четири невероятно дебели крака, за да издържат подобен звяр. Големината на зъбите говореше за големината на всяка друга кост и става. Такова голямо животно би трябвало да има и огромна опашка, за да балансира врата и главата.

Коуп се вгледа в скалите и отвъд, към собственото си въображение и познание. За момент обикновената му гневна увереност отстъпи пред смаяно удивление.

— Това същество трябва да е било поне два пъти по-голямо от всички известни досега — каза той почти на себе си.

Вече бяха открили няколко големи динозавъра, включително три екземпляра от рода Monoclonius — рогат динозавър, напомнящ гигантски носорог. Monoclonius sphenocerus, един от видовете, според Коуп би трябвало да е достигал близо три метра на височина при раменните стави и близо десет метра на дължина от главата до края на опашката.

А този нов динозавър беше много по-голям от онези. Коуп измери зъбите със стоманения си дебеломер, надраска някакви изчисления в бележника си и поклати глава.

— Изглежда невъзможно — каза и измери пак. И се вторачи в скалата, сякаш очакваше гигантският динозавър да се изправи пред очите му и да разтърси земята с тежките си стъпки. — Ако продължаваме да правим такива открития — каза на Джонсън, — значи че едва сме надраскали повърхността на това, което е възможно да научим. Ние с теб сме първите хора в историята, видели тези зъби. Те ще променят всичко, което си мислим, че знаем за древните влечуги, за забележителните зверове, живели тук преди нас.

Джонсън си даде сметка, че всичко, което се върши в рамките на експедицията на Коуп — всичко, което дори той, Джонсън, знае — ще е от значение за учените в бъдеще.

— Апаратът — напомни му Коуп. — Трябва да снимаме този момент.

Джонсън отиде да вземе оборудването си от платото горе. Когато се върна — внимателно, за да не се хлъзне, — Коуп все още клатеше удивено глава.

— Разбира се, не можем да сме сигурни само от зъбите — каза той. — Алометричните фактори могат да подвеждат.

— Колко голям е бил според теб? — попита Джонсън и погледна бележника, вече покрит с изчисления, задраскани изчисления и нови.

— Около трийсет метра дълъг, а главата му е била може би на десет метра над земята.

И там, на място, даде името: Brontosaurus, „тътнещ гущер“, защото земята трябва да е тътнела, когато е ходел. „Може би обаче — добави, — трябва да го назовем Apatosaurus, или „нереален гущер“. Защото е трудно да повярваш, че такова нещо някога е съществувало…“

Джонсън направи няколко плаки, отблизо и от по-далеч, като на всички се виждаше и Коуп. После бързо се прибраха в лагера, разказаха на другите за откритието си и в спускащия се здрач отмериха с крачки бронтозавъра — същество дълго колкото три конски каруци и високо колкото къща. Въображението не го побираше. Беше направо невероятно и Коуп заяви, че „само това откритие е достатъчно, за да оправдае престоя ни на Запад“ и че са направили „невероятно откритие с тези зъби, зъби на дракон“. Все още не можеха да си представят неприятностите, които щяха да им докарат тези зъби.

Около лагерния огън

Всяка находка караше Коуп да изпада във философско настроение край лагерния огън вечер. Всички бяха разгледали зъбите, бяха ги опипали, бяха претеглили тежестта им в ръка. Откриването на гигантския бронтозавър предизвика необикновено много догадки.

— В природата има толкова много неща, които не можем да си представим — каза Коуп. — По времето на този бронтозавър ледниковата епоха е приключила и цялата планета е била с тропически климат. В Гренландия е имало смокини, в Аляска е имало палми. Големите равнини на Америка тогава са били езера, а тук, където седим сега, също е било дъно на езеро. Животните, които намираме, са се запазили, защото са умрели и са потънали на дъното на езерото, където са били плътно обгърнати от тинестата утайка, която постепенно ги е превърнала в камък. Кой обаче би допуснал нещо такова, преди да бъдат открити останките от тези същества?

Всички мълчаха. Гледаха смълчани пукащия огън.

— Сега съм на трийсет и шест — каза Коуп, — обаче по времето, когато съм се родил, динозаврите не са били известни. Толкова човешки поколения са се раждали и населявали земята, раждали са се и са умирали, без дори да подозират, че много, много преди тях нашата планета е била владение на род гигантски влечуги, които са живели на нея милиони години.

Джордж Мортън се изкашля многозначително.

— Ако е така, какво ще кажем за човека?

Последва неловко мълчание. Повечето дискусии за еволюцията заобикаляха въпроса за човека. Самият Дарвин не се бе занимавал с човека повече от десетилетие, след като книгата му бе излязла.

— Знаете ли за германските находки в долината Неандер? — попита Коуп. — Не? Е, през петдесет и шеста там откриха цял череп — с дебела кост и изпъкнали надочни дъги. Пластът е бил нарушен, но изглежда доста стар. Аз самият съм виждал тази находка в Европа, през шейсет и трета.

— Чувал съм, че черепът от Неандер бил на маймуна или дегенерат — обади се Стърнбърг.

— Малко вероятно е да е така — възрази Коуп. — Професор Вен, от Дюселдорф, създаде нов метод за измерване на масата на мозъка в черепите. Просто е — пълниш черепната кутия със синапени семена, после изсипваш семената в съдинката на везна. Изследванията му показват, че черепът от Неандер е имал повече мозък, отколкото имаме ние днес.

— Искаш да кажеш, че черепът от Неандер е човешки? — попита Мортън.

— Не знам — каза Коуп. — Но не виждам как може да вярваме, че динозаврите са преминали процес на еволюция, влечугите са преминали през процес на еволюция, бозайниците, като конете например, са преминали през процес на еволюция, обаче хората са се появили напълно развити, без предшественици.

— Не си ли квакер, професор Коуп?

Идеите на Коуп все още не бяха приемливи за повечето религии, включително и за „Религиозното общество на приятелите“, което е официалното име на квакерите.

— Може и да не съм — отговори Коуп. — Религията обяснява нещата, които човек не може да си обясни сам. Когато обаче видя нещо с очите си, а религията ми бърза да ме увери, че греша, че не съм видял каквото съм видял… Не. Може пък вече да не съм квакер.

Заминаване от лошите земи

Сутринта на 26 август, когато се отправиха на еднодневното пътуване до остров Кау, беше определено хладна. Островът се намираше до един от малкото естествени бродове по протежение на двеста мили от река Мисури, която се виеше между хълмовете на района, наречен Мисури Брейкс. Островът служеше и за пристан на параходите и там Коуп възнамеряваше да се качи на парахода от Сейнт Луис. Всички много бързаха да си тръгнат и сериозно се тревожеха заради индианците, но имаха твърде много фосили и нямаше как да ги откарат само с каруцата. Можеха единствено да направят два курса. Коуп означи най-ценния сандък, този със зъбите от бронтозавъра, с тайно X от едната страна.

— Ще го оставя тук — каза. — За втория преход.

Джонсън се учуди. Защо не на първия?

— Вероятно шансовете да ни нападнат при първия преход са по-големи, отколкото шансовете да открият материалите ни тук — обясни Коуп. — Освен това може би ще наемем още хора от остров Кау, за да ни пазят втория път.

Първото пътуване мина монотонно. Стигнаха до острова привечер и вечеряха с разквартируваните там войници. Марш и хората му бяха отпътували по реката с предния параход, след като бяха предупредили войниците за „Коуп и неговите главорези и разбойници“, които можело да се появят по-късно.

Капитан Лоусън се засмя:

— Май Марш не гори от възторг, че сте тук.

Коуп потвърди, че случаят е точно такъв.

Параходът трябваше да пристигне след два дни, но графикът не беше сигурен, особено толкова късно през годината. Беше належащо да направят второто пътуване до лагера в прерията на следващия ден. Коуп щеше да остане на остров Кау, за да подготви фосилите за пътуването с кораба, а Малкия вятър и Черпака щяха да се върнат с каруцата под ръководството на Стърнбърг.

Рано на следващата сутрин обаче Стърнбърг се събуди със силна треска — пореден епизод от маларията му. Айзък се страхуваше твърде много от индианците, за да се върне в лагера, а на Малкия вятър не можеше да се разчита да свърши каквото трябва без надзор. Въпросът беше кой да води експедицията.

Джонсън каза:

— Нека отида аз.

Очакваше този момент. Лятото в равнините го бе закалило, но около него винаги имаше по-възрастни и по-опитни хора, които следяха какво прави. Копнееше за възможност да докаже себе си самостоятелно и това кратко пътуване му се струваше идеалната възможност да прояви независимост, а и щеше да е чудесен завършек на летните приключения.

Жабата мислеше по подобен начин и веднага добави:

— И аз ще отида.

— Не бива да ходите сами — каза Коуп. — Не успях да намеря още хора. Не можем да използваме войниците.

— Няма да сме сами. С нас ще са Черпака и Малкия вятър.

Коуп се намръщи и забарабани нервно с пръсти по бележника си.

— Моля те, професоре. Важно е да опаковаш фосилите както трябва. Ние ще се справим. А времето лети, докато седим тук и разсъждаваме.

— Добре — каза Коуп накрая. — Това е против преценката на здравия ми разум, но… добре.

Обзети от възторг, Джонсън и Жабата заминаха в седем същата сутрин заедно с Черпака и Малкия вятър, които се грижеха за каруцата.

Коуп се зае да подрежда дървените сандъци с фосили и да преопакова тези, които не биха издържали отношението на товарачите на кея. Айзък се грижеше за Стърнбърг, който бълнуваше трескаво — свари му чай от върбови клонки, които според него помагали при треска. Мортън работеше при професора.

Неколцина пасажери също чакаха парахода. Сред тях бяха един фермер, един мормон, казваше се Травис, и младият му син. Двамата бяха дошли в Монтана, за да разпространяват евангелието сред заселниците, но не бяха постигнали никакъв успех и бяха разочаровани.

— Какво карате в тези сандъци? — попита Травис.

Коуп вдигна очи.

— Вкаменели кости.

— За какво са?

— Изучавам ги — отговори Коуп.

Травис се засмя.

— Че защо изучаваш кости, когато можеш да изучаваш живите животни?

— Тези кости са на животни, които са изчезнали.

— Не може да бъде.

— Защо? — попита Коуп.

— Ти имаш ли страх от Бога?

— Имам.

— Вярваш ли, че Бог е съвършен?

— Да, вярвам.

Травис се засмя отново.

— Добре тогава, значи ще се съгласиш, че не може да има изчезнали животни, защото добрият Бог в Своето съвършенство никога не би допуснал потомството на неговите създания да изчезне.

— Защо? — попита Коуп.

— Току-що ти казах. — Травис изглеждаше нервиран.

— Току-що ми каза как според теб Бог си върши работата. Ами ако предпочита да постига съвършенството постепенно, като се отказва от някои създания, за да създаде по-съвършени?

— Това може да прави човекът, защото той не е съвършен. Не и Бог, защото Бог е съвършен. Има само едно Съзидание. Мислиш ли, че Той е допуснал грешка в това Съзидание?

— Създал е човека. Не каза ли, че човекът е несъвършен?

Травис го изгледа свирепо и изръмжа:

— Ти си един от онези професори! Един от образованите глупаци, които са се отдалечили от праведното и стигат до светотатство!

Коуп не беше в настроение да води теологични спорове и отсече:

— По-добре образован, отколкото необразован глупак.

— Вършиш работата на Дявола! — каза Травис и изрита един от сандъците с фосили.

— Направи го пак — каза Коуп — и ще ти пръсна мозъка от бой.

Травис ритна друг сандък.

В писмо до жена си Коуп написа:

„Вече се срамувам заради случилото се след това и нямам друго оправдание, освен усилията, които вложихме за събирането на тези фосили, безценната им същност и собствената ми умора след лятото в горещините и насекомите, и парещите алкални пари на лошите земи край река Джудит. Този глупав фанатик просто прекали и търпението ми ме изостави“.

Мортън описва случилото се по-директно:

„Без увъртания или предупреждение Коуп се нахвърли върху този човек, Травис, и го докара до безсъзнание. Не отне повече от минута, защото професор Коуп има предразположение към бокса. Между ударите викаше: „Как смееш да пипаш фосилите ми! Как смееш?!", а също и: „В името на религията!".

Боят свърши, когато войниците дръпнаха Коуп от нещастния джентълмен мормон, който не бе казал нищо повече от това, което повечето хора по света смятат за неоспорима истина".

През 1876 това определено беше така. Доста по-рано Томас Джеферсън внимателно бе прикрил собствения си възглед, че фосилите са останки от изчезнали същества. В дните на Джеферсън вярата в изчезването на видовете би се сметнала за ерес. Оттогава мисленето на много места се беше променило, но не навсякъде. В някои райони на Съединените щати все още се смяташе за неприемливо да прегърнеш идеята за еволюцията.

Малко след като боят приключи параходът, „Лизи Б.“, се появи иззад завоя и изсвири, за да оповести скорошното си пристигане. Всички погледи се насочиха към парахода, ако не се броеше един войник, който гледаше към равнините и извика:

— Вижте там! Коне!

От другия край на равнината се задаваха два коня без ездачи.

„Дъхът ми секна — пише Коуп в дневника си, — когато си представих какво може да означава това“.

Бързо скочиха на конете и препуснаха. Когато приближиха, видяха Черпака отпуснат върху седлото, полумъртъв. Няколко стрели се бяха забили в покрития му със засъхнала кръв гръб. Другият кон беше на Джонсън — по седлото имаше кръв, от кожата стърчаха забити стрели.

Войниците свалиха готвача и го положиха на земята. Устните му бяха отекли и напукани, сухи. Дадоха му вода, за да може да говори.

— Какво стана? — попита Коуп.

— Индианци — изхриптя Черпака. — Проклети индианци. Нищо не можахме да…

Разкашля се, изплю кръв, сгърчи се и издъхна.

— Трябва да отидем да потърсим оцелели — каза Коуп. — И да приберем фосилите.

Капитан Лоусън поклати глава, измъкна една стрела от седлото и каза:

— Тези стрели са на сиуксите.

— И какво?

Капитанът кимна към прерията.

— Няма смисъл да ходиш там, професоре. Съжалявам, но ако изобщо намериш приятелите си, в което се съмнявам, те ще са скалпирани, осакатени и оставени да гният в пущинака.

— Все нещо трябва да можем да направим.

— Погреби този, кажи молитва за останалите и това е всичко. — Капитан Лоусън поклати глава.

На следващата сутрин качиха посърнали фосилите на парахода и потеглиха надолу по Мисури.

Най-близката телеграфна станция беше в Бисмарк, територия Дакота, намираше се на петстотин мили в източна посока. Когато „Лизи Б.“ спря там, Коуп изпрати на семейството на Джонсън във Филаделфия следната телеграма:

„С дълбоко съжаление ви информирам за смъртта на вашия син Уилям и трима други мъже на 27 август, в лошите земи по течението на река Джудит, територия Монтана, от ръцете на враждебно настроени индианци сиу. Приемете искрените ми съболезнования.

Едуард Дринкър Коуп, американски палеонтолог".

Част III

ДРАКОНОВИ ЗЪБИ

В равнините

Из дневника на Уилям Джонсън:

„Когато тръгнахме сутринта на 27 август, за да приберем останалите фосили, ентусиазмът ни беше невероятен. Бяхме четирима — Малкия вятър, скаутът от племето кроу, Жабата и аз (яздех малко назад и оглеждах околността) и накрая Черпака, кочияшът, който подкарваше конете с камшика и ги ругаеше, за да се движат по-бързо по равното в прерията. Трябваше да изминем дванайсет мили до лошите земи и още толкова на връщане.

Движехме се бързо, за да успеем да се върнем до остров Кау преди мръкване.

Беше ясна хладна красива сутрин. По небето се носеха перести облаци. Скалистите планини точно пред нас блестяха с белия сняг, който вече се бе спуснал от върховете до дълбоките клисури долу. Прерийната трева шумолеше от лекия ветрец. На хоризонта бягаха стада антилопи.

С Жабата си представяхме, че сме пионери и водим малката си експедиция в пущинаците към опасности и несгоди, които трябва да посрещнем храбро. Наистина, за двама студенти от Изтока на по седемнайсет години всичко това наистина беше вълнуващо. Седяхме изправени на седлата, оглеждахме хоризонта с присвити очи, държахме ръцете си близо до револверите и се стремяхме да сме нащрек.

С напредването на сутринта попаднахме на големи стада дивеч — не само антилопи, но също така елени и бизони. Бяха повече, отколкото бяхме видели през седмиците в равнината, и го коментирахме помежду си.

Не бяхме изминали и половината от разстоянието до лагера — може би шест мили или нещо такова, — когато Черпака извика да спрем. Отказах.

— Няма да спираме, докато не стигнем лагера — казах.

— Вие, копеленца, ще спрете, когато ви казвам! — изръмжа Черпака.

Обърнах се и видях, че е насочил към нас ловна пушка. Това повиши авторитета му. Спряхме.

— Какво значи това? — попитах.

— Млъквай, дребно… да не казвам какво — изсъска Черпака и скочи от каруцата. — Слизайте от конете. Веднага.

Погледнах Малкия вятър, но той отклони очи.

— Слизайте от конете — изръмжа готвачът още веднъж и слязохме.

— Ще ни кажеш ли какво е това безобразие? — попита Жабата и запремигва.

— Край на пътя, момчета — каза Черпака и поклати глава. — Аз бях дотук.

— Докъде?

— Не е моя грижа, че сте толкова глупави и не виждате по-далече от носа си. Цял ден имаше дивеч, нали?

— И какво от това?

— Запитахте ли се защо е толкова много? Защото някой го е подгонил на север, затова. Вижте там. — И посочи на юг.

Погледнахме. В далечината към небето се издигаха ивици дим.

— Това е лагерът на сиуксите, проклети глупаци! Там е Седящия бик. — Черпака взе конете ни и яхна единия.

Погледнах пак. Огньовете — ако наистина бяха огньове — бяха много далеч.

— Това е поне на ден път оттук — възразих. — Можем да стигнем до лагера, да натоварим и да се върнем на остров Кау, преди да ни настигнат.

— Вие, момчета, направете както си решите — каза Черпака. Беше яхнал коня на Жабата и държеше моя за юздата.

Погледнах Малкия вятър, но той отбягваше погледа ми. Поклати глава.

— Лош ден сега. Много сиукс воини в лагер на Седящ бик. Убие всички кроу. Убие бели хора.

— Чу го — каза Черпака. — Аз лично ценя скалпа си. Довиждане, момчета. Хайде, Малък вятър.

И препусна на север. Миг след това Малкия вятър извъртя коня си и го последва.

С Жабата останахме край каруцата и се вторачихме след тях.

— Планирали са го — каза той. Размаха юмрук след тях. — Копелета! Кучи синове!

Хубавото ми настроение се изпари. Изведнъж си дадох сметка какво ни се е случило — две момчета съвсем сами в безкрайните пусти равнини на Запада.

— Какво ще правим сега?

Жабата още беше ядосан.

— Коуп им плати предварително, иначе нямаше да направят това.

— Така е — съгласих се. — Какво обаче ще правим сега?

Жабата примижа към дима на хоризонта.

— Наистина ли мислиш, че са на ден път?

— Откъде да знам? — отвърнах. — Казах го, за да не си тръгнат.

— Защото — каза Жабата, — когато индианците вдигнат голям лагер, като на Седящия бик, изпращат ловни групи и съгледвачи напред.

— Колко напред? — попитах.

— Два дни, понякога три.

Двамата вперихме очи в пушеците.

— Виждам шест — каза Жабата. — Значи не може да е главният им лагер. Главният лагер трябва да има стотици огньове.

За себе си обаче бях решил. Не можех да се върна на остров Кау и да застана пред професор Коуп без фосилите. Не бих могъл да го погледна в очите.

— Трябва да вземем фосилите — казах.

— Да — съгласи се Жабата.

Качихме се на каруцата и потеглихме на запад. Никога не бях карал каруца, но се справях прилично.

Жабата шепнеше нервно до мен, после предложи:

— Хайде да пеем.

— Хайде да не пеем — казах. И продължихме мълчаливо, със сърца, заседнали в гърлата".

Загубиха се.

Не би трябвало да е трудно да се движат по следите си от предния ден, но равнината беше плоска като тепсия и нямаше никакви ориентири, като в океан, така че объркаха посоката няколко пъти.

Очакваха да стигнат до лагера преди пладне, но стигнаха късно следобед. Натовариха на каруцата последните десет сандъка с фосили, които тежаха поне половин тон, и още някои неща, включително фотографското оборудване на Джонсън. Натовариха и сандъка със знака X, в който бяха зъбите на бронтозавъра.

— Не можем да се приберем без тях — каза Джонсън.

Когато обаче бяха готови да тръгват назад, беше станало четири и започваше да се стъмва.

Бяха почти сигурни, че няма да намерят пътя до остров Кау в тъмнината. Това означаваше да прекарат нощта в прерията — а след още ден напредващите сиукси вероятно щяха да ги открият. Започнаха да обсъждат какво да правят, когато изведнъж чуха дивите, смразяващи кръвта крясъци на индианци.

— О, боже! — изпъшка Жабата.

Облак прах, вдигнат от множество ездачи, се появи откъм изток. Приближаваше се.

Те скочиха на каруцата, извадиха карабините и ги заредиха.

— Колко патрони имаме? — попита Джонсън.

— Малко — отговори Жабата. Ръцете му трепереха, изпускаше патроните, преди да ги мушне в оръжието.

Крясъците приближаваха. Видяха самотен ездач, приведен над седлото, преследван от десетина други. Не чуваха изстрели обаче.

— Може би нямат пушки — каза Жабата с надежда. В този момент покрай тях профуча първата стрела. — Да се махаме оттук!

— Накъде? — попита Джонсън.

— Накъдето и да е! Далече оттук!

Джонсън шибна конете и те откликнаха с непривичен ентусиазъм. Каруцата затрополи напред с плашеща скорост, заподскача и се затресе по прерията, сандъците се хлъзгаха по пода и се блъскаха в канатите. В сгъстяващия се здрач се насочиха на запад, настрани от река Мисисипи, от остров Кау, Коуп и безопасността.

Индианците се приближаваха. Самотният ездач се изравни с тях и видяха, че е Малкия вятър. Беше плувнал в пот. Конят му се беше запенил. Малкия вятър се приближи до каруцата и ловко се прехвърли в нея. Удари коня си и го прати да препуска на север.

Няколко индианци тръгнаха след него, но основната група продължи след каруцата.

— Проклети сиукси! Проклети сиукси! — изкрещя Малкия вятър и грабна една карабина. Зафучаха още стрели. Малкия вятър и Жабата започнаха да стрелят по индианците. Джонсън погледна през рамо и му се стори, че са десетина, може би повече.

Ездачите приближиха и с лекота обградиха каруцата от три страни. Жабата и Малкия вятър стреляха по тях и улучиха един и същ индианец, буквално едновременно — куршумите им го събориха от коня.

Друг приближи каруцата и Жабата се прицели и стреля. Воинът притисна окото си с длан, залитна напред и се претърколи на земята.

Един индианец успя да се качи на каруцата, както преди това Малкия вятър, и вдигна томахавка над главата на Джонсън, но Малкия вятър го застреля в устата. В момента, в който острието сряза горната устна на Джонсън, физиономията на индианеца разцъфна в червено и той падна от каруцата в прахоляка.

Джонсън притисна сцепената си устна, но нямаше време за изпадане в ужас. Малкия вятър се обърна към него и извика:

— Къде отиваш? Карай юг!

— На юг са лошите земи!

Вече беше съвсем тъмно. Би било самоубийство да се спуснат по стръмните скали и скатове през нощта.

— Карай юг!

— Ще умрем, ако отидем на юг!

— Всякак умрем! Давай юг!

Тогава Джонсън си даде сметка какво му се казва. Единствената им надежда, макар и минимална, беше да отидат някъде, където индианците не биха ги последвали.

Шибна конете и каруцата се насочи на юг, към лошите земи около река Джудит.

Отпред се простираше миля открита прерия и индианците отново ги обкръжиха от всички страни, с крясъци и викове. Стрела опари крака на Джонсън и закова крачола на панталона му за капрата, но той не изпита болка и продължи напред. Ставаше все по-тъмно, дулата на пушките им просветваха ярко при всеки изстрел. Индианците разбраха какво смятат да направят и ги подгониха още по-усърдно.

Скоро Джонсън видя ерозиралата тъмна линия на ръба над лошите земи. Равната земя сякаш изведнъж изчезваше в черна бездна. И летяха натам със страховита скорост.

— Дръжте се! — извика Джонсън и без да спира конете, ги остави да полетят през ръба и в тъмнината.

Лошите земи

Тишина под бледнеещата луна.

По лицето му се стичаше вода, по устните му всъщност. Той отвори очи и видя Малкия вятър наведен над него. Надигна глава.

Каруцата беше на колелата си. Конете пръхтяха тихо. Намираха се в подножието на тъмна скала, която се издигаше високо.

Джонсън усети бодване в крака. Опита да се раздвижи.

— Стой! — каза Малкия вятър. Гласът му беше напрегнат.

— Нещо не е наре…

— Стой! — повтори индианецът. Остави манерката и взе друга. — Пий.

Джонсън отпи, изплю, закашля се. Уискито изгори гърлото му, малко обля разцепената му устна и тя също пламна.

— Пие още — каза Малкия вятър. После сряза крачола на Джонсън с нож. Джонсън надигна глава, за да види какво прави.

— Не гледа — каза Малкия вятър, но беше много късно.

Стрелата беше пронизала десния му крак току под кожата и се бе забила в капрата. Около раната се виждаше нещо набъбнало, червено и грозно.

Джонсън почувства, че му призлява и му се повдига. Малкия вятър го сграбчи.

— Чакай! Пие!

Джонсън отпи голяма глътка. Пак му призля.

— Аз прави — каза Малкия вятър и се наведе над крака на Джонсън. — Ти не гледа.

Джонсън впери поглед в небето, в луната. Там се носеха тънки облаци. Почувства как уискито го хваща.

— Какво стана с Жабата?

— Сега не мърда. Не гледа.

— Жабата добре ли е?

— Сега не тревожи.

— Къде е? Искам да говоря с него!

— Сега боли — каза Малкия вятър.

Чу се лепкав звук и Джонсън усети пронизваща болка, толкова остра, че извика и гласът му отекна в черната скала. Усети парене, изгарящо и мъчително, което беше по-зле. Нямаше как да вика. Едва си поемаше дъх.

Малкия вятър вдигна кървавата стрела нагоре, към лунната светлина.

— Готово. Свършил.

Джонсън понечи да се надигне, но Малкия вятър го бутна назад и му подаде стрелата.

— Ти пази.

Джонсън усети топла кръв да изтича от отворената рана. Малкия вятър превърза раната с една кърпа.

— Добре. Така сега добре.

Въпреки разкъсващата болка Джонсън се надигна. Чувстваше се по-добре.

— Къде е Жабата?

Малкия вятър поклати глава.

Жабата беше проснат отзад в каруцата. Една стрела беше пронизала шията му отстрани, две други стърчаха от гърдите. Очите му гледаха изцъклено нагоре, устата беше отворена, сякаш беше изненадан, че е мъртъв.

Джонсън никога не беше виждал мъртвец и се почувства странно, когато затвори очите на Жабата и извърна лице. Тъгата не го потискаше много, защото имаше чувството, че не е тук, на това прокълнато място в Запада, че не е сам с някакъв индианец скаут, че не е в смъртна опасност.

Умът му просто отказваше да го приеме. Зачуди се какво да направи и каза:

— По-добре да го погребем.

— Не! — Малкия вятър беше ужасен.

— Защо не?

— Сиукс намери.

— Не и ако го погребем.

— Сиукс намери място, вземе скалп, вземе пръсти. Дойдат жени, вземат още. — Посочи чатала на трупа.

Джонсън потрепери.

— Къде са сиуксите сега?

Малкия вятър посочи нагоре, към равнината над скалите.

— Ще си тръгнат или ще останат?

— Останат. Дойдат сутринта. Може доведат още воини.

Умората налегна Джонсън, раната на крака му пулсираше.

— Ще тръгнем веднага щом съмне.

— Не. Тръгне веднага.

Джонсън вдигна очи. Облаците натежаваха, около луната се виждаше блед синкав пръстен.

— След няколко минути ще е тъмно като в рог. Няма да има и звездна светлина.

— Трябва тръгва — настоя Малкия вятър.

— Чудо е, че оцеляхме досега, но не можем да минем през лошите земи в тъмното.

— Тръгва сега — каза Малкия вятър.

— Ще умрем.

— Иначе пак умрем. Тръгва сега.

Тръгнаха в непрогледния мрак.

Джонсън караше каруцата, Малкия вятър крачеше няколко крачки напред. Носеше дълга тояга и шепа камъчета.

Когато не виждаше какво има напред, хвърляше камъче. Понякога минаваше доста време, преди камъчето да удари твърда земя, и тогава Малкия вятър продължаваше много бавно напред, като опипваше терена с тоягата като слепец, докато намери ръба на пропастта. След това насочваше каруцата в друга посока.

Напредваха мъчително и кошмарно бавно. Джонсън не смяташе, че изминават повече от неколкостотин метра за час. Струваше му се безпредметно. Призори индианците щяха да се спуснат в оврага, да видят следите им и да ги настигнат за минути.

— Има ли смисъл? — попита, когато пулсирането в крака му стана особено мъчително.

— Погледни небе — отвърна Малкия вятър.

— Виждам небето. Черно е.

Малкия вятър не каза нищо.

— Какво му има на проклетото небе? — настоя Джонсън.

Малкия вятър все така мълчеше.

Малко преди зазоряване заваля сняг.

Стигнаха до Мечи поток, края на лошите земи, и спряха да напоят конете.

— Сняг хубаво — каза Малкия вятър. — Войни хункпапа види сняг, знае лесно проследи и бави два часа в лагер.

— А през това време ние препускаме презглава.

Малкия вятър кимна.

— Препуска презглава.

От Мечи поток се насочиха през прерията възможно най-бързо. Каруцата подскачаше по неравния терен, болката в крака на Джонсън беше жестока.

— Къде отиваме? Във форт Бентън?

Малкия вятър поклати глава.

— Всички бели мъже отива във форт Бентън.

— Искаш да кажеш, че сиуксите ще очакват да отидем там?

Малкия вятър кимна.

— Тогава къде отиваме?

— Свещени планини.

— Какви Свещени планини? — попита Джонсън с тревога.

— Буреносни планини на Велик дух.

— Защо да ходим там?

Малкия вятър не отговори.

— Далече ли са тези планини? Какво ще правим, когато стигнем там?

— Четири дни — каза Малкия вятър. — Там намери много бели хора.

— А ти защо ще ходиш там?

Джонсън забеляза, че дрехата от еленова кожа на Малкия вятър е подгизнала в червено, изцапана е с кръв.

— Малък вятър! Ранен ли си?

С висок глас, почти фалцет, Малкия вятър започна да напява някаква песен. Повече не проговори.

Продължиха на юг.

Малкия вятър умря мълчаливо през третата нощ. Джонсън се събуди призори и го видя да лежи вдървен до тлеещия огън. Лицето му беше покрито със сняг, кожата му беше ледена на пипане.

Като се подпираше на карабината, Джонсън замъкна Малкия вятър до каруцата, намести го до Жабата и подкара пак. Беше гладен, тресеше го, имаше халюцинации. Беше сигурен, че се е загубил, но му беше все едно. Започна да си напомня да седи с изправен гръб, дори умът му се отдели от изпитанията и започна да му представя объркващи, разсейващи видения. В един момент беше убеден, че е на площад Ритънхаус във Филаделфия и безуспешно търси къщата на родителите си.

Рано на четвъртия ден попадна на пресни следи от каруца, много пресни. Водеха на изток, към верига ниски червеникави хълмове.

Навлезе сред хълмовете. Скоро видя места, където бяха сечени дървета, и имена, издялани по стъблата на други дървета — следи от бели хора. Беше много студено и снегът падаше на парцали. Накрая той изкачи последна стръмнина и видя града в долината от другата страна — една-единствена кална улица и груби дървени постройки от двете й страни.

Шибна конете и препусна надолу, към града.

Така на 31 август 1876 година Уилям Джонсън, полумъртъв от глад, жажда, изтощение и загуба на кръв, влезе с натоварена с кости и с два трупа — на бял мъж и на индиански скаут — каруца в град Дедуд Гълч.

Дедуд

Дедуд представляваше мрачна гледка — една-единствена улица с небоядисани дървени постройки сред голи хълмове. Дърветата бяха изсечени, за да осигурят материал за града. Всичко беше покрито с тънка пелена мръсен сняг. Въпреки мрачния вид обаче наоколо витаеше възбудата на селище в разгара на златна треска. Главната улица беше типична за миньорско градче — ковашка работилница, дърводелска работилница, три магазина за текстил, четири конюшни, шест магазина за железария, китайски квартал с четири китайски перални и седемдесет и пет бара.

И в центъра на всичко това, с дървен балкон на втория етаж, гордо се издигаше хотел „Гранд Централ“.

Джонсън изкачи залитайки стъпалата и когато след това се опомни, лежеше на една пейка, а за него се грижеше собственикът — възрастен мъж с дебели очила и оредяваща намазана с брилянтин коса.

— Млади момко — пошегува се той. — Виждал съм хора и в по-лошо състояние, обаче голям процент от тях са покойници.

— Храна? — изхриптя Джонсън.

— И храна имаме предостатъчно. Ще ти помогна да стигнеш до трапезарията и там ще напъхаме в теб някакви провизии. Имаш ли пари?

* * *

След час Джонсън определено се чувстваше по-добре. Вдигна очи от чинията и каза:

— Много беше вкусно. Какво е?

Жената, която раздигаше масата, отговори:

— Език от бизон.

Собственикът, казваше се Сам Пъркинс, надникна в трапезарията. Предвид грубата околна среда беше удивително учтив.

— Мисля, че имаш нужда от стая, млади момко.

Джонсън кимна.

— Четири долара, платими авансово. Вана има по-надолу по улицата, в обществената баня на Дедуд.

— Много благодаря — каза Джонсън.

— Този красив разрез на физиономията ти ще заздравее сам. Ще ти остане само белег. Кракът ти обаче има нужда от грижи.

— Съгласен съм — каза Джонсън уморено.

Пъркинс го попита откъде идва. Джонсън обясни, че идва от лошите земи на Монтана край форт Бентън. Пъркинс го изгледа стъписано, но отбеляза само, че това е дълъг път.

Джонсън стана и попита дали има къде да складира сандъците от каруцата. Пъркинс отговори, че отзад имало стая, която се ползвала от гостите на хотела, и че само той имал ключ от нея.

— Какво ще сложиш там?

— Кости — отговори Джонсън и усети, че топлата храна му е дала някакви сили.

— Искаш да кажеш животински кости, нали?

— Да.

— Супа ли ще правиш?

Джонсън не оцени шегата.

— За мен са ценни.

Пъркинс каза, че според него в Дедуд едва ли някой би искал да открадне костите му.

Джонсън обясни, че е влязъл в ада и се е върнал от него заради тези кости и че в каруцата му има два трупа, които го доказват, така че не би поел никакъв риск. Щял ли Пъркинс да бъде така добър да прибере костите в складовото помещение?

— Колко място ти трябва? Това не е хамбар.

— Имам десет сандъка с кости и отделно материали.

— Добре, да ги видим.

Пъркинс последва Джонсън на улицата, погледна в каруцата и кимна. Докато Джонсън пренасяше сандъците, Пъркинс огледа покритите със сняг трупове. Изчисти снега и каза:

— Този е индианец.

— Точно така.

Пъркинс присви очи.

— От колко време ги возиш?

— Единият умря преди близо седмица. Индианецът — вчера.

Пъркинс се почеса по брадичката и попита:

— Мислиш ли да погребеш приятеля си?

— След като вече съм далече от сиуксите, да, мисля да го погреба.

— Гробището е в северния край на града. Ами индианеца?

— Ще погреба и него.

— Не в гробището.

— Той е приятел.

— Ясно — каза Пъркинс. — Нямаме проблеми с приятел индианец, който е жив, но не можеш да го погребеш в гробището.

— Защо?

— Градът няма да търпи това.

Джонсън погледна небоядисаните дървени постройки. Градът не беше съществувал достатъчно дълго, за да има гражданско мнение по всички теми, но просто попита защо не.

— Езичник е.

— Той е приятел и не го погребах по същата причина, по която не погребах и белия си приятел. Ако сиуксите бяха намерили гроба, щяха да го изровят и да го осакатят и осквернят. Този индианец ме спаси. Дължа му прилично погребение.

— Това е хубаво. Прави с него каквото искаш — каза Пъркинс, — стига да не го погребваш в градското гробище. Не ти трябва да правиш проблеми. Не и в Дедуд.

Джонсън беше твърде уморен, за да спори. Внесе сандъците с фосили в стаята, подреди ги така, че да заемат възможно най-малко място, и се увери, че Пъркинс заключи стаята след него. После накара собственика да му уреди баня и се зае да погребе труповете.

Отне му много време да изкопае дупка за Жабата в градското гробище в края на града. Измъкна трупа от каруцата, завлече го до гроба, който не изглеждаше никак удобен дори за мъртвец.

— Съжалявам, Жаба — каза Джонсън. — Ще съобщя на семейството ти, когато имам възможност.

Когато първата лопата пръст се изсипа върху лицето на Жабата, Джонсън си помисли: „Вече не съм този, който бях“. След това запълни гроба.

Откара трупа на Малкия вятър извън града, до пътя, и изкопа гроб под една голяма ела.

Тук се копаеше по-лесно и той си помисли, че би трябвало да направят градското гробище на това място.

Тази страна на хълма гледаше на север и от нея не се виждаше никаква следа от бели хора или цивилизация.

След това Джонсън седна и плака, докато повече не можеше да издържа на студа. Върна се в града, взе си вана, внимателно почисти и превърза ранения си крак. После отново облече мръсните си покрити с корички от съсирена кръв дрехи.

В хотелската стая имаше малко огледало над умивалника и той за първи път огледа раната над устната си.

Беше започнала да зараства по ръбовете, но не се беше затворила. Щеше да остане сериозен белег.

Леглото беше с тънък сламен дюшек, метнат върху груба дървена рамка.

Спа трийсет часа, непробудно.

От дневника на Джонсън:

„Когато най-после се събудих и слязох в трапезарията да хапна, открих, че съм станал най-известният човек в Дедуд. Поръчах си пържоли от антилопа, а останалите гости на хотела — до един груби миньори — ме заляха с бърбън и въпроси за това какво съм преживял. Също като собственика мистър Пъркинс те бяха извънредно учтиви. Забелязах обаче, че учтиви или не, не вярват на историята, която им разказах.

Мина известно време, докато разбера защо. Изглежда, всеки, който твърди, че е минал от Монтана в Дакота, за тях е лъжец, защото всеки, който опита да го направи, несъмнено ще умре в ръцете на сиуксите. Истината обаче беше, че след нападението на каруцата не бях попадал на други индианци. Сиуксите на Седящия бик трябва да са били на север от нас, когато преминахме границата на териториите.

В Дедуд обаче не ми вярваха и това привлече вниманието към „костите", които бях складирал в хотела. Един от проявяващите интерес беше редовен клиент, казваше се Джак Маккол, по прякор Счупения нос, прякорът вероятно беше резултат от сбиване в някой бар. Едното око на Счупения нос гледаше втренчено леко наляво, със синкав отблясък, като хищна птица. Дали заради това око, или поради някаква друга причина, той беше много зъл, но не колкото приятеля си — Дик Къри Черния, който имаше татуирана змия на лявата китка и невероятния прякор Приятеля на миньорите. Когато попитах Пъркинс защо го наричат така, собственикът на хотела отговори, че било нещо като шега.

— Как така шега? — настоях.

— Не можем да го докажем, но повечето хора смятат, че Дик Къри и братята му Клем и Бил са бандитите, които ограбват дилижансите и пратките злато от Дедуд към Ларами и Шайен — обясни Пъркинс.

— Близо сме до Шайен!? — попитах и изведнъж наострих уши. За стотен път се наругах, че не познавам географията.

— Близо колкото и до всяко друго място — отговори собственикът.

— Искам да отида там — казах.

— Никой не те държи тук насила, нали?"

Силно възбуден, с мисли за Люсиен, Джонсън се върна в стаята си, за да си събере багажа. Щом отключи вратата обаче откри, че стаята му е била претършувана и че личните му вещи са пръснати.

Портфейлът му липсваше. Всичките му пари бяха изчезнали.

Слезе долу при Пъркинс, на рецепцията.

— Ограбили са ме.

— Как е възможно?! — попита Пъркинс и се качи с него горе.

Огледа стаята и каза равнодушно:

— Някое от момчетата сигурно е проверило дали версията ти отговаря на истината. Не са взели нищо, нали?

— Взели са портфейла ми.

— Как е възможно? — изненада се Пъркинс.

— Беше тук, в стаята ми.

— Оставил си портфейла си в стаята!?

— Само слязох долу да хапна.

— Мистър Джонсън. — Пъркинс поклати мрачно глава. — Това тук е Дедуд. Не можеш да оставяш парите си без надзор и за миг.

— Е, направих го.

— Това е проблем — отбеляза Пъркинс.

— По-добре повикай градския шериф и докладвай за кражбата.

— Мистър Джонсън, в Дедуд няма градски шериф.

— Няма шериф?

— Мистър Джонсън, миналата година по това време тук нямаше град. Определено не сме стигнали до наемане на шериф. Освен това не мисля, че момчетата биха изтърпели шериф. Ще го убият веднага. Само преди две седмици тук убиха Бил Хикок.

— Дивия Бил Хикок?

— Него. — Пъркинс обясни, че Хикок играел карти в бара на Натъл и Ман, когато Джак Маккол влязъл и го застрелял в тила. Куршумът излязъл от главата на Хикок и се забил в китката на друг играч. Хикок умрял преди ръцете му да докоснат револверите.

— Джак Маккол с когото вечерях ли?

— Същият. Повечето хора мислят, че Джак е бил нает да убие Дивия Бил, защото подозирали, че ще го наемат за градски шериф. Сега май никой не се натиска да заема поста.

— Тогава кой поддържа закона тук?

— Тук няма закон — отвърна Пъркинс. — Това е Дедуд. — Говореше бавно, като на глупаво дете. — Съдия Харлан председателства разследванията, когато е достатъчно трезвен, но иначе няма никакъв закон и на хората им харесва така. По дяволите, ами че то всички барове в Дедуд формално са незаконни! Тук е индианска територия, а на индианска територия е забранено да се продава алкохол!

— Добре — каза Джонсън. — Къде е телеграфът? Ще телеграфирам на баща ми да ми прати пари, ще ти платя и си тръгвам.

Пъркинс поклати глава.

— Няма телеграф?

— Няма. Не и в Дедуд, мистър Джонсън. Поне засега.

— Какво да направя за откраднатите пари?

— Това е проблем — съгласи се Пъркинс. — Вече си тук три дни, дължиш шест долара плюс вечерята тази вечер, което е още долар. И конете са ти при полковник Рамзи, нали?

— Да.

— Добре. Ще ти иска по два долара на ден, така че му дължиш още шест или осем долара. Предполагам, ще успееш да продадеш каруцата и конете и ще решиш въпроса.

— Ако продам каруцата и конете, как ще превозя костите?

— Това е проблем — каза Пъркинс пак. — Да, наистина е проблем.

— Знам, че е проблем! — ядоса се Джонсън.

— Добре, мистър Джонсън, запази самообладание — каза Пъркинс успокоително. — Още ли смяташ да заминеш за Ларами и Шайен?

— Да.

— Тогава каруцата бездруго няма да ти е от полза.

— Защо?

— Мистър Джонсън, защо не слезеш долу с мен да ти налея едно питие? Подозирам, че трябва да се запознаеш с някои факти.

Фактите се оказаха следните.

В Дедуд влизаха два пътя, от север и от юг. Джонсън беше влязъл в града необезпокояван само защото се бе появил от север. Никой не очакваше жива душа да се появи от северна посока — там пътят беше лош и имаше враждебни индианци, вследствие на което по него не се навъртаха бандити и обирджии.

От друга страна, пътят към Ларами и Шайен водеше в южна посока. И този път беше любим на крадците. Понякога претърсваха мигранти, които идваха по тези места да търсят късмета си, но най-вече ограбваха всичко живо, което излиза от Дедуд в южна посока.

Имаше и банди крадливи индианци, предвождани от бели бандити, като печално известния Пърсимънс Бил, за когото се говореше, че бил водил индианците, избили цялото домочадие на пекаря Мец в Червения каньон по-рано същата година.

Тази пролет беше пуснат дилижанс с един въоръжен пазач или куриер, който да пътува с кочияша.

Много скоро бяха започнали да пращат по двама куриери, после по трима. Напоследък не тръгваха по-малко от четирима. А сега, когато дилижансът тръгваше на юг веднъж седмично, винаги го придружаваше конвой от въоръжени мъже.

Дори и така дилижансът невинаги успяваше да стигне до местоназначението си. Понякога хората успяваха да се върнат в Дедуд, понякога ги избиваха и задигаха златото.

— Искаш да кажеш, че избиват охраната?

— Охраната и пътниците — каза Пъркинс. — Тези бандити естествено избиват всички, които се мернат пред очите им. Такъв е бизнесът им.

— Това е кошмар!

— Да. Лошо е.

— Как тогава ще си тръгна?

— Ами, точно това опитвах да ти обясня — каза Пъркинс търпеливо. — Много по-лесно е да дойдеш в Дедуд, отколкото да си заминеш.

— Какво мога да направя?

— Ами, пролетно време нещата се успокояват малко. Казват, че „Уелс Фарго“ ще пуснат редовен дилижанс, а те имат опит в разчистването на бандити. С тях ще си в безопасност.

— Пролетта? Но сега е едва септември!

— Да, струва ми се — каза Пъркинс.

— Искаш да ми кажеш, че трябва да стоя тук до пролетта?

— Да, струва ми се — повтори Пъркинс и наля по още едно питие.

Живот в Дедуд

В късните часове имаше доста стрелба и Джонсън прекара неспокойна нощ. Събуди се с главобол. Пъркинс му даде силно кафе, без захар, и той тръгна да види какво може да направи, за да се снабди с пари.

През нощта снегът се бе стопил. Сега на улицата имаше кал до глезените, а дървените постройки бяха покрити с ивици влага. Дедуд изглеждаше особено мрачен и мисълта, че трябва да остане тук шест-седем месеца, му се струваше особено потискаща. Настроението му не се подобри никак и когато видя мъртвец проснат по гръб по средата на улицата. Около тялото жужаха мухи. Трима-четирима зяпачи стояха край него, пушеха пури и обсъждаха бившия притежател на трупа, но никой не правеше усилие да го премести. Преминаващите коне и впрягове просто го заобикаляха.

Джонсън спря.

— Какво се случи?

— Това е Уили Джаксън. Снощи имало караница.

— Караница?

— Взел да спори с Черния Дик Къри и решили въпроса на улицата.

Друг се обади:

— Уили пиеше много.

— Искаш да кажеш, че Дик го е застрелял?

— Не е за първи път. Дик обича да убива. Щом се отвори възможност, прави го.

— И ще го оставите да лежи тук?

— Не знам кой ще дойде да го вземе — отговори един от зяпачите.

— Ами, той няма роднини, които да се тревожат за него. Имаше брат, ама умря от дизентерия преди два месеца. Имаха малък парцел на две мили източно оттук.

— Какво стана с този парцел? — попита друг от присъстващите и запрати фаса от пурата си в калта.

— Не мисля, че струва нещо.

— Никога не са имали късмет.

— Така е. Уили нямаше късмет.

Джонсън ги изгледа смаяно:

— Значи трупът ще си остане тук?

Един от мъжете посочи с палец магазина зад гърба си. На табелата пишеше „Ким Син, пране и гладене“.

— Ами, пред перачницата на Син е. Той сигурно ще го махне, когато се разсмърди и започне да му разваля бизнеса.

— Синът на Ким Син ще го махне.

— Много е тежък за сина му. Момчето е на десет-единайсет.

— Неее… той, малкият, е силен.

— Ама не толкова.

— Махна стария Джейк, когато го сгази дилижансът.

— Така си е. Той сам премести Джейк.

Продължиха дискусията, а Джонсън продължи нататък.

В конюшнята на полковник Рамзи предложи каруцата и конете за продан. Коуп ги беше купил във форт Бентън за 180 долара. Джонсън смяташе, че ще може да вземе четирийсет-петдесет.

Полковник Рамзи предложи десет.

След дълъг спор Джонсън се съгласи. Рамзи му обясни, че вече дължи шест долара, и остави разликата — четири сребърни долара — на тезгяха.

— Това е скандално — каза Джонсън.

Без да каже дума, Рамзи взе един от четирите долара и го прибра в джоба си.

— Това какво значи?

— Това е, задето ме обиди — каза Рамзи. — Искаш ли да опиташ пак?

Полковник Рамзи беше обръгнал мъж доста над един и осемдесет.

И носеше два дългоцевни револвера с по шест патрона.

Джонсън взе останалите три долара и се обърна, за да излезе.

— Имаш уста, копеленце малко — каза Рамзи. — На твое място щях да се науча да я държа затворена.

— Благодаря за съвета — отвърна Джонсън тихо. Започваше да разбира защо всички в Дедуд са толкова учтиви, толкова почти свръхестествено спокойни.

След това отиде до „Овърланд анд Мейл Експрес“ в северния край на улицата. Агентът там го информира, че пътят до Шайен струва осем долара с обикновен дилижанс и трийсет долара е експресния дилижанс.

— Защо бързият е толкова по-скъп?

— Експресният дилижанс се тегли от шест коня, а обикновеният — от два и затова е по-бавен.

— Само това ли е разликата?

— Ами… напоследък бавният дилижанс не успява да стигне до целта редовно.

— О…

След това Джонсън обясни, че има и багаж, който също трябва да транспортира. Агентът кимна.

— Повечето имат багаж. Ако е злато, половин процент от оценката на пратката.

— Не е злато.

— Тогава ще е на редовната цена за багаж, пет цента за половин килограм. Колко багаж имаш?

— Около половин тон.

— Половин тон! Какво, по дяволите, толкова носиш, че да тежи половин тон?

— Кости — отговори Джонсън.

— Това е много необикновено — каза агентът. — Не съм сигурен, че ще можем да ти помогнем.

Започна да смята нещо на един лист.

— Тези кости могат ли да бъдат на покрива?

— Мисля, че могат, ако са добре закрепени.

При пет цента за половин килограм, пресметна Джонсън, цената щеше да е петдесет долара.

— Прави осемдесет долара, плюс пет долара такса за товарене.

Повече, отколкото очакваше.

— А… Петдесет за превоза и трийсет за експреса. Осемдесет и пет всичко?

Агентът кимна.

— Искаш ли да запазиш място?

— Не точно сега.

— Е, знаеш къде да ни намериш — каза агентът и му обърна гръб.

Джонсън си тръгна, но спря до вратата и попита:

— Експресният дилижанс…

— Да?

— Той колко често стига целта?

— Ами, най-често стига — отговори агентът. — Трябва да заложиш на него, няма спор в това.

— Колко често обаче?

Агентът сви рамене.

— Бих казал, три от пет пъти. Доста от тях закъсват по пътя, но повечето се оправят добре.

— Благодаря — каза Джонсън.

— Няма защо — отвърна агентът. — Сигурен ли си, че нямаш кюлчета в онези сандъци?

Не само агентът беше чул за сандъците с кости. Цял Дедуд знаеше и вече се носеха всевъзможни спекулации.

Знаеше се например, че Джонсън е пристигнал в града с мъртъв индианец. Тъй като индианците са наясно по-добре от всеки бял човек къде е златото в техните свещени Черни хълмове, мнозина бяха на мнение, че червенокожият е показал на Джонсън златото и Джонсън го е убил, също и партньора си, за да се чупи с рудата, сега скрита в сандъци с уж „кости“.

Други бяха също толкова сигурни, че в сандъците няма злато, защото Джонсън не ги е занесъл от другата страна на улицата, при златаря, за оценка, което е единственото логично нещо, което можеш да направиш със злато. Все пак не изключваха възможността сандъците да са доста ценни — например да съдържат бижута или пари в брой.

В такъв случай обаче защо не ги е занесъл в банката на Дедуд? Единственото възможно обяснение тук беше, че сандъците съдържат някакво известно откраднато съкровище, което в банката биха разпознали веднага. Какво точно би могло да е това съкровище беше трудно да се каже, но всички говореха за това доста.

— Мисля, че ще е добре да преместиш тези кости — каза Сам Пъркинс. — Хората говорят. Не мога да гарантирам, че няма да ги откраднат от складовото помещение.

— Мога ли да ги кача в стаята си?

— Няма кой да ти помогне, ако питаш това.

— Не питам това.

— Както искаш. Щом искаш да спиш в стая, пълна с животински кости, няма кой да те спре.

Това и направи. Качи десетте сандъка по стълбите и старателно ги подреди край едната стена, така че почти закриха светлината от единствения прозорец.

— Разбира се, всички знаят, че си ги качил горе — каза Пъркинс, който вървеше след него. — Така изглеждат още по-ценни.

— Мина ми през ума.

— Стените са здрави, обаче всеки може да разбие вратата.

— Ще направя от вътрешната страна дебело дървено резе, като на конюшня.

Пъркинс кимна.

— Така сандъците ще са в безопасност, докато си в стаята, обаче какво става, като излезеш?

— Ще прорежа дупки около колоната на касата, една във вратата, една в стената, и ще сложа катинар с верига.

— Имаш ли хубав катинар?

— Не.

— Аз имам, обаче ще трябва да го купиш от мен. Десет долара. Взех го от един товарен вагон на „Пасифик“ в Сиукс Сити, след като се запали и изгоря. По-тежък е, отколкото изглежда.

— Ще ти бъда задължен.

— Ще ми бъдеш по-задължен във финансово отношение.

— Да.

— Е, очаквам да си намериш работа — каза Пъркинс. — Трябва да събереш повече от сто долара, отделно каквото ми дължиш. Това са доста пари, ако ги изкарваш по честния начин.

Джонсън нямаше нужда да му се напомня.

— Каква работа можеш да вършиш? Полезна работа?

— Цяло лято копах.

— Тук всички могат да копаят. Това е единствената причина народът да се стича към Черните хълмове — да копае руда. Имах предвид нещо от рода на подковаване на коне, дърводелство, такива неща. Занаят.

— Не. Аз съм студент. — Джонсън погледна сандъците с фосили. Докосна с пръсти един от тях, плъзна ги по него.

Би могъл да остави фосилите тук.

Би могъл да вземе дилижанса от Дедуд до форт Ларами и оттам да телеграфира у дома за пари. Би могъл да каже на Коуп — ако професорът беше още жив, разбира се, — че фосилите са се загубили. В ума му се оформи версия — попаднали са на засада, каруцата се е обърнала, паднала е в пропастта, костите са се разпилели или изпочупили. Жалко, но неизбежно.

Освен това, мислеше, тези кости не са чак толкова важни — нали американският Запад е пълен с такива. Където и да копнеш в скала, попадаш на някакви вкаменелости. В тези пущинаци определено имаше повече фосили, отколкото злато. Тези няколко сандъка нямаше да липсват на никого. С темповете, с които Коуп и Марш събираха фосили, след година или две никой нямаше да си спомня за тези тук.

Хрумна му друга идея — да остави фосилите в Дедуд, да отиде до Ларами, да телеграфира за пари, после да се върне с нужните средства в Дедуд, да вземе фосилите и отново да замине.

Обаче беше наясно, че ако се измъкне от Дедуд жив, повече няма да се върне. За нищо на света. Или трябваше да вземе сандъците сега, или да подвие опашка и да избяга без тях.

— Драконови зъби — каза тихо и си спомни как ги беше открил.

— Какво значи това? — попита Пъркинс.

— Нищо — отговори Джонсън. Колкото и да опитваше, фосилите си оставаха нещо важно за него. Не само че ги беше копал със собствените си ръце, че се бе потил цяло лято. Не само че хора бяха умрели заради тях, негови приятели и познати. Най-вече заради думите на Коуп.

Тези фосили бяха останки от най-големите същества, крачили някога по лицето на земята — същества, неподозирани от науката, неизвестни за хората, докато тяхната малка група не ги бе изровила от пущинаците на Монтана.

Написа в дневника си:

„С цялото си сърце искам да оставя тези прокълнати камъни тук, в този прокълнат град, сред тази прокълната дивотия. С цялото си сърце искам да ги зарежа, да се прибера у дома във Филаделфия и никога повече да не мисля за Коуп или Марш, за скални пластове, динозаври или нещо друго, свързано с тази изтощителна и скучна работа. И за свой ужас откривам, че не мога. Трябва да ги взема с мен или да остана с тях, както кокошка стои при яйцата си. По дяволите всички принципи!"

Докато Джонсън оглеждаше фосилите, Пъркинс посочи купчина материали, увити с брезент.

— И това ли е твое? Какво е?

— Фотографско оборудване — отговори Джонсън разсеяно.

— Знаеш ли да работиш с него?

— Разбира се.

— В такъв случай, момче, проблемите ти са решени!

— Как така?

— Тук имахме човек, който правеше снимки. Миналата пролет си взе апарата и хвана пътя на юг. Само той и коня му, за да снимал земята. Не знам защо. Там няма нищо. Следващият дилижанс го намерил проснат по гръб, накацан от лешояди. Апаратът му бил на хиляди парчета.

— Какво стана с плаките и химикалите му?

— Още са тук, обаче никой не знае какво да прави с тях.

Артгалерия „Черни хълмове“

„Колко бързо проблемите могат да се превърнат в печалба! Откакто отворих ателието, артгалерия „Черни хълмове", всичките ми недостатъци се възприемат в нова светлина. Преди източните ми привички бяха смятани за липса на мъжественост. Сега са доказателство за артистичност. По-рано на липсата ми на интерес към търсенето на злато се гледаше с подозрение. Сега — с облекчение. Преди нямах нищо, което някой да иска. Сега мога да правя нещо, за което всеки би платил скъпо и прескъпо — снимки".

Джонсън нае ателие в южния край на Дедуд, защото там светлината беше по-силна по-дълго време през деня. Артгалерия „Черни хълмове“ се намираше зад пералнята на Ким Син и бизнесът тръгна бързо.

Джонсън искаше по два долара за снимка, а после, когато търсенето нарасна, вдигна цената на три. Не можеше да свикне с това търсене: „В тази груба и мрачна обстановка закоравели мъже не искат нищо повече от това да седят неподвижно като мъртъвци, а после да си тръгнат със своя снимка“.

Животът на миньорите беше тежък и изнурителен. Всичките тези хора бяха дошли отдалече, за да търсят щастието си в тези каменисти пущинаци, и беше повече от ясно, че само малцина ще успеят.

Фотографиите осигуряваха нещо като осезаема реалност за мъжете, които бяха толкова далече от дома, изплашени и уморени. Те бяха доказателство за успех, сувенири, които да изпратят у дома на близки и любими, или просто спомен, уловен момент от бързо променящия се и несигурен свят.

Бизнесът му не се ограничаваше само с портрети. При хубаво време излизаше в околността, за да снима мъже, които копаят в парцелите си. За това взимаше по десет долара.

Междувременно всички собственици на бизнес в града го наемаха, за да снима заведенията им. Имаше и малки триумфални моменти — на 4 септември той пише в дневника си кратко:

„Снимка на конюшнята на полковник Рамзи. Поисках му двайсет и пет долара, защото е нужна „голяма плака". Сърцето му се късаше, когато плати. Експозиция 22 секунди, бленда 11, сумрачен ден".

И му доставяше видимо удоволствие да бъде приеман от всички жители на града. С минаването на дните „Фоти“ Джонсън (съкратено от „фотограф“) стана позната фигура в Дедуд, известна на всички.

Освен това се сблъска с проблемите на комерсиалните фотографи навсякъде по света. На 9 септември:

„Джак Маккол Счупения нос, печално известен бандит, се върна с оплакване от портрета, който му направих вчера. Показал го на любимата си, Сара, и тя му обяснила, че не изглеждал добре. Върна се, за да настоява за по-приемлив вариант.

Физиономията на мистър Маккол прилича на брадва, с презрителна усмивка, която може да убие крава от страх, надупчено от едра шарка лице, едно невиждащо око.

Обясних му учтиво, че съм направил всичко, на което съм способен. Той изпразни револверите си в ателието ми и щеше да продължи, докато не обещах да опитам пак, без допълнително заплащане.

Седна да позира още веднъж, но сега искаше друга поза, с опряна на ръката брадичка. Така обаче приличаше на замислен изнежен учен и нямаше нищо общо с начина му на живот, но той не искаше и да чуе възраженията ми по въпроса. Когато влязох в тъмната стаичка, за да обработя плаките, той остана отвън, пред вратата, така че да чувам щракането на револверите му, докато ги зареждаше с нови патрони в очакване на новото ми произведение. Такава е природата на арткритиците в Дедуд и при дадените обстоятелства работата ми надмина даже собствените ми очаквания, макар и доста да се потих, докато Счупения нос и Сара останат доволни".

Изглежда, Джонсън е знаел в основни линии как да ретушира фотографии, защото с прецизна намеса с молив е възможно да отстраниш белези и да направиш леки промени.

Не всички искаха да се снимат.

На 12 септември Джонсън беше нает да снима интериора на бар „Мелодеон“ — заведение за пиене и хазарт в южния край на главната улица. Интериорите обикновено са тъмни и се наложи да изчака няколко дни, докато се появи достатъчно силна външна светлина, за да може да изпълни поръчката. След няколко дни времето беше слънчево и той отиде в два часа с техниката си, за да направи експозицията.

Бар „Мелодеон“ беше мизерно заведение с дълъг бар пред задната стена и три или четири грубо направени маси за игра на карти в помещението. Джонсън отиде до прозорците и дръпна завесите, за да пусне вътре светлина. Клиентите заръмжаха и заругаха. Собственикът. Лиандър Самюълс, извика:

— Кротко, господа!

Джонсън се мушна под черното платнище на камерата, за да композира кадъра, и тогава се разнесе глас:

— Какви, по дяволите, ги вършиш, Фоти?

— Снимам — отвърна Джонсън.

— Как ли пък не!

Джонсън вдигна глава. Черния Дик — Приятеля на миньорите — се бе надигнал от една от масите. Ръката му бе опряна на револвера.

— Слушай, Дик — намеси се мистър Самюълс, — само ще направи снимка.

— Смущава спокойствието ми.

— Дик… — започна Самюълс.

— Казах си думата — заплаши Дик. — Играя карти и не искам никакви снимки.

— Може да излезеш вън, докато направя снимката — предложи Джонсън.

— Може би ти ще излезеш вън с мен? — каза Дик.

— Не, благодаря, сър — отвърна Джонсън.

— Тогава си вдигни задника и машинарията, изчезни и не се връщай.

— Слушай, Дик, аз наех Фоти. Искам да ми направи снимка за стената зад бара. Ще изглежда добре.

— Много хубаво — каза Дик. — Може да дойде по всяко време, когато иска, стига аз да не съм тук. Никой не може да ме снима. — Насочи пръст към Джонсън, като показа татуираната на китката си змия, с която суетно се гордееше. — Запомни това. И се махай.

Джонсън се махна.

Това беше първият сигурен знак, че Черния Дик се издирва някъде. Никой в Дедуд не би се изненадал да го чуе, а тайнствеността, която обвиваше Дик, в резултат още повече засилваше репутацията му.

Това обаче беше и началото на неприязън между Джонсън и тримата братя Къри — Дик, Клем и Бил, — които щяха да му донесат толкова много проблеми.

Бизнесът му вървеше много добре и от доста време той трупаше печалби. На 13 септември написа:

„Информираха ме, че планинските пътища стават непроходими от сняг най-късно до Деня на благодарността и може би до първи ноември.

Трябва да съм готов за заминаване преди края на октомври или да остана до следващата пролет.

Всеки ден записвам разходите и приходите си. Ако ще да ме убият, не е възможно да спечеля достатъчно, за да замина навреме".

Дневникът му следващите няколко дни е запълнен с отчаяни коментари, но след това съдбата на Джонсън отново преминава през чуден обрат.

„Бог отговори на молитвите ми — пише той. — Армията идва в града!“

Армията пристига

Ha 14 септември 1876 две хиляди миньори се наредиха по улицата в Дедуд, за да приветстват с изстрели и радостни възгласи генерал Джордж Крук и подразделението му от 2-ра кавалерия, които влязоха в града.

„Трудно можеш да си представиш по-харесвана гледка за местните — пише Джонсън, — защото всички тук се страхуват от индианците, а генерал Крук води успешна война с тях от пролетта“.

Пристигащата войска беше в забележимо лошо състояние след шест месеца в равнините. Когато генерал Крук взе стая в хотел „Гранд Централ“, Пъркинс, по неговия учтив начин, предложи генералът да вземе вана в обществената баня на Дедуд и може би да се снабди с кат нови дрехи от магазина. Генерал Крук схвана намека и когато излезе на балкона на хотела, за да направи кратко обръщение към събралата се долу тълпа миньори, беше чист и спретнат.

Джонсън гледаше на веселието, което продължи до доста късно през нощта, от съвсем друга перспектива. „Тук най-накрая — написа той — е моят билет за цивилизацията! “

Джонсън попита интенданта на Крук, лейтенант Кларк, дали може да се присъедини към кавалерията при пътуването им на юг. Кларк отговори, че той не би имал нищо против, но преди това трябвало да се разберат с генерала. Джонсън се замисли как да заговори този човек и реши, че може да му предложи да му направи портрет.

— Генералът не обича снимки — посъветва го Кларк. — Не прави това. Отиди при него и го попитай направо.

— Добре — каза Джонсън.

— И още нещо — добави Кларк. — Не му стискай ръката. Мрази ръкостисканията.

— Добре — каза Джонсън.

Генерал-майор Джордж Крук беше военен до мозъка на костите — късо подстригана коса, пронизващ поглед, широка дълга брада, изправена стойка дори когато седеше на стола в трапезарията.

Джонсън изчака, докато Крук изпие кафето си и няколко почитатели си отидат, отиде при него и му обясни ситуацията.

Крук изслуша внимателно разказа на Джонсън, но много скоро започна да клати глава и да обяснява, че не може да води цивилни със себе си по време на военен поход, и да изрежда всички възможни опасности — с две думи, съжалявам, но е невъзможно.

Тогава Джонсън спомена вкаменелите кости, които трябва да откара у дома.

— Вкаменели кости?

— Да, генерале.

Крук попита:

— Копал си вкаменели кости?

— Да, генерале.

— И си от Йейл?

— Да, генерале.

Цялото поведение на генерала се промени.

— Тогава трябва да си бил с професор Марш от Йейл?

След много кратко колебание Джонсън отговори, че наистина е бил с професор Марш.

— Чудесен човек! Очарователен, интелигентен човек — заговори Крук. — Запознах се с него в Уайоминг през седемдесет и втора. Ходихме заедно на лов. Изключителен човек. Забележителен човек.

— Няма друг като него — съгласи се Джонсън.

— С неговата експедиция ли си бил?

— Да. Но бях принуден да се отделя от нея.

— Дяволски лош късмет — каза Крук. — Е, щом е за Марш, каквото мога, ще направя. Добре дошъл си да се присъединиш към колоната ни и ще превозим вкаменелите кости до Шайен безпроблемно.

— Благодаря, генерале!

— Натовари костите на подходяща каруца. Лейтенант Кларк ще ти окаже всякакво съдействие. Тръгваме призори, вдругиден. Ще се радвам да ни придружиш.

— Благодаря, генерале!

Последен ден в Дедуд

На 15 септември, последния му ден в Дедуд, Джонсън пое два последни фотографски ангажимента.

Сутринта отиде до Негърската клисура, за да снима чернокожите миньори, попаднали там на невероятна жила. Шестима души вадеха близо две хиляди долара на ден от седмици — рудата им беше транспортирана у дома и те вече бяха продали парцела си.

Сега позираха облечени с парцаливите си работни дрехи до клисурата, после — наконтени с нови дрехи, как изгарят парцалите.

Бяха в приповдигнато настроение и искаха снимката, за да я занесат у дома, в Сейнт Луис. На свой ред Джонсън се зарадва да види миньори, които отнасят припечеленото у дома със себе си.

Повечето оставяха резултата от труда си в баровете или по игралните маси, но тези мъже бяха различни. „Толкова са весели! — написа Джонсън, несъмнено също развеселен. — Желая им много късмет по пътя към дома!“

Следобеда фотографира фасадата на хотел „Гранд Централ“ по поръчка на собственика Сам Пъркинс.

— Снима всички останали — каза му Пъркинс — и понеже заминаваш, можеш да направиш поне това за мен.

Джонсън трябваше да сложи камерата на отсрещната страна на улицата.

Ако я беше сложил по-близо, минаващите коне и впрягове щяха да изпръскат обектива с кал. Движението по улицата щеше да закрива гледката към хотела, но Джонсън беше наясно, че при продължителна експозиция бързо движещите се обекти — коне и каруци — ще оставят само призрачни хоризонтални ивици — а хотелът щеше да изглежда сякаш е на пуста улица.

Наистина, фотографите се виждаха в чудо, когато трябваше да заснемат оживлението по улиците, защото конете и впряговете се движеха прекалено бързо, за да бъдат уловени на снимка.

Джонсън направи обичайната експозиция, бленда 11, 22 секунди, а после, тъй като светлината беше особено силна и имаше резервна плака, която беше мокра и готова, реши да улови уличния живот на Дедуд в един последен бърз кадър. Използва бленда 3,5, за 2 секунди.

Прояви двете плаки в тъмната стаичка в ателието си и докато съхнеха, купи подходяща каруца, за да транспортира костите с кавалерията. После отиде до хотела, за да натовари сандъците и да вечеря за последен път в Дедуд.

Когато стигна, видя да изнасят на улицата труп.

Норман X. Уолш — Тексас Том — бил намерен удушен в стаята си на втория етаж на хотела. Тексас Том беше нисък раздразнителен човек, за когото се шушукаше, че бил член на бандата обирджии на дилижанси на Къри. Подозренията за убийството естествено се насочиха към Черния Дик Къри, който също беше отседнал в хотела по това време, но никой не беше достатъчно смел, за да го обвини открито.

На свой ред Черния Дик твърдеше, че по това време е бил в бар „Мелодеон“ и че е в пълно неведение какво може да се е случило с Тексас Том.

И въпросът щеше да приключи, ако Сам Пъркинс не се бе спрял край масата на Джонсън за вечеря и не го бе попитал за снимката на хотела.

— Направи ли я днес? — попита Пъркинс.

— Да.

— И как стана?

— Много добре — отговори Джонсън. — Утре сутринта ще я имаш.

— По кое време я направи? — попита Пъркинс.

— Трябва да е било към три следобед.

— Тогава няма ли сенки? Не искам заведението да изглежда потискащо, със сенки.

— Имаше някакви сенки — отговори Джонсън и му обясни, че със сенките снимките изглеждат по-добре, с тях имат повече дълбочина и настроение.

Едва тогава Джонсън забеляза, че Черния Дик ги наблюдава с интерес.

— Откъде направи снимката? — попита Пъркинс.

— От отсрещната страна на улицата.

— Къде точно? Пред магазина на Донахю?

— Не, по-нататък, пред Ким Син.

— Я да чуем какви ги дрънкате вие двамата? — намеси се Черния Дик.

— Фоти днес снима хотела ми.

— Така ли. — Гласът на Черния Дик стана леден. — Кога стана това?

Джонсън веднага съзря опасността в ситуацията, но Пъркинс нямаше понятие за това.

— Какво каза, Фоти? Към три часа?

— Някъде там — отговори Джонсън.

Дик наклони глава и впери в Джонсън здравото си око.

— Фоти, предупредих те да не снимаш, когато съм наблизо.

— Ама ти не беше наблизо, Дик — обади се Пъркинс. — Забрави ли? Каза на съдия Харлан, че цял следобед си бил в бара.

— Знам какво казах на съдия Харлан — изръмжа Дик и се обърна бавно към Джонсън. — Откъде направи снимките, Фоти?

— От отсрещната страна на улицата.

— Добре ли станаха?

— Е, всъщност нищо не излезе. Утре ще трябва да ги направя пак. — Докато говореше, ритна Пъркинс под масата.

— Мислех си, че снимките ти винаги се получават.

— Невинаги.

— Къде са снимките, които направи днес?

— Изтърках стъклата. Не ставаха за нищо.

Дик кимна.

— Добре тогава.

И пак се наведе над чинията си.

— Мислиш ли същото, което мисля аз? — попита Пъркинс по-късно.

— Да — отговори Джонсън.

— Тексас Том беше в стая от предната страна на хотела, с прозорец към улицата. По средата на следобеда слънцето свети вътре. Погледна ли внимателно снимката?

— Не — отговори Джонсън. — Не съм.

В този момент влезе съдия Харлан, задъхан. Разказаха му бързо за разговора с Черния Дик.

— Не виждам никаква причина да задържа Дик — каза той. — Идвам от „Мелодеон“. Всички се кълнат, че са играли карти с него цял следобед, точно както казва той.

— Сигурно ги е купил!

— Повече от двайсет души са го видели. Съмнявам се да е платил на всички — каза съдия Харлан. — Не, Дик наистина е бил там.

— Кой тогава е убил Тексас Том?

— Ще мисля за това по време на съдебното изслушване сутринта — каза съдия Харлан.

Джонсън смяташе да си събере багажа след вечеря, но любопитството — и настояванията на Пъркинс — го накараха да се върне в ателието си.

— Къде са? — попита Пъркинс, когато влязоха и заключиха вратата.

Огледаха двете проявени плаки.

Първата снимка беше, както си спомняше Джонсън — пуст хотел, без никакви хора и движение.

На втората снимка на улицата се виждаха коне и хора, които газеха в калта.

— Вижда ли се прозорецът? — попита Пъркинс.

— Не — отговори Джонсън и вдигна плаката към керосиновата лампа. — Не го виждам.

— Мисля, че тук има нещо — каза Пъркинс. — Имаш ли лупа?

Джонсън приближи увеличително стъкло до плаката.

В прозореца на втория етаж ясно се забелязваха две фигури.

Около шията на едната се виждаха ръцете на втори мъж, който стоеше зад него.

— Проклет да съм! — възкликна Пъркинс. — Снимал си убийството!

— Не се вижда кой знае какво — каза Джонсън.

— Увеличи го — предложи Пъркинс.

— Трябва да си събирам багажа — възрази Джонсън. — Тръгвам рано призори, с кавалерията.

— Кавалерията е пияна из баровете в града — каза Пъркинс — и няма как да тръгне призори. Увеличи го.

Джонсън нямаше увеличително оборудване, но успя да импровизира нещо подобно и да направи снимка. Двамата се вторачиха във ваната за проявяване, докато изображението постепенно се появяваше.

В прозореца се виждаше как Тексас Том се бори, как гърбът му е извит като дъга от усилието, лицето му е разкривено. Две ръце го стискаха за врата, но тялото и главата на убиеца бяха скрити зад завесата вляво, главата му беше в дълбока сянка.

— По-добре — каза Пъркинс. — Обаче пак не виждаме кой е.

Направиха още един отпечатък, после още един, по-голям. С напредването на вечерта работата вървеше все по-бавно. Импровизираната система беше чувствителна към вибрации, а Пъркинс беше толкова нервен, че не можеше да стои неподвижно по време на дългата експозиция.

Малко преди полунощ получиха чист отпечатък. При голямо увеличение снимката беше зърниста и на петна. Една подробност обаче се виждаше съвсем ясно. На едната китка на удушвача се виждаше татуировка — извита змия.

— Трябва да кажем на съдия Харлан — настоя Пъркинс.

— Трябва да си събирам нещата — отговори Джонсън. — Трябва и да поспя, преди да замина утре.

— Но това е убийство!

— Тук е Дедуд — каза Джонсън — Случва се непрекъснато.

— И просто ще си заминеш?

— Да.

— Тогава ми дай снимката и аз сам ще кажа на съдия Харлан.

— Както искаш — отвърна Джонсън и му даде снимката.

Във фоайето на хотела се размина със самия Дик Къри. Дик беше пиян.

— Здрасти, Фоти — поздрави той.

— Здрасти, Дик — отвърна Джонсън и се качи в стаята си. Това, отбеляза после в дневника си, беше нещо като последен фин ироничен щрих към последния му ден в кошмарния Дедуд.

Започна да си събира багажа. След половин час се появиха Пъркинс и съдия Харлан.

— Ти ли направи тази снимка? — попита съдията.

— Аз, съдия

— Обработвал ли си я по някакъв начин, с молив, туш или друго?

— Не, съдия.

— Добре. — Съдия Харлан кимна. — Ще го приклещим и няма да може да се измъкне.

— Радвам се за вас — каза Джонсън.

— Съдебното изслушване ще е утре сутринта — каза съдия Харлан. — Бъди там точно в десет, Фоти.

Джонсън обясни, че заминава с кавалерията на генерал Крук.

— Боя се, че няма да можеш да заминеш — въздъхна съдия Харлан. — Всъщност, изложен си на известна опасност и тук, тази вечер. Ще трябва да те поставим под охрана.

— За какво говорите? — попита Джонсън.

— Говоря за затвора — отговори съдия Харлан.

Следващия ден в Дедуд

Затворът беше изоставена минна шахта в края на града. Беше обзаведена с железни решетки и солидна ключалка. След като прекара нощта в ледената килия, Джонсън успя да види какво става вън, когато се съмна, и да проследи с поглед как кавалерията под командването на генерал Джордж Крук потегля от Дедуд в южна посока.

Извика към конниците — крещя, докато не пресипна, — но никой не му обърна внимание. Никой не отиде при него в затвора почти до обяд, когато се появи съдия Харлан — пъшкаше и клатеше глава.

— Какъв е проблемът? — попита Джонсън.

— Пих повечко снощи — отговори съдията и отвори вратата широко. — Свободен си да си вървиш.

— Ами съдебното изслушване?

— Съдебното изслушване се отмени.

— Какво!?

— Черния Дик Къри се е пръждосал от града. Изглежда, е дочул какво се готви и е избрал по-добрата част от храбростта, както би казал Шекспир. Значи, няма смисъл съдът да заседава, щом Дик го няма, нали така? Можеш да си вървиш.

— Да, ама кавалерията вече има половин ден преднина! — каза Джонсън. — Никога няма да ги настигна.

— Така си е — съгласи се съдията. — Много съжалявам за неудобството, синко. Както изглежда, ще трябва да останеш с нас в Дедуд още малко.

Историята за инкриминиращата фотография на Джонсън и как не е успял да замине с кавалерията плъзна из града.

Тя имаше сериозни последици.

Първата бяха влошените отношения между Джонсън и Черния Дик Къри, Приятеля на миньорите. Всичките му братя сега се държаха открито враждебно към Джонсън, особено след като съдия Харлан като че ли изгуби интерес да назначи друго съдебно заседание за смъртта на Тексас Том.

Когато бяха в Дедуд, което се случваше, когато ден или два от града нямаше да заминава дилижанс, братята отсядаха в хотел „Гранд Централ“. И когато се хранеха, което беше рядко, хранеха се там.

Джонсън дразнеше Дик и той обяви, че младият мъж се държи надменно с всички останали, „надуто, по фи-ла-дел-фий-ски“. „Би ли ми подал маслото, ако обичаш! Фу! Не мога да понасям лигавщините му!“

С дните Дик започна да тормози Джонсън, за забавление на братята си. Джонсън го понасяше мълчаливо — нямаше какво да направи, защото Дик винаги беше готов да решава споровете вън, на улицата, с револвери. Стреляше точно дори когато е пиян и убиваше по някого на всеки няколко дни.

Никой в града, който познаваше Дик, не би тръгнал срещу него и Джонсън определено нямаше такова намерение. Положението обаче стана толкова нетърпимо, че Джонсън започна да излиза от трапезарията, преди да се е нахранил, ако се появеше Дик.

А после започна историята с мис Емили.

Емили

Жените в Дедуд не бяха много и не бяха по-добри, отколкото трябваше да са. Повечето живееха в дом, наречен „Щуреца“, долу, в южния край на града, където упражняваха занаята си под хладния наблюдаващ поглед на мисис Маршал, която пушеше опиум и притежаваше заведението. Имаше и независими, като Джейн Белята, която демонстративно тъгуваше за смъртта на Бил Хикок, което пък отвращаваше приятелите на Бил. Джейн Белята беше толкова мъжествена, че често обличаше военна униформа и пътуваше незабелязано с момчетата в синьо, като ги обслужваше на терен. Бе придружавала 7-а кавалерия на генерал Къстър неведнъж. Беше такава мъжкарана обаче, че често се хвалеше: „Дай ми изкуствен и никоя жена няма да познае в тъмното, че не съм мъж“. Както бе отбелязал един наблюдател, заради това привлекателността на Джейн оставала някак неясна.

Неколцина миньори бяха взели със себе си жените и семействата си, но те не се появяваха често сред хората. Полковник Рамзи имаше дебела жена, индианка, казваше се Сен-а-лиз. Мистър Самюълс също имаше жена, но тя беше болна от туберкулоза и никога не излизаше. Така женският елемент се осигуряваше предимно от дамите от „Щуреца“ и момичетата, които работеха в баровете. По думите на един посетител на Дедуд, това бяха „приятни жени на определена възраст, но на вид закоравели и зли като останалия пейзаж в този злощастен миньорски град“. Тези, които бяха крупиета на масите в баровете, пушеха и псуваха не по-зле от най-обръгналите мъже и знаеха толкова трикове, че старите комарджии ги отбягваха и предпочитаха крупиета мъже. В този загрубял и неугледен свят мис Емили Шарлот Уилямс се открояваше като красиво ефимерно видение.

Пристигна един ден по пладне на миньорска каруца, облечена изцяло в бяло, с очарователно прибрана отзад коса. Беше млада — макар и няколко години по-възрастна от Джонсън. Беше безупречна — деликатна, свежа и мила, и притежаваше някои забележителни извивки на тялото. Когато си взе стая в „Гранд Централ“, тя стана най-интересният пришълец, откакто в града бе дошъл младият Фоти с каруца тайнствени сандъци и два трупа, покрити със сняг.

Новината за пристигането на мис Емили, за красивата й външност и трогателната й история обиколи града веднага. Трапезарията на Пъркинс, която дотогава никога не беше пълна, онази вечер се пукаше по шевовете, защото всички искаха да зърнат новопристигналото същество.

Беше осиротяла, дъщеря на проповедник, преподобния Уилямс, убит в близкия град Гейвил, докато строял църква. В началото се говореше, че бил застрелян от сатанински бандит, но после се оказа, че е паднал от строящия се покрив и си счупил врата.

В скръбта си, говореше се още, мис Емили събрала малкото си вещи и тръгнала да търси брат си, Том Уилямс, за когото знаела, че разработва парцел някъде в Черните хълмове. Вече беше ходила до Монтана Сити и Крук Сити, но не бе успяла да го открие. Сега беше в Дедуд, където смяташе да остане два-три дни, може би повече.

Мъжете в хотела онази вечер се бяха изкъпали и бяха облекли най-чистите си дрехи. Джонсън записа в дневника си, че е „забавно да гледаш как тези закоравели мъже се издокарват и как пъчат гърди, докато опитват да ядат супата си, без да сърбат“.

В трапезарията обаче се долавяше и някакво напрежение, което се усили, когато Черния Дик отиде до масата на мис Емили (обектът на всички погледи се хранеше сам) и се представи. Предложи й да я придружи на разходка из града същата вечер. Тя му благодари с възхитително самообладание и му каза, че смята да се оттегли в стаята си рано. Той й предложи да й помогне да открие брат си. Тя му благодари, но каза, че вече има много предложения за помощ.

Всички наблюдаваха Дик и той го знаеше. Потеше се. Лицето му почервеня, гледаше лошо.

— Изглежда, не мога да помогна с нищо, така ли?

— Оценявам щедрото ви предложение, разбира се — каза тя тихо.

Дик като че ли донякъде се омилостиви, след което се върна с тежки стъпки до масата си и седна посърнал при братята си.

Всичко това щеше да приключи дотам, ако мис Емили не се бе обърнала към Джонсън с най-милия възможен глас:

— Вие ли сте младият фотограф, за когото слушах толкова много?

Джонсън отговори, че сигурно е той.

— Ще се радвам да видя галерията ви от снимки — каза Емили. — Брат ми може да е на някоя от тях.

— С радост ще ви ги покажа сутринта — отговори Джонсън и се усмихна учтиво.

Черния Дик изглеждаше готов да убива — и най-вече да убие Джонсън.

„Няма по-голямо удоволствие от това да спечелиш нещо, което всички желаят“ — написа Джонсън в дневника си. Легна си щастлив. Беше свикнал да спи до сандъците в стаята си и не само с финия прах, който се сипеше от тях и се стелеше по пода, но и с тъмнината като в гробница и странното усещане за близост заради присъствието на костите на онези огромни същества в стаята. И разбира се, огромните зъби, зъбите на истинския дракон, ходил някога по земята. Намираше близостта им за странно успокояваща.

И сутринта щеше да му донесе срещата с Емили.

Щастието му обаче се оказа кратко.

Емили остана разочарована от снимките, защото не откри брат си на тях.

— Защо не погледнеш пак? — предложи й той, вече бяха минали на „ти“. Беше прегледала снимките съвсем набързо.

— Не, не. Знам, че не е на тези. — Заразхожда се неспокойно из ателието му, като оглеждаше наоколо.

— Показа ли ми всички снимки, които имаш?

— Всички от Дедуд. Да.

Тя посочи един рафт в ъгъла.

— Не ми показа тези.

— Тези са от времето, което прекарах в лошите земи. Брат ти го няма там, уверявам те.

— Но аз искам да ги разгледам. Донеси ги, седни до мен и ми разкажи какво е по тези лоши земи.

Беше толкова очарователна, че не би могъл да й откаже. Свали плаките и й показа снимките, които сега му се струваха правени в друг живот.

— Кой е този с малката копачка?

— Това е професор Коуп, с геоложкото му чукче.

— А това до него?

— Това е череп на саблезъб тигър.

— А този мъж?

— Това е Черпака, кочияш и готвач.

— А тези двамата? Този тук индианец ли е?

— Това са Чарли Стърнбърг и Малкия вятър. Той беше скаут. Умря.

— О, боже. И това ли са лошите земи? Приличат на пустиня.

— Да, виждаш каква ерозия има.

— Колко време прекара там?

— Месец и половина.

— А защо изобщо отидохте на такова място?

— Ами, където има ерозия, костите стърчат навън и се откриват по-лесно.

— Отишли сте там заради кости?

— Да, разбира се.

— Колко странно — каза тя. — Много пари ли ти платиха?

— Не, аз сам си платих, за да отида.

— Платил си сам? — Тя посочи пущинака на снимката. — За да отидеш там?

— Това е дълга история — каза Джонсън. — Хванах се на бас в Йейл, после трябваше да замина.

Обаче се виждаше, че тя вече не слуша. Вдигна стъклените плаки към светлината и ги огледа бързо една след друга.

— Какво се надяваш да откриеш? — попита я Джонсън, докато я наблюдаваше какво прави.

— За мен е странно — каза тя. — Просто бях любопитна с какво се занимаваш. Ето, върни ги на мястото им.

Когато той сложи плаките на рафта, Емили попита:

— И намери ли кости?

— О, да. Много.

— И къде са те сега?

— Половината заминаха по река Мисури с парахода. Другата половина са при мен.

— При теб? Къде?

— В хотела.

— Може ли да ги видя?

Нещо в поведението й го накара да се усъмни.

— Защо ти е да ги гледаш?

— Любопитно ми е, след като ги спомена…

— Всички в града са любопитни да ги видят.

— Разбира се, ако е толкова трудно да…

— О, не — прекъсна я Джонсън. — Няма нищо трудно.

В стаята си отвори един от сандъците, за да може Емили да разгледа съдържанието му. По пода се посипа фин прах.

— Това са само стари камънаци! — каза тя, когато се вгледа в парчетата почернял фосил.

— Не, не, това са вкаменелости. Погледни тук — каза Джонсън и проследи формата на динозавърско бедро. Беше чудесен екземпляр.

— Но аз мислех, че си намерил стари кости, не камъни.

— Вкаменелите кости са камъни.

— Няма нужда да се заяждаш.

— Извинявай, Емили. Разбери обаче, че тези неща нямат никаква стойност тук, в Дедуд. Това са кости, които са лежали в земята милиони години и които са били на същества, които отдавна са измрели. Тази кост е от животно с рог на носа, като носорог, но много по-голямо.

— Наистина?

— Да.

— Това е чудесно, Бил — каза тя, вече го наричаше на малко име. Деликатният й ентусиазъм го трогна.

Тя беше първият добронамерен човек, когото срещаше от доста време.

— Така е — отвърна той, — но никой не ми вярва. Колкото повече обяснявам, толкова повече се съмняват. И в края на краищата ще нахълтат и ще изпочупят всичките, ако не ги изнеса от Дедуд навреме.

По едната му буза се търкулна сълза и той се обърна, та Емили да не види, че плаче.

— Защо, Бил, какво има? — попита тя и седна до него на леглото.

— Нищо — отговори той, избърса лицето си и се обърна към нея. — Просто… Не съм искал да се занимавам с това. Дойдох на запад и сега трябва да се грижа за тези кости. Те са моя отговорност и искам да ги опазя, така че професорът да ги изследва, обаче никой тук не ми вярва.

— Аз ти вярвам — каза тя.

— Значи си единствената в Дедуд.

— Да ти кажа ли една моя тайна? — попита Емили. — Всъщност не съм сирак.

Той слушаше в очакване.

— Идвам от Уайтуд, където живея от лятото.

Джонсън продължаваше да слуша мълчаливо.

Емили прехапа устна.

— Дик ме забърка в това.

— В какво те забърка? — попита той, докато се чудеше колко добре Емили познава Дик.

— Смяташе, че ще споделиш с една жена и ще му кажеш какво всъщност има в сандъците.

— И ти се съгласи да ме попиташ — каза той. Чувстваше обида.

Тя сведе очи, сякаш засрамена.

— И аз самата бях любопитна.

— В сандъците наистина има кости.

— Вече ми е ясно.

— Не ги искам… не искам да правя с тях каквото и да било… обаче са моя отговорност.

— Вярвам ти. — Емили се намръщи. — Сега трябва да убедя Дик. Той е твърдоглав, знаеш.

— Знам.

— Но ще говоря с него — каза тя. — Ще се видим за вечеря.

Тази вечер в трапезарията имаше двама нови посетители. На пръв поглед приличаха на близнаци, бяха почти еднакви на външен вид — високи, стройни, мускулести мъже на по двайсет и няколко, с еднакви гъсти мустаци. Еднакви чисти бели ризи. Бяха тихи и самоуверени и излъчваха сила и спокойствие.

— Знаеш ли кои са тези? — прошепна Пъркинс на Джонсън, докато пиеха кафе.

— Не.

— Това са Уайът Ърп и брат му Морган. Уайът е по-високият.

Когато чуха имената си, двамата погледнаха към масата на Джонсън и кимнаха учтиво.

— Това е Фоти Джонсън. Той е фотограф от колежа Йейл — представи го Пъркинс.

— Здрасти — поздравиха братята Ърп и отново се съсредоточиха върху вечерята си.

Имената им не бяха познати на Джонсън, но поведението на Пъркинс показваше, че са важни и известни. Джонсън прошепна:

— Кои са те?

— От Канзас са — отговори Пъркинс. — Абилин и Додж Сити.

Джонсън поклати глава.

— Те са известни стрелци — прошепна Пъркинс. — И двамата.

Джонсън все още нямаше представа що за хора са, но всеки новодошъл в Дедуд беше потенциален кандидат за снимка, така че след вечеря им го предложи. В дневника си записа първия разговор с братя Ърп. В него няма нищо драматично.

— Дали вие, господа, бихте искали фотография? — попита Джонсън.

— Фотография? Може би — отговори Уайът Ърп. Отблизо приличаше на момче — слаб и висок. Гледаше втренчено, лицето му не трепваше, беше почти сънливо спокоен. — Колко ще струва?

— Четири долара — отговори Джонсън.

Братя Ърп се спогледаха мълчаливо.

— Не, благодаря — каза Уайът Ърп.

Новината на Емили

— Няма полза — прошепна му тя вън, на верандата на хотела, преди вечеря. — Братята Къри са обезпокоени от пристигането на Ърп. Това ги изнервя. Ще дойдат за костите ти тази нощ. Похвалиха се.

— Няма да ги получат — каза Джонсън.

— Струва ми се, че са свикнали да получават каквото искат.

— Не и този път.

— Какво ще направиш?

— Ще ги пазя — отговори Джонсън и посочи револвера си.

— На твое място не бих го направила.

— Какво според теб трябва да направя?

— Просто ги остави да ги вземат.

— Не мога да направя това, Емили.

— Те са опасни.

— Знам. Обаче трябва да пазя костите.

— Това са само кости.

— Не, не са само кости.

Видя как очите й светват.

— Значи са ценни?

— Безценни са. Казах ти.

— Кажи ми наистина! Какво са всъщност?

— Емили, това наистина са кости. Казах ти го.

Тя го изгледа с отвращение.

— На твое място не бих рискувала живота си заради купчина стари кости.

— Не си на мое място, а тези кости са важни. Те са от историята и са важни за науката.

— Братята Къри не дават пет пари за науката, обаче с удоволствие ще те убият в суматохата.

— Знам. Обаче трябва да опазя костите.

— Тогава по-добре намери помощ, Бил.

Той намери прочутия стрелец Уайът Ърп в бар „Мелодион“ да играе блекджак и го извика настрана.

— Мистър Ърп, може ли да наема услугите ви за тази вечер?

— Предполагам — отговори Ърп. — В какво качество?

— Като охрана — каза Джонсън и обясни ситуацията с вкаменелостите, стаята, братята Къри.

— Няма проблем — каза Уайът Ърп, след като го изслуша. — Ще ти струва пет долара.

Джонсън се съгласи.

— Предварително.

Джонсън му плати веднага, още в бара.

— Мога ли да разчитам на вас?

— Разбира се — отговори Уайът Ърп. — Ще дойда в стаята ти в десет вечерта. Донеси муниции и много уиски и повече не се тревожи. Сега Уайът Ърп е на твоя страна. Проблемите ти свършиха.

Джонсън вечеря с Емили в хотелската трапезария.

— Ще ми се да се откажеш от това — каза тя.

Това точно отговаряше на чувствата му, обаче той каза:

— Не мога, Емили.

Тя го целуна леко по бузата.

— Тогава късмет, Бил. Надявам се да те видя утре.

— Бъди спокойна — отговори той и й се усмихна храбро.

Емили се качи в стаята си. Джонсън се качи в своята и се заключи.

Беше девет вечерта.

Мина десет, после десет и половина. Джонсън тръсна джобния си часовник, зачуди се дали е верен. Най-накрая отключи стаята си, заключи я и слезе във фоайето на хотела.

Нощна смяна на рецепцията беше едно пъпчиво момче.

— Здрасти, мистър Джонсън.

— Здрасти, Едуин. Виждал ли си мистър Уайът Ърп?

— Не. Не тази вечер. Знам обаче къде е.

— Къде е?

— В „Мелодион“. Играе блекджак.

— Беше в „Мелодион“ днес следобед.

— Е, още е там.

Джонсън погледна стенния часовник Той също показваше десет и половина.

— Трябваше да се срещнем тук.

— Сигурно е забравил — каза Едуин.

— Имахме уговорка.

— Сигурно пие — предположи Едуин.

— Можеш ли да отидеш там и да го доведеш?

— Ще ми се да можех. Трябва да стоя тук обаче. Не се тревожи, мистър Ърп е отговорен човек. Щом е казал, че ще дойде, сигурен съм, че скоро ще се появи.

Джонсън кимна и пак се заключи в стаята си.

И зачака. „Ако дойдат до вратата — мислеше си, — по-добре да съм готов“. Сложи по един зареден револвер в двата си ботуша откъм долния край на леглото.

Часовете се нижеха. Към полунощ Джонсън излезе отново по вълнени чорапи, за да попита за Уайът Ърп, но Едуин спеше, а ключът на Ърп все още беше на таблото зад него, което означаваше, че не се е прибрал от бара.

Джонсън се върна в стаята си и отново зачака. Всичко беше стихнало. Той гледаше стрелките на часовника си. Слушаше тиктакането и чакаше.

Към два чу драскане по стената. Скочи с револвер в ръка.

Чу драскането пак.

— Кой е!?

Никой не отговори. Още драскане.

— Махай се! — каза с треперещ глас.

Чу тихо цвърчене и драскането бързо се отдалечи. Той се сети какво е.

— Плъхове!

Отново се отпусна на леглото, напрегнат и уморен. Потеше се.

Ръцете му трепереха. Това не беше неговият бизнес. Нямаше нерви за това. И къде, по дяволите, беше Уайът Ърп?

— Не мога да разбера защо се ядосваш толкова — каза Ърп на следващия ден.

— Имахме уговорка — каза Джонсън. — Затова се ядосвам.

Изобщо не беше спал. Беше ядосан и уморен.

— Да, имахме — каза Уайът Ърп. — Да защитя фосилите ти от братята Къри.

— И ти платих предварително.

— Да, плати ми.

— А къде беше ти?

— Правех това, за което ме нае — отговори Ърп. — Цяла нощ играх блекджак. С братята Къри.

Джонсън въздъхна. Беше твърде уморен, за да спори.

— Е, ти какво очакваше да направя? — попита Ърп. — Да ги оставя сами, за да дойда да стоя с теб в тъмното?

— Работата е там, че не знаех.

— Изглеждаш изтощен — каза Ърп съчувствено. — Отиди да поспиш.

Джонсън кимна и се обърна, за да се върне в хотела.

— Искаш ли да ме наемеш пак и тази вечер? — извика Ърп след него.

— Да — отговори Джонсън.

— Ще ти струва пет долара — каза Ърп.

— Няма да ти дам пет долара, за да играеш блекджак — отвърна Джонсън.

Ърп сви рамене.

— Както искаш, момче.

Същата вечер Джонсън пак сложи заредените револвери с малко допълнителни патрони в ботушите си. Някъде към полунощ вероятно беше заспал, защото се събуди от трошене на дърво. Счупената врата се отвори и някой се вмъкна в стаята. Вратата се затвори пак. Беше непрогледна тъмнина, защото сандъците закриваха прозореца.

— Фоти? — прошепна някой.

— Уайът? — прошепна Джонсън в отговор.

Чу рязкото изщракване на ударник на револвер, който се дръпва назад, за да е готов за стрелба. Стъпка. Тишина.

Дишане в тъмнината. Джонсън си даде сметка, че е лесна мишена, измъкна се от леглото и се мушна отдолу. Извади револвера от единия ботуш и запрати ботуша към стената.

При удара на ботуша в стената проблесна пламък и изтрещя изстрел — мъжът стреля по посока на звука. Някой веднага се развика някъде другаде в хотела.

— Махай се оттук, който и да си! — извика Джонсън. Стаята вече беше пълна с дим. — Държа зареден револвер. Махай се!

Тишина. Пристъпване. Дишане.

— Ти ли си Фоти, момче?

Вратата се отвори и влезе още един мъж.

— В леглото си е — чу се глас.

— Фоти, сега ще запалим лампата. Стой спокойно и ще изясним нещата.

Вместо това мъжете откриха огън по леглото и надупчиха рамката.

Джонсън грабна и втория револвер и изпразни и двата хаотично, без никакво умение.

Чу пукот на сцепено дърво, стенание, нещо падна, после може би се отвори вратата.

Той пипнешком зареди револверите. Чуваше тежко дишане — беше сигурен, че е дишане. Изнервяше го. Представяше си как убиецът стои, вслушва се в подплашеното му дишане и тракането на куршумите, преди да влязат в барабана, определя местоположението му, съсредоточава се…

Приключи със зареждането. Все още нищо.

— О, Кармела — чу се тъжен и уморен глас, — знам, че бях…

Дишането на мъжа стана тежко.

— Ако можех да си поема дъх… — Изкашля се. Някой ритна вратата. Кашляне, хриптене. И тишина.

В дневника си Джонсън записа:

„Тогава проумях, че съм убил човек, но стаята беше твърде тъмна, за да видя кой е. Изчаках както бях, на пода, с готови за стрелба револвери, в случай че другият стрелец се върне. Бях решен първо да стрелям, а да задавам въпроси после. Тогава обаче чух мистър Пъркинс, собственика, да вика от коридора. Отговорих му. Казах му, че няма да стрелям, и той се появи на вратата със запален фенер, с който освети стаята и пода, където лежеше едър мъж, мъртъв. Кръвта му беше напоила килима".

На широкия гръб на мъртвеца се виждаха три рани от куршуми.

Пъркинс преобърна тялото. В трепкащата светлина на фенера видя невиждащите очи на Клем Къри.

— Мъртъв като талпа — промърмори.

Коридорът се изпълни с гласове, после през вратата започнаха да надничат любопитни глави.

— Назад, стойте назад!

Съдия Харлан си проби път през тълпата и влезе в стаята. Съдията, помисли си Джонсън, вероятно е в лошо настроение, защото са го измъкнали от леглото. Оказа се, че изобщо не е така.

— Зарязах чудесна игра на покер — заяви Харлан, — за да се занимавам с това убийство тук.

Втренчи се в тялото.

— Това е Клем Къри, нали?

Джонсън отговори, че е той.

— Не е загуба за обществото, ако питат мен — каза съдията. — Какво е правил тук?

— Искаше да ме ограби — отговори Джонсън.

— Логично. — Съдия Харлан кимна, отпи голяма глътка от плоското си шишенце и го подаде на Джонсън. — Кой го застреля?

Джонсън отговори, че го е застрелял той.

— Добре — отвърна съдията. — Ако питаш мен, това е добре. Единственият проблем е, че си го застрелял в гърба.

Джонсън обясни, че е било тъмно и не е виждал нищо.

— Сигурен съм в това — каза съдията. — Проблемът е, че си го застрелял три пъти в гърба.

Джонсън каза, че не е имал намерение да убива никого.

— Сигурен съм и в това. Нямаш проблем с мен, но може да имаш известни затруднения, когато Черния Дик научи, утре или вдругиден, зависи кога ще се върне в града.

Тази мисъл вече бе минала през главата на Джонсън и той не искаше тя да се върти там прекалено дълго.

— Мислиш ли да заминеш от Дедуд? — попита съдията.

— Не още. Не — отговори Джонсън.

Съдия Харлан отпи още една глътка от плоската, после каза:

— Аз бих заминал. На твое място бих изчезнал още преди да е съмнало.

— Проклет да съм! — каза Сам Пъркинс, докато опипваше дупките от куршуми на стената, след като тълпата си тръгна. — Определено си свършил голяма работа, мистър Джонсън.

— Не успяха да вземат костите.

— Така е, обаче вдигнаха абсолютно всичките ми гости от леглата посред нощ, мистър Джонсън.

— Съжалявам за това.

— Едуин, нощният администратор, се изплаши толкова, че намокри гащите. Не се шегувам.

— Съжалявам.

— Така не може да се управлява хотел, мистър Джонсън. „Гранд Централ“ си има репутация. Искам тези кости да се махнат оттук още днес — каза Пъркинс.

— Мистър Пъркинс…

— Днес — натърти Пъркинс. — Това е окончателно. И ще платиш да ремонтират дупките от куршуми. Ще влезе в сметката ти.

— Къде да ги преместя?

— Не е мой проблем.

— Мистър Пъркинс, тези кости са ценни за науката.

— Много далече сме от науката. Просто ги махни.

Преместване на костите

На следващата сутрин натовари сандъците на каруцата и отиде най-напред в банката на Дедуд, но там имаше място само за златен прашец.

След това опита железарията на Сътър. Мистър Сътър разполагаше с укрепена стая отзад, в която складираше огнестрелните оръжия за продан. Отказа му веднага. Джонсън обаче използва възможността да купи още патрони за револверите си.

Хотел „Национал“ не беше толкова придирчив като „Гранд Централ“ и се знаеше, че персоналът е услужлив. Мъжът на рецепцията обаче каза, че нямат складови площи.

Барът на Фийлдър работеше денонощно и там ставаха толкова конфликти, че Фийлдър имаше въоръжена охрана, за да поддържа реда. Задната му стая беше достатъчно голяма.

Фийлдър каза „не“.

— Това са само кости, мистър Фийлдър.

— Може да са, може да не са. Каквото и да е, братята Къри ги искат. Аз няма да се забърквам в това.

Полковник Рамзи беше храбрец и имаше предостатъчно място в конюшнята си.

Когато Джонсън го попита, той само поклати глава.

— Всички ли се страхуват от братята Къри?

— Всички, които имат разум — отговори Рамзи.

Следобедът напредваше към своя край, светлината започваше да отслабва, температурата на въздуха падаше бързо. Джонсън се върна във фотоателието си, художествена галерия „Черни хълмове“, но нямаше клиенти. Изглежда, за една нощ бе станал изключително непопулярен.

Докато се озърташе в ателието и се чудеше дали ще може да складира костите там, хазяинът му, Ким Син, дойде от пералнята с младия си син — този, който бе отнесъл трупа на убития мъж от улицата.

Син кимаше и се усмихваше, но както обикновено не казваше нищо. Синът попита:

— Търсиш място, къде да складираш неща?

Английският на момчето беше доста добър.

— Да. Как се казваш?

— Кан.

— Харесват ми ботушите ти, Кан.

Момчето се усмихна. Младите китайци никога не носеха кожени ботуши. Баща му му каза нищо.

— Можеш да складираш нещата си в Китайския квартал.

— Мога ли?

— Да. Можеш.

— Трябва да е сигурно място.

— Да. Лин Чоу има барака за инструменти, много здрава, съвсем нова. Има ключалка и няма прозорци, само един малък, високо горе.

— Къде е?

— Зад ресторанта на Лин Чоу.

По средата на Китайския квартал. Идеално. Джонсън се изпълни с благодарност.

— Много мило от ваша страна. Оценявам го. Никой друг в града дори не би…

— Десет долара на вечер.

— Какво?!

— Десет долара на вечер. Окей?

— Не мога да си позволя десет долара на вечер!

Без да му мигне окото, момчето каза:

— Можеш.

— Това е ужасно много!

— Това е цената. Окей?

Джонсън се замисли, после каза:

— Окей. — И повтори: — Окей.

„По това време още имах повече от половин тон фосили. Десет сандъка по петдесетина килограма всеки. Наех момчето на Ким Син, Кан, да ми помогне с каруцата. Платих му два долара за следобеда и си ги спечели. Не преставаше да пита: „Какво е това?", и аз повтарях: „Стари кости". Не успявах да го убедя обаче. Също така и не знаех, че в Дедуд има толкова много китайци.

Струваше ми се, че гладките им безразлични лица са навсякъде — наблюдаваха ме, коментираха помежду си, стояха в плътен кръг около бараката за инструменти, надничаха от околните прозорци.

Накрая, когато сандъците бяха прибрани и подредени в бараката, Кан ги огледа и попита: „Защо толкова те е грижа?"

Отговорих му, че вече не знам защо. После отидох до „Гранд Централ" за вечеря, а след това се върнах при бараката, за да пазя динозавърските кости през нощта".

Не се наложи да чака дълго. Към десет във високото прозорче над вратата се мярнаха сенки. Джонсън дръпна ударника на револвера си. Отвън имаше няколко души — чу шушукащи гласове.

Прозорецът се открехна. Вътре се плъзна ръка. Джонсън видя да се появява тъмна глава. Прицели се.

— Махайте се, копелета!

Стресна го рязко кикотене. Бяха деца. Китайчета.

Той свали оръжието.

— Махайте се! Хайде, дим да ви няма!

Кикотенето продължи. След миг чу бягащи стъпки и отново остана сам. Въздъхна. Беше добре, че не бе стрелял прибързано.

Пак чу шум.

— Не ме ли чухте!? Махайте се!

„Сигурно не знаят английски“, помисли си. Повечето от малките обаче знаеха езика доста добре, а по-възрастните — доста по-добре, отколкото им се искаше да признаят.

На прозорчето се появи друга глава, в сянка.

— Махайте се, деца!

— Мистър Джонсън. — Беше Кан.

— Да?

— Нося лоша новина.

— Какво?

— Мисля, всички знаят, че си тук. Хората в пералнята говореха, че си донесъл сандъците тук.

Джонсън замръзна. Разбира се, че знаеха. Просто беше сменил една стая в града с друга.

— Кан, нали знаеш моята каруца?

— Да, да.

— В конюшнята е. Можеш ли да я докараш?

— Да.

Стори му се, че Кан се върна само след няколко минути.

— Кажи на приятелите си да натоварят сандъците възможно най-бързо.

Кан го направи и скоро каруцата беше натоварена.

Джонсън им даде един долар и им каза да се махат.

— Кан, ти остани с мен.

Китайският квартал беше по-голям, отколкото изглеждаше, защото непрекъснато се строяха нови къщи. Кан му показа как да води каруцата по тесните улици. На един ъгъл спряха, за да минат четирима конници, които препуснаха по улицата пред тях.

— Теб търсят, мисля — каза Кан.

Свиха по странична уличка и след още малко стигнаха до високия бор, където Джонсън бе погребал Малкия вятър. Земята все още беше мека, така че с Кан изкопаха Малкия вятър без особени усилия, като сдържаха дишането си, докато вадеха трупа от ямата. Миризмата беше кошмарна. Десетте сандъка щяха да заемат място за около още два гроба, така че Джонсън разшири дупката, която бе направил за Малкия вятър, и подреди сандъците възможно най-равно. След това положи Малкия вятър върху тях, сякаш е заспал отгоре.

„Ако камерата ми беше тук и беше ден, щях да снимам това“, помисли си.

Натрупа пръстта отново върху Малкия вятър, равномерно, така че да няма прекалено видима издутина, и пръсна върху мястото борови иглички.

— Това е нашата тайна — каза на Кан.

— Да, но може да бъде по-добра тайна.

— Да, разбира се. — Джонсън извади от джоба си пет златни долара.

— Няма да казваш на никого.

— Няма.

Но Джонсън не вярваше, че момчето няма да се разприказва.

— Когато заминавам, Кан, ще ти дам още пет долара, ако тайната ми се запази.

— Още пет долара?

— Да. В деня, когато замина от Дедуд.

Престрелка

Черния Дик се появи бесен в „Гранд Централ“ на закуска. Отвори вратата с ритник.

— Къде е малкото копеле?

После видя Джонсън.

— Не си падам по стрелбата — каза Джонсън възможно най-спокойно.

— Никой страхливец не си пада.

— Свободен си да имаш всякакво мнение.

— Застрелял си Клем в гърба. Ти си гадно змийче!

— Той ограбваше собствеността ми.

— Застрелял си го в гръб, кучи сине!

Джонсън поклати глава.

— Няма да ме предизвикаш.

— Тогава чуй следното — каза Дик. — Застани срещу мен на улицата или ще отида при онази барака в Китайския квартал и ще гръмна безценните ти кости с динамит на парчета, до една. Може да гръмна и малко от китайците, дето са ти помогнали.

— Няма да посмееш.

— Не виждам кой ще ме спре. Искаш ли да видиш как ще взривя безценните ти кокали?

Джонсън почувства как го обзема дълбок гняв. Всичките му разочарования, всички трудности от седмиците в Дедуд го връхлетяха.

Беше доволен, че е преместил сандъците. Задигна дълбоко, бавно. Лицето му беше странно изопнато.

— Не — каза Джонсън и стана. — Ще се видим отвън, Дик.

— Много добре — каза Дик. — Ще те чакам.

И Дик излезе, като затръшна вратата.

Джонсън стоеше в хотелската трапезария. Другите закусващи го гледаха мълчаливо. Пълна тишина. През прозорците влизаше слънчева светлина.

Той чуваше гарваните навън.

Чуваше тракането и скърцането на каруци. Чуваше хора, които подвикваха да се разчисти улицата, защото щяло да има стрелба. Чуваше уроците по пиано на мисис Уилсън от съседната къща — дете свиреше гами.

Чувстваше се напълно нереален.

След минута в трапезарията нахълта Уайът Ърп.

— Истина ли е тази глупост между теб и Дик Къри?

— Истина е.

Ърп се втренчи в него за момент, после каза:

— Послушай съвета ми и се откажи.

— Няма да се откажа.

— Можеш ли да стреляш?

— Не добре.

— Това е лошо.

— Все едно, ще застана срещу него.

— Искаш ли съвета ми, или искаш да умреш по своя си начин?

— Благодарен съм за всеки съвет — каза Джонсън. Усети, че устните му помръдват, че ръцете му треперят.

— Седни — каза Ърп. — Виждал съм доста такива репчения и винаги е едно и също. Пред теб е бандитът Дик, който е доста самонадеян и е застрелял доста хора. Бърз е. Повечето от жертвите му обаче са били или пияни, или изплашени до смърт, или и двете.

— Аз определено съм изплашен.

— Това е нормално. Само помни, че повечето от тези бандити са или страхливци, или самонадеяни кавгаджии, които използват свой трик. Трябва да избегнеш триковете му.

— Какъв трик? Какво ще направи?

— Някои се спускат към теб, други опитват да ти отвлекат вниманието — пушат пура, хвърлят я, очакват погледът ти инстинктивно да я проследи. Други опитват да ти говорят. Или се прозяват, за да те накарат и ти да се прозинеш. Трикове.

— Какво да направя? — Сърцето на Джонсън бумтеше толкова силно, че той едва чуваше гласа си.

— Когато излезеш вън, не бързай. И не го изпускай от очи, нито за миг — може да опита да те застреля още докато излизаш на улицата. Не го изпускай от очи. След това заеми позицията си, леко разкрачен, намери равновесието. Не допускай да те разсейва с приказки. Съсредоточи се върху него. Не го изпускай от поглед, каквото и да направи. Наблюдавай очите му. По очите му ще разбереш кога смята да започне играта, още преди да е мръднала ръката му.

— Как ще позная?

— Ще познаеш, не се тревожи. Остави го да стреля първи. Ти извади револвера си съсредоточено, прицели се внимателно, пусни един патрон в средата на корема му. Не прави глупостта да се целиш в главата му. Изстрелът ти трябва да е в целта. Улучи го в корема и го убий.

— О, боже! — Започваше да осъзнава реалността.

— Сигурен ли си, че не искаш да се откажеш?

— Няма да се откажа!

— Добре. — Ърп кимна. — Убеден съм, че ще се справиш. Дик е надут пуяк, мисли, че си лесна мишена. Няма по-добър противник от самонадеяния.

— Радвам се да го чуя.

— Ще се справиш — повтори Ърп. — Револверите ти заредени ли са?

— Не.

— Зареди ги, момче.

Джонсън излезе от хотела в утринната светлина. Главната улица на Дедуд беше пуста. Цареше пълна тишина, ако не се броеше урокът по пиано на мисис Уилсън — монотонните гами.

Черния Дик чакаше в северния край на улицата. Пушеше пура. Широкополата му шапка хвърляше върху лицето му плътна сянка. Джонсън не виждаше очите му. Поколеба се.

— Хайде, Фоти, излизай — извика Дик.

Джонсън направи няколко крачки от хотела към улицата. Усещаше как подметките му затъват в калта.

„Не го изпускай от очи. Нито за миг не го изпускай от очи“.

Стигна до средата на улицата, спря.

„Намери си баланса, леко разкрачи крака“.

Съвсем ясно чу гласа на мисис Уилсън да казва: „Не, не, Шарлот! Темпо!“.

„Съсредоточи се. Съсредоточи се върху него“.

Бяха на десетина метра един от друг, на главната улица на Дедуд, огрени от ранното слънце.

Дик се засмя.

— Ела ми по-насам, Фоти.

— И така е добре — каза Джонсън.

— Едва те виждам, Фоти.

„Не го оставяй да ти говори. Наблюдавай го“.

— Аз те виждам добре отвърна Джонсън.

Дик се засмя. Смехът му отекна в тишината.

„Наблюдавай очите му. Наблюдавай очите му“.

— Някакви последни желания, Фоти?

Джонсън не отговори. Усещаше как сърцето му се блъска в гръдния кош.

Черния Дик захвърли пурата си. Тя полетя във въздуха, падна в калта.

„Каквото и да прави, не го изпускай от поглед“.

Дик извади револвера си.

Стана много бързо. Тялото на Дик се скри зад облак гъст черен дим и два куршума изсвистяха покрай Джонсън, преди самият той да извади револвера си. Усети как трети куршум отнесе шапката му, преди да се прицели и да стреля. Револверът подскочи в ръката му. Чу болезнен вик.

— Кучи син! Улучи ме!

Джонсън се вторачи в дима, повече объркан, отколкото нещо друго. Първо не видя нищо — Дик сякаш се бе изпарил от улицата.

След това димът се разнесе и Джонсън видя Дик да се гърчи в калта.

— Простреля ме! Проклятие! Ти ме простреля!

Джонсън остана на място, вторачен в Дик. Дик се изправи с мъка, стиснал обляното си в кръв рамо, ръката му беше увиснала безсилно. Сега беше покрит и с кал.

— Проклет да си!

„Довърши го“, помисли си Джонсън.

Вече обаче бе убил човек и сърцето не му даваше да натисне спусъка. Проследи с поглед как Дик се добра със залитане до коня си, как се качи на седлото.

— Ще те пипна! Ще те пипна! — извика Дик и препусна извън града.

Джонсън го проследи с очи. Чу възгласи и аплодисменти от различни посоки, откъм околните сгради. Почувства се замаян, краката му омекнаха.

* * *

— Справи се добре — отбеляза Ърп. — Само дето не го уби.

— Не съм бандит.

— Всичко е наред — каза Ърп. — Обаче трябваше да го убиеш, помни ми думата. Раната му не е смъртоносна, а сега имаш враг за цял живот.

— Не можех да го убия, Уайът.

Ърп се вгледа в него за момент.

— От Изтока си, там е бедата. Нямаш здрав разум. Ще трябва да се изнесеш от града, при това бързо.

— Защо?

— Защото, момче, вече имаш репутация.

Джонсън се засмя.

— Всички тук знаят кой съм.

— Вече не — каза Ърп.

Оказа се, че Фоти Бил Джонсън, човекът, застрелял Клем Къри и застанал срещу Дик Къри, наистина се е превърнал в зловеща знаменитост в Дедуд. Всички, които се имаха за добри стрелци, изведнъж започнаха да искат среща с него.

След два дни измъкване от покани за дуели Джонсън си даде сметка, че Уайът Ърп е прав. Налагаше се да напусне Дедуд скоро. Имаше достатъчно пари да купи билет за себе си и багажа за експресния дилижанс за следващия ден. Преди да се е стъмнило съвсем, взе един от конете и отиде да провери дали гробът на Малкия вятър не е бил разкопан. Засега не беше. Земята се бе втвърдила от студа, а той не бе оставил следи. Въпреки това се прибра незабавно, за да не го забележат.

Междувременно на Ърп му бе писнало от хазарт и от безуспешното ухажване на мис Емили. Бе очаквал Дедуд да му предложи шерифския пост, но не последва предложение, така че той смяташе да пътува на юг за зимата.

— Кога тръгваш? — попита го Джонсън.

— Теб какво те интересува?

— Може да тръгнеш с мен.

— С теб и костите ти? — Ърп се засмя. — Момче, всички бандити и разбойници от тук до Шайен те чакат да излезеш от Дедуд с тези кости.

— Сигурен съм, че ще се измъкна, ако дойдеш с мен.

— Мисля да почакам, за да придружа мис Емили.

— Мис Емили също може да дойде утре, особено ако и ти яздиш с нас.

Ърп се втренчи в него изпитателно.

— А каква полза ще имам аз от това, момче?

— Обзалагам се, че дилижансът ще ти плати добре като куриер. — Куриерите бяха охрана и получаваха добри пари.

— Ти не можеш ли да подобриш условията?

— Няма начин.

Ърп се замисли, после каза:

— Ето какво. Ако те преведа до Шайен, ще ми дадеш половината от товара си.

— Половината от костите?

— Точно така — каза Ърп, усмихна се широко и намигна. — Половината кости. Какво ще кажеш?

„Тогава осъзнах — написа Джонсън вечерта на 28-и септември, — че мистър Ърп е като всички останали и изобщо не вярва, че в сандъците има кости. Бях изправен пред морална дилема.

Мистър Ърп се държеше приятелски с мен и ми бе помагал неведнъж. Исках от него да се изложи на истинска опасност, а той мислеше, че рискува живота си заради съкровище. Бях длъжен да го убедя, че това е недоразумение от алчност.

Бях получил обаче солидно образование от Запада — каквото Йейл не беше в състояние да ми осигури. Човек трябва да се грижи сам за себе си — това бях научил. Така че казах само:

„Мистър Ърп, имаме сделка".

Дилижансът трябваше да замине от Дедуд на следващата сутрин.

Джонсън се събуди в три след полунощ. Беше време да извади сандъците с кости. Беше се договорил с Кан да му помогне, защото никой бял мъж не би искал да изкопае мъртъв индианец.

Излязоха с каруцата от града и първото, което направиха, беше да изкопаят Малкия вятър, който сега не миришеше чак толкова лошо, колкото преди, заради студеното време.

Качиха сандъците на каруцата. Бяха мръсни и влажни от престоя под земята, но иначе всичко беше наред.

Този път Джонсън запълни по-голямата част от дупката, преди да върне трупа на Малкия вятър в земята. При вида му се замисли. Даде си сметка, че гротескното не е в гниещото сивкаво лице на Малкия вятър. Гротескното беше, че погребваше този нещастник за трети път. Малкия вятър бе умрял, за да го защити и спаси, а в замяна той не му даваше да почива в мир.

Пътят към Шайен

След като стигна до града, продължи към станцията на дилижансите.

Впрягът вече беше там. Отново валеше сняг и през градчето виеше леден вятър. Джонсън се радваше, че заминава, и се зае методично да товари сандъците. Въпреки уверенията на агента костите не можеха да се съберат на покрива и на капрата, заедно с невероятно дебелия кочияш Тим Едуарде Малкия. Джонсън се видя принуден да купи допълнителен пътнически билет и да вмести някои от сандъците вътре. За щастие, единствените пътници бяха мис Емили и той.

След това трябваше да изчакат Уайът Ърп, от когото нямаше и следа. Джонсън застана на снега с мис Емили и се заозърта по мрачната главна улица.

— Може би в края на краищата няма да дойде — предположи след малко.

— Аз мисля, че ще дойде — каза мис Емили.

Докато чакаха, едно червенокосо момче дотича и попита:

— Мистър Джонсън?

— Да, аз съм.

Момчето му подаде бележка и изчезна. Джонсън разгъна листчето, прочете го и бързо го смачка.

— Какво пише? — попита мис Емили.

— Бележка за „довиждане“ от съдия Харлан.

Към девет видяха братята Ърп да се задават по улицата. И двамата изглеждаха тежко натоварени. „Когато приближиха — пише Джонсън, — видях, че носят много оръжия. Никога не бях виждал Уайът Ърп да носи револвер — рядко се появяваше въоръжен на публично място, — обаче сега се бе натоварил със същински арсенал“.

Ърп беше закъснял, защото се беше наложило да изчака железарията на Сътър да отвори, за да купи оръжията. Носеше две рязани ловни пушки, три автоматични карабини „Пиърс“, четири револвера „Колт“ и десетина кутии патрони.

— Както виждам, очакваш горещи моменти — каза Джонсън.

Ърп каза на мис Емили да се качи в дилижанса, после се обърна към Джонсън:

— Не искам да я тревожа.

След това обясни, че очаква „определени проблеми“ и че няма смисъл да се преструва, че няма да дойдат.

Джонсън показа на Ърп бележката, на която пишеше:

„ДНЕСКА СИ МЪРТАВ ОБЕЩАВАМ

ИЛИ ИМЕТО МИ НЕЙ ДИК КЪРИ“

— Добре — каза Ърп. — Готови сме да го посрещнем. Братът на Уайът, Морган, беше сключил доходна сделка да доставя дърва за огрев и смяташе да прекара зимата в Дедуд, но заяви, че ще дойде с брат си и дилижанса до Къстър Сити, на петдесет мили в южна посока.

Малкия Тим се наведе от капрата.

— Вие, господа, цял ден ли смятате да дрънкате, или сте готови да тръгвате?

— Готови сме — отговори Ърп.

— Тогава се качвайте. Не можем да стигнем никъде, ако стоите на улицата, нали?

Джонсън се качи в дилижанса при мис Емили и за десети път тази сутрин провери сандъците, сбута ги, за да са плътно един до друг. Морган Ърп скочи на покрива, Уайът седна до кочияша.

Дотича китайче, с каубойски ботуши. Беше Кан и изглеждаше изнервен.

Джонсън бръкна в джоба си и извади петдоларова монета.

— Кан!

Наведе се през отворената врата и хвърли лъскавата монета във въздуха. Кан я улови със забележителна ловкост. Джонсън му кимна — знаеше, че повече няма да го види.

Тим размаха камшика, конете изпръхтяха и потеглиха сред вихрушките от снежинки.

До форт Ларами имаше три дни път — един ден до Къстър Сити, в средата на Черните хълмове, втори ден през опасния Червен каньон и до станцията за дилижанси в южния край на Черните хълмове и трети ден през прериите на Уайоминг до новопостроения стоманен мост над река Плат край Ларами.

Ърп го увери, че колкото повече напредват, толкова по-безопасно ще става пътуването, а когато стигнат Ларами, ще са в пълна безопасност. След това пътят от Ларами до Шайен се патрулирал от кавалерия.

Ако стигнат до Ларами.

„Между нас и целта ни имаше три препятствия.

Първото беше Черния Дик и бандата му главорези. Можехме да очакваме да ни нападнат първия ден. След това беше Пърсимънс Бил и неговите индианци ренегати, които можеха да ни нападнат в Червения каньон втория ден. Третото препятствие беше най-опасното и напълно неочаквано за мен".

Джонсън се бе подготвил психически за опасно пътуване, но беше неподготвен за чисто физическите опасности по пътя.

Пътищата през Черните хълмове бяха лоши и по тях не можеше да се пътува бързо. Пропастите бяха шеметни, а фактът, че дилижансът се доближаваше застрашително до ронливия ръб на пътя, плюс тежестта на костите, не беше никак окуражаващ. Няколко потока — Беър Бат, Елк и Бокселдър — бяха превърнати от снеговете в пълноводни буйни реки. Поради товара на дилижанса прекосяването им беше особено рисковано.

Както обясни Малкия: „Ако това нещо заседне в подвижен пясък по средата на реката, няма къде да отидем, освен да се върнем и да вземем още коне, за да го изтеглят, и това е то“.

И наред с тези трудности във всеки момент бяха заплашени от нападение. Напрежението изпъваше нервите им до скъсване, защото и най-малкото препятствие можеше да се превърне в сериозна опасност.

Някъде по пладне дилижансът спря. Джонсън погледна навън и попита:

— Защо спряхме?

— Дръж си главата вътре, освен ако не искаш да я загубиш — тросна се Ърп. — Отпред има паднало дърво.

— Е, и?

Морган Ърп се наведе от покрива и надникна през прозореца.

— Мис Емили? Ще съм ви много задължен, мадам, ако се снишите и останете долу, докато не потеглим отново.

— Това е просто паднало дърво — каза Джонсън.

— Може да е така — отвърна Ърп. — Може и да не е. — Посочи височините, които се издигаха над пътя. Дърветата растяха до самия път и осигуряваха добро прикритие от близко разстояние. — Ако ще ни нападат, това място е повече от подходящо.

Малкия Тим слезе от капрата и отиде да огледа падналото дърво. Джонсън чу как ударниците на ловните пушки прещракват.

— Има ли някаква опасност? — попита мис Емили. Не изглеждаше никак разтревожена.

— Предполагам, че има — отвърна Джонсън. Извади револвера си, погледна над цевта, завъртя барабана.

Мис Емили, до него, потрепери леко от вълнение.

Дървото обаче се оказа малко и паднало по естествени причини. Малкия го отмести и продължиха. Час след това, близо до Сребърния връх и Пактола, попаднаха на свлекли се камъни. Повториха процедурата и пак продължиха напред без проблеми.

„Когато атаката най-после започна — написа Джонсън в дневника си, — беше едва ли не облекчение“.

Уайът Ърп изкрещя:

— Лягайте долу! Скрийте си главите! — И пушката му изтрещя.

Отговориха с огън отзад.

Бяха в клисурата на Пясъчния поток. На това място пътят беше прав и широк, така че от двете страни на впряга имаше място за конници, които биха могли да стрелят през прозорците.

Чуха как Морган Ърп пълзи по покрива точно над тях и усетиха как дилижансът се люлее, докато той заеме позиция в задната част. Последваха още изстрели. Уайът извика:

— Лягай долу, Морг! Стрелям! — И още изстрели. Малкия шибна конете и почна да ги псува.

Куршумите се забиваха в дървенията на дилижанса. Джонсън и Емили се свиха на пода, обаче сандъците с фосили, оставени без нищо да ги държи на седалката горе, заплашваха да се срутят върху тях. Джонсън се надигна на колене и опита да ги избута назад, към облегалката. До прозореца се появи конник, който се прицели в Джонсън — и изчезна от коня след неочакван трясък някъде отпред.

Стъписан, Джонсън надникна навън.

— Фоти! Скрий си главата! Стрелям!

Джонсън се прибра вътре, а пушката на Уайът изтрещя от капрата. Още изстрели от конниците отвън се забиха в дилижанса. Някой изрева.

Без да спира да ругае и крещи, Малкия шибна конете. Дилижансът продължи да подскача и да се люлее по неравния път. Вътре Джонсън и мис Емили се сблъскаха и се притиснаха един в друг „по начин, който би бил смущаващ при други обстоятелства“, както написа Джонсън по-късно. „Следващия период — стори ми се часове, макар че едва ли е продължил повече от минута-две — беше страховита вихрушка от свистящи куршуми, препускащи коне, крясъци и писъци, друсане и гърмежи — докато най-накрая дилижансът не сви зад един завой и не излязохме от клисурата на Пясъчния поток. Стрелбата престана и отново продължихме пътя си невредими. Оцеляхме след атаката на зловещата банда на Дик Къри!“

— Само проклет глупак може да си го помисли — каза Уайът, когато спряха да починат и да сменят конете на станция Тайгървил.

— Защо? Не ни ли нападна бандата на Къри? И не се ли измъкнахме живи и здрави?

— Виж, момче — каза Уайът. — Знам, че си от Изтока, обаче никой не може да е толкова глупав.

И почна да зарежда пушките си.

Джонсън не разбра и Морган Ърп обясни:

— Черния Дик много иска да те пипне, така че не би рискувал всичко в такава зле замислена атака.

Джонсън, за когото атаката беше кошмарна, се учуди:

— Защо да е зле замислена?

— Най-рисковано е да се напада на кон — каза Морган. — Ездачите изобщо не могат да стрелят точно, дилижансът също се движи и освен ако не застрелят някой от конете отпред, става много вероятно жертвата да се измъкне, както се измъкнахме ние. Атаката от конски гръб е най-несигурното нещо.

— Тогава защо постъпиха така?

— За да се успокоим — обясни Уайът. — За да свалим гарда. Помни ми думата, те знаят, че ще спрем и ще сменим конете в станция Тайгървил, и в момента препускат презглава, за да ни устроят друга засада.

— Къде ще ни устроят засада?

— Ако знаех — отговори Уайът, — нямаше да се безпокоя. Какво мислиш, Морг?

— Някъде между тук и Шеридан, предполагам — отвърна Морган Ърп.

— И аз мисля така — каза Уайът и щракна цевите на ловната пушка. — И следващия път ще действат както трябва.

Втората атака

Половин час след като потеглиха спряха пред борова гора на брега на Пролетния поток. Лъкатушещата вода беше измамно плитка и повече от сто метра широка. Късното следобедно слънце се отразяваше в кротките бавни вълнички. Боровата гора на другия бряг изглеждаше гъста и тъмна.

Оглеждаха реката мълчаливо няколко минути. Най-накрая Джонсън подаде глава през прозореца, за да попита защо чакат. Морган Ърп, от покрива, се пресегна надолу, тупна го по темето да се прибира вътре и му направи знак с пръст пред устните да мълчи.

Джонсън седна отново на мястото си, разтри главата си и погледна въпросително мис Емили.

Мис Емили сви рамене и шляпна един комар.

Минаха няколко минути и Уайът Ърп най-после попита Малкия:

— Как ти изглежда?

— Не знам — отговори кочияшът.

Ърп се вгледа в следите по пясъчния бряг.

— Тук напоследък са минали много коне.

— Това е обичайно — отговори Малкия. — Шеридан е само на две мили южно, от другата страна.

Пак млъкнаха и зачакаха, вслушваха се в тихото ромолене на водата, в шумоленето на вятъра в боровете.

— Знаеш ли, обикновено тук, край реката, има птици — каза Малкия.

— Твърде тихо ли ти се струва? — попита Ърп.

— Да, твърде тихо.

— Как е дъното? — попита Ърп, докато оглеждаше водата.

— Никога не знаеш, докато не влезеш в реката. Искаш ли да опитаме?

— Мисля, че да — отговори Ърп. Скочи от капрата, отиде до прозореца и надникна, за да види как са Джонсън и мис Емили.

— Ще прекосим реката — каза им тихо. — Ако стигнем другия бряг, добре. Ако изникнат проблеми, стойте долу, каквото и да видите или чуете. Морг знае какво да прави. Оставете го да се погрижи за всичко. Окей?

Двамата кимнаха. Гърлото на Джонсън беше пресъхнало.

— Мислиш ли, че е капан?

Ърп сви рамене.

— Мястото е добро за капан.

Качи се отново на капрата и запъна ударниците на пушката. Малкия шибна конете и те полетяха напред. Дилижансът се разклати, когато колелата влязоха в мекия пясък, после се затресе по камъните на речното дъно.

И тогава започна стрелбата. Джонсън чу цвиленето на конете, после дилижансът рязко спря и те залитнаха напред. Бяха по средата на реката.

— Дотук сме! — извика Малкия.

Морган Ърп започна да стреля бясно.

— Прикривам те, Уайът!

Джонсън и мис Емили се свиха на пода. Запищяха куршуми, дилижансът се разклати от стъпките на Морган на покрива.

Джонсън надникна над перваза и видя Уайът Ърп да тича през водата към отсрещния бряг.

— Той си отива! Уайът ни зарязва! — извика Джонсън, но пореден залп го принуди пак да се просне на пода.

— Няма да ни изостави — каза Емили.

— Току-що го направи! — извика Джонсън. Беше изпаднал в паника.

Изведнъж вратата се отвори и Джонсън изкрещя, защото Малкия влетя вътре и се просна върху тях.

Кочияшът беше пребледнял и дишаше тежко. Затвори вратата, след като няколко куршума я натрошиха на парчета.

— Какво става? — попита Джонсън.

— Аз вече съм пас — каза Малкия.

— Какво става!?

— Заседнахме по средата на проклетата река, това става! — отговори Малкия. — Убиха един от конете, така че не можем да мръднем оттук, а братята Ърп стрелят като луди. Уайът хукна отсреща.

— Имат ли план?

— Много се надявам да имат — каза Малкия. — Защото аз нямам.

Стрелбата продължи. Малкия събра длани пред гърдите си и затвори очи. Устните му запотрепваха.

— Какво правиш?

— Моля се — отговори Малкия. — По-добре и ти се моли. Защото ако Черния Дик ни спипа, ще ни избие до един.

Дилижансът стоеше неподвижен по средата на реката в червеникавата следобедна светлина. Морган Ърп лежеше на покрива и стреляше към дърветата на отсрещния бряг. Уайът се добра успешно до него и се скри сред боровете.

Почти веднага след това стрелбата като че ли поутихна — бандата на Къри сега имаше нов проблем, за който да се тревожи.

Откъм боровете се разнесе трясък на ловна пушка и измъчен, агонизиращ вик, който заглъхна в пълна тишина. След миг се разнесе още един гърмеж от ловна пушка и още един вик.

Тогава бандата на Къри престана да стреля по дилижанса. Някакъв глас извика:

— Не стреляй, Уайът! Моля те не стреляй!

И още един трясък.

А после няколко гласа на отсрещния бряг започнаха да си крещят един на друг, чуха се и галопиращи коне.

И настъпи тишина.

Морган Ърп почука по покрива на дилижанса и извика:

— Край! Отидоха си. Можете да дишате спокойно.

Пасажерите се надигнаха и заизтупваха дрехите си от прахоляка. Джонсън погледна навън и видя Уайът Ърп на отсрещния бряг, ухилен. Рязаната му ловна пушка висеше в ръката му.

Мина бавно през реката към тях.

— Първо правило на засадите в гората — каза. — Винаги тичай към стрелбата, не в обратна посока.

— Колко уби? — попита Джонсън. — Всичките ли?

Ърп пак се ухили.

— Николко.

— Николко?

— Гората тук е гъста. Не се вижда и на пет метра. Никога не бих ги открил из храсталаците. Знаех обаче, че са се пръснали в редица покрай брега и не се виждат един друг. Е, само гръмнах с пушката два-три пъти и изревах на умряло.

— Уайът наистина умее да издава страховити звуци — обади се Морган.

— Така си е — съгласи се Уайът. — И бандата на Къри се изплаши и побягна.

— Искаш да кажеш, че си ги заблудил!? — възкликна Джонсън. Странно, но чувстваше разочарование.

— Виж какво — каза Уайът Ърп, — една от причините все още да съм жив е това, че не си търся белята. Тези момчета не са кой знае колко бързи и имат развинтено въображение. Освен това обаче сега имаме по-голям проблем от бандата на Къри.

— Така ли?

— Да. Трябва да извадим дилижанса от реката.

— Това защо е проблем?

Ърп въздъхна.

— Момче, опитвал ли си някога да преместиш умрял кон?

Мина час, докато освободят животното от юздите и го избутат да се носи надолу по течението.

Джонсън проследи с очи тъмния труп, докато той не изчезна. С петте останали коня успяха да измъкнат дилижанса на песъчливия бряг. Вече беше почти тъмно, така че забързаха към Шеридан, където взеха нови коне.

Шеридан беше малко градче с петдесетина къщи, но като че ли всички излязоха да ги посрещнат, Джонсън с изненада видя, че се разменят пари.

Ърп прибра доста.

— Какво е това?

— Обзаложихме се дали ще се върнем — каза Уайът Ърп. — Аз самият заложих някаква сума.

— Ти за какво заложи?

Ърп само се усмихна и кимна към бара.

— Знаеш ли, ще е много мило, ако влезеш с мен и поръчаш по питие на всички.

— Мислиш ли, че трябва да пием във време като това?

— Няма да имаме проблеми, докато не стигнем Червения каньон — отвърна Ърп. — А съм жаден.

Червеният каньон

Стигнаха до град Къстър в десет вечерта. Нощта беше тъмна и Джонсън беше разочарован — нямаше да види най-известното място от Черните хълмове, укреплението Гордън на Френския поток.

Само година преди това, през 1875-а, първите миньори от групата на Гордън си бяха построили дървени къщи, защитени от триметрова ограда от забити в земята дървени трупи. Бяха навлезли в Черните хълмове в нарушение на договора с индианците, възнамеряваха да промиват златен пясък и да се пазят от червенокожите с укреплението си. Беше се наложило да се прати кавалерия от форт Ларами, за да прогони заселниците — в онези дни армията все още защитаваше договора с индианците. Укреплението бе изоставено.

Сега всички, дори в Къстър, говореха за нов договор с индианците.

Макар правителството все още да воюваше със сиуксите, цената на тази война беше висока — вече превишаваше 15 милиона долара, — а беше година на избори. Военните разходи и легитимността на правителствената позиция се оказаха горещи теми в кампанията във Вашингтон. Поради това Великият бял баща предпочиташе да приключи войната мирно и тихо, като сключи нов договор, и за тази цел правителствени преговарящи бяха договорили среща с вождове на сиуксите в Шеридан.

Обаче дори специално подбраните вождове бяха възмутени от новите предложения.

Повечето от правителствените преговарящи бяха съгласни с индианците. Един от тези преговарящи, сега на път за Вашингтон, каза на Джонсън, че това било най-трудното нещо, което бил правил през живота си:

— Все ми е едно колко пера носи някой на главата си, той пак е човек. Един от тях, Червени крака, ме погледна и попита: „Мислиш ли, че това е честно? Ти би ли подписал такъв договор?“. Аз не можех да го погледна в очите. Чувствах се отвратително.

— Знаеш ли какво е казал Томас Джеферсън? — продължи той. — През 1803 Томас Джеферсън е казал, че ще минат хиляда години, преди Западът да се успокои напълно. Ще се успокои обаче за по-малко от сто години. Това е прогрес.

Джонсън записа в дневника си: „Той беше честен човек, изпратен да свърши нечестна работа, и сега не можеше да си прости, че е изпълнил инструкциите на правителството си. Когато пристигнахме, беше пиян; когато тръгнахме, продължаваше да пие“.

Морган Ърп остана в Къстър и продължиха без него.

Към полунощ минаха ранчото Четвърта миля и продължиха към долината Плезънт. Минаха и покрай ранчо Дванайсета миля, и ранчо Осемнайсета миля по тъмно.

Малко преди разсъмване стигнаха до Червения каньон.

Станцията за дилижансите пред Червения каньон беше изгорена.

Всички коне бяха откраднати. Мухи жужаха около десетина скалпирани трупа — свидетелство за безчинствата на Пърсимънс Бил.

— Предполагам, не са чули за новия договор — каза Ърп. — Както изглежда, няма да се храним тук.

Продължиха през каньона. Пътуването беше напрегнато и бавно, защото конете бяха уморени, но всичко мина без инциденти. В другия край тръгнаха покрай Ястребовия поток към Камп Колиър, който бележеше южния подход към Черните хълмове.

Сега, на сутрешната светлина, спряха за час, за да могат конете да се напасат и да си починат.

— Още малко, мистър Джонсън — каза Уайът Ърп, — и ще ми дължиш половината от тези кости.

Джонсън реши, че е крайно време да му каже истината.

— Мистър Ърп… — започна той.

— Да?

— Естествено, оценявам всичко, което направи, за да ми помогнеш да се измъкна от Дедуд.

— Сигурен съм в това.

— Има обаче нещо, което трябва да ти кажа.

Ърп се намръщи.

— Да не искаш да се откажеш от договорката ни?

— Не, не… — Джонсън поклати глава. — Трябва обаче да ти кажа, че това наистина са само вкаменели кости.

— А-ха — кимна Уайът Ърп.

— Само кости.

— Чух те.

— Те имат стойност само за учените, за палеонтолозите.

— Така да бъде, нямам нищо против.

Джонсън се усмихна едва забележимо.

— Само се надявам да не останеш разочарован.

— Ще опитам да не остана — каза Ърп, намигна и го тупна по рамото. — Момче, помни, че половината от тези кости са мои.

„Беше добър приятел — написа Джонсън — и подозирах, че би се превърнал в опасен враг. Поради тази причина продължих по пътя към форт Нарами и първата цивилизация, която щях да видя от много месеци, с известни опасния“.

Форт Ларами

Форт Ларами беше армейски преден пост, превърнал се в пограничен град, но армейският гарнизон все още определяше настроението, а в онзи момент то определено не беше добро. Армията воюваше с индианците от осем месеца и бе понесла сериозни загуби, най-забележима от които беше поражението на колоната на генерал Къстър при Литъл Бигхорн. Имаше и други кървави сражения, при река Паудър и Слим Бътс, но дори и когато не се водеха сражения, кампанията беше тежка и изнурителна. Всички новини от Изтока съобщаваха, че Вашингтон и останалата страна не подкрепят усилията им — многобройни статии в пресата критикуваха военната кампания срещу „благородния и беззащитен червенокож човек“. За младежите, видели как падат другарите им, младежите, погребвали загиналите на бойното поле свои приятели и откривали ги скалпирани и осакатени, младежите, виждали трупове с натикани в устата генитали — за тези войници статиите в източната преса не бяха леко четиво.

Самата армия бе получила заповед да започне тази война, без никой да я попита какво мисли за шансовете за успех или дали е морална. Военните изпълняваха заповедите възможно най-добре и със значителен успех и сега бяха ядосани, че не ги подкрепят и че водят толкова непопулярна война.

Това, че политиците във Вашингтон бяха подценили както трудността на кампанията срещу „диваците“, така и възмущението, което тя щеше да предизвика сред либерално настроените кръгове в източните градове — зле информирани автори, които през живота си не бяха виждали жив индианец и чиято представа за това население почиваше на чисти фантазии, — не беше по вина на армията.

Както се изрази един капитан: „Искат индианците да бъдат елиминирани и земите да бъдат разчистени за белите заселници, но искат при това да не пострада никой. Това просто не е възможно“.

Към всичко това се добавяше и фактът, че войната навлизаше в нова фаза. Армията водеше срещу индианците кампания на изтощение, при което възнамеряваше да избие всички бизони и така чрез глад да принуди племената да се подчинят. Въпреки това повечето военни очакваха войната да продължи поне още три години и да струва още 15 милиона долара — при все че никой във Вашингтон не искаше и да чуе такова нещо.

В станцията на дилижансите в покрайнините на града се водеха спорове в едната или другата посока. Джонсън хапна за обяд малко гранясал бекон със сухар, после седна на слънце пред станцията. От мястото си виждаше стоманения мост на река Плат.

Вече повече от десетилетие долината на река Плат беше рекламирана от брошурите на железницата „Юнион Пасифик“ като „плодородна цветна поляна, покрита с хранителни растения и напоявана от безброй потоци“. В действителност това беше неприветливо, зарязано от Бога място. Ала заселниците продължаваха да се стичат тук.

От най-ранните дни на пионерите река Плат беше известна като особено коварна и трудна за пресичане, така че новият железен мост бе едно от малкото подобрения в поредицата промени, които отваряха Запада за заселниците, като го правеха по-достъпен.

Джонсън задряма на слънцето и се събуди, понеже чу някой да казва:

— Страхотна гледка, нали?

Отвори очи. Висок мъж пушеше пура и гледаше моста.

— Така си е — съгласи се Джонсън.

— Миналата година за този мост само се говореше. — Високият мъж се обърна. На едната му буза имаше белег. Лицето му беше познато, но споменът се възстановяваше бавно.

Джо Бенедикту от Флота.

Дясната ръка на Марш.

Джонсън седна. Успя да се чуди какво прави тук Джо Бенедикт само миг, защото от станцията излезе друг познат му мъж и застана до Бенедикт.

Професор Марш погледна Джонсън и поздрави съвсем формално:

— Добро утро.

С нищо не показа да е познал Джонсън. Обърна се към помощника си и попита:

— Защо се бавим, Джо?

— Впрягат нови коне, професоре. Ще са готови след петнайсет-двайсет минути и ще потеглим.

— Виж дали не можеш да ускориш нещата — каза Марш.

Джо Бенедикт се отдалечи, а Марш се обърна към Джонсън. Като че ли наистина не го позна, защото младежът изглеждаше много различно, отколкото преди три месеца. Дрехите му бяха груби и мръсни, покрити със спечена кал.

Марш го заговори:

— Само минавате оттук?

— Да, само минавам.

— Накъде?

— Към Шайен.

— От Хълмовете ли идвате?

— Да.

— Къде бяхте там?

— В Дедуд.

— Злато ли търсехте?

— Да — отговори Джонсън.

— Забогатяхте ли?

— Не точно — отговори Джонсън. — А вие?

— Всъщност аз заминавам на север, към Хълмовете.

— За злато? — попита Джонсън, изпълнен с удивление, което прикриваше.

— Не. Аз съм професор по палеонтология в Йейлския колеж — каза Марш. — Изучавам вкаменели кости.

— Наистина? — Джонсън не можеше да повярва, че Марш не го е познал, но изглеждаше, че е така.

— Да — каза Марш. — И чух, че в Дедуд имало някакви древни кости. Вкаменелости.

— В Дедуд? Така ли?

— Така чух — отговори Марш. — Чух, че били притежание на някакъв младеж. Надявам се да ги получа. Готов съм да платя щедро за тях.

— О…?

— Да. — Марш извади дебела пачка банкноти и ги огледа на слънчевата светлина. — Също така бих могъл да платя и за информация относно местонахождението на този младеж. — Вгледа се внимателно в Джонсън. — Ако разбирате какво имам предвид.

— Не мисля, че разбирам — каза Джонсън.

— Ами нали идвате от Дедуд — каза Марш. — Питам се дали не сте чули нещо за този младеж?

— Той как се казва? — попита Джонсън.

— Джонсън. Доста безскрупулен младеж. По-рано работеше за мен.

— Наистина ли?

— Наистина. Обаче напусна групата ми и замина с шайка крадци и разбойници. Струва ми се, че го търсят за убийство в други територии.

— Сериозно!?

Марш кимна.

— Знаете ли нещо за него?

— Не съм чувал за такъв човек. Как смятате да вземете тези кости?

— Ще ги купя, ако се наложи — отговори Марш. — Намерението ми обаче е да ги получа на всяка цена, каквото и да се наложи да направя.

— Значи наистина ви трябват.

— Да, трябват ми — отвърна Марш и млъкна за миг за по-силен драматичен ефект. — Костите, за които говоря, всъщност са мои. Младият Джонсън ги открадна от мен.

Джонсън усети как го обзема гняв. Досега разговорът го забавляваше, но сега лицето му се зачерви от яд. Наложи се да положи сериозно усилие, за да успее да промърмори:

— Така ли?

— Той е лъжлив скункс, няма съмнение — каза Марш.

— Лошо — каза Джонсън.

В този момент се появи Уайът Ърп и извика:

— Ей, Джонсън! Идвай! Потегляме!

А Марш се усмихна на Джонсън и каза:

— Ах, ти, малък кучи сине!

Сделката с кости в Ларами

„Изглежда — написа Джонсън в дневника си — много гълъби бяха дошли да гнездят в Ларами“.

В онзи момент градът се оказа ангажиран с друга фигура от миналото на Джонсън — Джак Маккол Счупения нос, Джак беше избягал от Дедуд в Ларами, където бе започнал да се хвали, че е убил Дивия Бил Хикок. Причината да говори толкова свободно беше, че миньорският съд в Дедуд го бе съдил за това убийство и го бе оправдал, защото той бе заявил, че Дивия Бил е убил по-малкия му брат преди много години и сега той чисто и просто отмъстил за неговото престъпление. В Ларами Джак говореше открито за убийството на Хикок, защото беше сигурен, че няма да го съдят втори път за същото престъпление.

Джак обаче не си бе дал сметка, че миньорският съд в Дедуд не е признат официално, така че веднага бе натикан в затвора в Ларами и съден за убийството на Хикок. Тъй като публично вече бе признал, че го е извършил, процесът беше кратък — осъдиха го на смърт чрез обесване — поврат на събитията, който го „ядосал много“.

Докато продължаваше делото на Джак, в бара на Сътър се случваше много по-важен за Уилям Джонсън епизод.

Уайът Ърп седеше на една от масите, пиеше уиски и се пазареше с Отнийл Ч. Марш за продажбата на половината от костите на Джонсън.

И двамата държаха на своето, така че цялата история продължаваше вече почти цял ден.

Ърп на свой ред, изглежда, се забавляваше.

Джонсън седеше с мис Емили на маса в ъгъла и наблюдаваше случващото се.

— Не мога да повярвам, че това се случва — каза той.

— Че защо те изненадва? — попита тя.

— Какви бяха шансовете да попадна на професора? — Джонсън въздъхна. — Едно на милион сигурно. Или по-малко.

— О, не мисля така — възрази тя. — Уайът знаеше, че Марш е в тази територия.

По гръбнака на Джонсън бавно пропълзя неприятно усещане.

— Знаел е?

— Разбира се.

— Откъде е знаел?

— Бях с него в хотелската трапезария — отговори тя, — когато чу слуховете, че в Шайен имало колежански учител, който купувал всякакви вкаменели кости и разпитвал за някакви кости в Дедуд. Миньорите почнаха да се смеят, но очите на Уайът светнаха, когато чу историята.

Джонсън се намръщи.

— Значи затова е решил да ми помогне да превозя костите от Дедуд до Шайен?

— Да — отговори Емили. — Заминахме само ден след като чу историята.

— Искаш да кажеш, че Уайът от самото начало е имал намерение да продаде моите кости на Марш?

— Така мисля, да — отговори Емили тихо.

Джонсън се вторачи гневно в Ърп в другия край на заведението.

— А аз го имах за приятел!

— Ти го имаше за глупак — каза Емили. — А той е твой приятел.

— Как можеш да кажеш това? Виж го как се пазари, как се бори за всеки долар повече. Ако я карат така, ще им трябва цял ден.

— Да — съгласи се Емили. — Сигурна съм обаче, че Уайът би приключил сделката за пет минути. Ако това беше намерението му.

Джонсън се втренчи в нея.

— Искаш да кажеш…

Тя кимна.

— Не се съмнявам, че се чуди защо се бавиш тук, докато той задържа професор Марш заради теб.

— О, Емили! — извика той. — Искам да те целуна!

— Ще ми се да го направиш — отвърна тя тихо.

По-късно Джонсън написа:

„Твърде много неща се случиха едновременно. Главата ми откровено се завъртя при случващото се.

Забързах навън с Емили и отложих целувката, за да я изпратя да купи петдесеткилограмов чувал ориз, топ зебло и лопата с дълга дръжка. Междувременно набързо събрах нужните големи камъни, които за щастие не бяха далеч — остатъците от взривяванията при строежа на моста над река Плат".

Намери друга китайска пералня и плати малка сума, за да използва огъня и един стоманен котел, в който стоплиха вода. След това доста време вари прясна оризова паста, достатъчно гъста и лепкава, за да може да покрие плътно камъните, когато ги потопи един по един вътре.

Когато оризовата паста изсъхна, поръси камъните с прахоляк, за да изглеждат достатъчно мръсни. До огъня съхнеха бързо. Най-накрая извади безценните кости от всичките десет сандъка и ги смени с камъните. Затвори сандъците внимателно и се постара да не оставя следи, че са били отваряни скоро.

Към пет следобед всичко беше готово. Всички фосили на Джонсън бяха надлежно увити в зебло, както бяха в сандъците, и скрити в конюшнята под купчина конски фъшкии. Там скри и лопатата. Скоро след това дойдоха Ърп и Марш. Марш се ухили на Джонсън.

— Очаквам това да е последната ни среща, мистър Джонсън.

— Надявам се — каза Джонсън толкова искрено, колкото Марш не би могъл да си представи.

Започнаха разделянето. Марш искаше да отворят и десетте сандъка и да огледа фосилите, преди да ги разделят наполовина, но Джонсън упорито отказваше.

Трябваше да разделят костите между него и Ърп и това трябваше да стане на случаен принцип. Марш замърмори недоволно, но се съгласи.

Някъде към средата на процеса Марш каза:

— Мисля, че е по-добре да погледна какво има в някой от тези сандъци, за да съм удовлетворен.

— Не възразявам — каза Ърп и погледна право към Джонсън.

— Аз обаче имам много възражения — каза Джонсън.

— О! И какви са те? — попита Марш.

— Бързам — отговори Джонсън. — Освен това…

— Освен това?

— Трябва да се свържеш с баща си — подсказа му Емили бързо.

— Да, баща ми — каза Джонсън. — Колко ти предложи професор Марш за твоя дял от камъните, Уайът?

— Двеста долара — отговори Уайът.

— Двеста долара!? Възмутително!

— Ти нямаш и толкова, струва ми се — каза Марш.

— Виж, Уайът — каза Джонсън. — Тук, в Ларами, има телеграф. Мога да се свържа с баща ми да ми изпрати пари и утре по това време ще мога да ти дам петстотин долара за твоя дял.

Лицето на Марш потъмня.

— Мистър Ърп, имаме договорка.

— Така е — каза Ърп. — Но ми харесва как звучат петстотин долара.

— Ще ти дам шестстотин — каза Марш. — Сега.

— Седемстотин и петдесет — каза Джонсън. — Утре.

Марш поклати глава.

— Мистър Ърп, мислех, че имаме сделка.

— Удивително е — каза Ърп — как нещата на този свят непрекъснато се променят.

— Обаче дори не си сигурен, че този млад човек може да дойде утре с парите.

— Подозирам, че може.

— Осемстотин — каза Джонсън.

Половин час след това Марш обяви, че е доволен да вземе дяла от костите на Уайът Ърп веднага и без да ги проверява срещу хиляда долара в брой.

— Искам обаче този сандък — каза изведнъж, когато зърна малкия X, надраскан отстрани. — Това означава нещо.

— Не! — извика Джонсън.

Марш извади револвера си.

— Изглежда, в този сандък има нещо, което е особено ценно. И ако смяташ, че животът ти също е особено ценен, което аз не смятам, Джонсън, предлагам да ме оставиш да взема този сандък без повече разговори.

Марш изчака да натоварят сандъците на каруца и с Джо Бенедикт потеглиха на север, към Дедуд, за да вземат останалите кости.

— Какви ги говори той? Какви останали кости? — попита Джонсън, когато каруцата се скри от очите им.

— Казах му, че сме оставили още петстотин килограма в Дедуд, скрити в китайския квартал, и че ти не искаш той да знае за тях — отговори Ърп.

— По-добре да се размърдаме — каза Джонсън. — Няма да стигне далече, преди да отвори някой сандък и да види, че е купил безполезни камънаци. И ще се върне бесен.

— Готов съм да тръгвам — каза Уайът Ърп, докато броеше парите. — Чувствам се много удовлетворен от резултата от пътуването.

— Има един проблем, разбира се.

— Трябват ти сандъци, за да замениш тези, които продаде — каза Ърп.

— Обзалагам се, че военният гарнизон има сандъци, предвид нуждите им от провизии.

След час разполагаха с десет сандъка, повече или по-малко с размерите на онези, които бе взел Марш. Джонсън изрови костите изпод фъшкиите и ги сложи в сандъците внимателно, но и бързо. Сандъкът, в който бяха драконовите зъби, отново беше отбелязан с X, което му се стори повече от добре.

След минути потеглиха за Шайен.

Ърп седеше на капрата с Малкия. Вътре мис Емили се вторачи в Джонсън.

— Е?

— Какво, „е“?

— Мисля, че проявих голямо търпение.

— Помислих си, че може да си момиче на Уайът — каза той.

— Момиче на Уайът? Откъде ти хрумна това нещо?

— Помислих си го.

— Уайът Ърп е мошеник и скитник. Този човек живее заради риска, хазарта, престрелките и други подобни глупави неща.

— А аз?

— Ти си различен — каза тя. — Ти си смел, но също и изискан. Обзалагам се, че и се целуваш изискано.

Тя чакаше.

„Получих — написа по-късно Джонсън в дневника си — един пряк урок, а именно колко неразумно е да се целуваш в друсащ се дилижанс. Устната ми се оказа прехапана и потече кръв, което затрудни, но не прекрати по-нататъшните проучвания от този род“.

И добави:

„Надявам се да не е разбрала, че дотогава не бях целувал момиче по страстния френски начин, който като че ли й харесваше. Освен онзи път, с Лусиен. За Емили обаче ще кажа следното: и да е разбрала, не ми каза нищо, за което, както и за другите преживявания, които имах с нея в Шайен, съм й вечно благодарен“.

Шайен

В невъобразимия разкош на хотелска стая в хотел „Интер-Оушън“ (която преди му се бе сторила пълна с хлебарки дупка) Джонсън прекара няколко дни почивка, с Емили. Преди това обаче, още с пристигането си, се увери, че хотелът разполага с хранилище със стоманени стени, с нова ключалка, с комбинация, разработена за банките срещу кандидатите за банкови обирджии. Пиколата внесоха там сандъците, а той им плати щедро, за да са доволни и да не говорят за сандъците с колегите си.

Първия ден взе четири вани, защото след всяка следваща имаше чувството, че тялото му все още е мръсно. Сякаш прахолякът на прериите никога нямаше да се махне от кожата му.

Отиде при бръснаря, който подстрига косата и брадата му. Беше стряскащо да седи на стола и да вижда в огледалото как се преобразява лицето му.

Не можеше да свикне с това — чертите му се струваха непознати. Гледаше лице на друг човек — по-слабо, по-закоравяло, с по-решително изражение. И белега на горната си устна — доста го харесваше, харесваше го и Емили. Бръснарят отстъпи назад, с ножица в едната ръка и гребен в другата.

— Как ви се струва, сър? — Подобно на всички други в Шайен, бръснарят се отнасяше към Джонсън с респект. Не защото беше богат — никой в града не знаеше, че е богат, — а по-скоро заради нещо в поведението му, в маниерите му. Без да иска да е така, приличаше на човек, който е готов да застреля друг човек — защото вече го бе правил.

— Сър? Харесва ли ви? — попита бръснарят пак.

Джонсън не знаеше дали му харесва. Все пак накрая каза:

— Харесва ми, добре е.

Заведе Емили на вечеря в най-хубавия ресторант в града. Поръчаха си стриди от Калифорния, вино от Франция и poulet a l’estragon[2]. Тя познаваше името на виното, забеляза Джонсън.

След вечеря се разхождаха ръка за ръка по улиците на града.

Спомняше си колко опасен му се бе сторил Шайен преди. Сега приличаше на сънлива железопътна гара в пущинаците, пълна със самохвалковци и комарджии, които си придават важност. Дори най-закоравелите на вид минувачи отстъпваха настрани, когато минаваше.

— Виждат, че носиш револвер — отбеляза Емили — и знаеш как да го използваш.

Доволен, Джонсън заведе Емили в хотела рано, и после в леглото.

Останаха в леглото почти целия следващ ден. Той се чувстваше чудесно, също и тя.

— Къде ще отидеш сега? — попита го тя на третия ден.

— Ще се върна във Филаделфия — отговори той.

— Никога не съм била във Филаделфия — каза тя.

— Ще ти хареса — увери я той с усмивка.

Емили също се усмихна, щастливо.

— Наистина ли искаш да дойда?

— Разбира се.

— Наистина?

— Не бъди глупава — каза той.

Започна обаче да долавя, че тя винаги е на крачка пред него.

Като че ли познаваше хотела по-добре, отколкото му се струваше нормално, и разговаряше с мъжете на рецепцията и келнерите в трапезарията с лекота и свръхфамилиарност. Някои като че ли дори я познаваха. И когато с Емили се шляеха по улиците и зяпаха витрините, тя като че ли разпознаваше модата от Източното крайбрежие веднага.

— Мисля, че това е много красиво.

— Струва ми се, че тук не е на мястото си, не че съм специалист.

— Е, момичетата от Запада също искат да знаят каква е модата.

По-късно щеше да има повод отново да се замисли над това изречение.

Няколко крачки по-нататък по дървената променада Емили попита:

— Що за човек е майка ти?

Джонсън не беше мислил за майка си от много време. Самата мисъл за нея го накара да се сепне.

— Защо питаш?

— Питах се какво ли ще е ако се запозная с нея.

— Какво имаш предвид?

— Дали ще ме хареса.

— А… разбира се.

— Мислиш ли, че ще ме хареса, Бил?

— О, ще те хареса, несъмнено — отговори Джонсън.

— Не изглеждаш убеден — нацупи се тя мило.

— Не бъди глупава — каза й той и стисна лакътя й.

— Да се връщаме в хотела — каза тя и бързо облиза ухото му.

— Престани, Емили!

— Какво има? Мислех, че ти харесва.

— Харесва ми, но не тук. Не на публично място.

— Защо? Никой не ни гледа.

— Знам, но не е прилично.

— Какво значение има? — Тя се намръщи. — Ако никой не гледа, какво значение може да има?

— Не знам. Просто има.

— Вече си във Филаделфия — каза тя, отстъпи назад и се втренчи в него.

— Виж, Емили…

— Така е.

Той обаче каза само:

— Не бъди глупава.

— Не съм глупава — отвърна тя. — И няма да дойда във Филаделфия.

Джонсън просто не знаеше какво да каже.

— Просто не ми е там мястото — каза тя и избърса една сълза.

— Емили…

Тя се разплака открито.

— Знам какво си мислиш, Бил. Знам от много дни

— Емили, моля те… — Нямаше представа какво има предвид тя, защото последните три дни бяха най-влудяващо приятните в живота му.

— Няма полза… не ме докосвай, моля те… няма полза, и това е.

Върнаха се в хотела, един до друг, без да говорят. Тя държеше главата си високо и от време на време подсмърчаше. Той се чувстваше неловко, непохватен, не знаеше какво да прави.

След малко вдигна очи към Емили и видя, че вече не плаче. Беше ядосана.

— След всичко, което направих за теб! — каза тя. — Дик отдавна щеше да те убие, ако не ти бях помогнала, и никога нямаше да заминеш от Дедуд, ако не бях убедила Уайът да ти помогне. Щеше да загубиш костите в Ларами, ако не ти бях подсказала как да постъпиш…

— Така е, Емил и.

— И какво получавам за благодарност? Захвърляш ме като парцал!

Наистина беше ядосана. Въпреки това обаче Джонсън някак си си даваше сметка, че той е захвърленият.

— Емили…

— Казах да не ме докосваш!

Изпита облекчение, когато до тях се приближи шерифът, докосна шапката си учтиво към Емили и попита:

— Ти ли си Уилям Джонсън от Филаделфия?

— Аз съм.

— И си отседнал в „Интер-Оушън“?

— Да.

— Имаш ли някакво удостоверение кой си?

— Разбира се.

— Много добре — каза шерифът и извади пистолета си. — Арестувам те за убийството на Уилям Джонсън.

— Но… Аз съм Уилям Джонсън.

— Не виждам как е възможно. Уилям Джонсън е покойник. Така че, който и да си, определено не си той, нали?

И щракна белезници на китките му.

Джонсън се обърна към Емили:

— Емили, кажи му.

Емили се обърна и се отдалечи, без да каже и дума.

— Емили!

— Да вървим, мистър — каза шерифът и бутна Джонсън към затвора.

Мина известно време, преди да излязат подробностите. През първия си ден в Шайен Джонсън бе телеграфирал на баща си с молба да му прати 500 долара. Баща му веднага телеграфирал на шерифа и съобщил, че някой в Шайен опитва да се представи за мъртвия му син.

Всичко, което представи Джонсън — пръстена от Йейл, изпомачкана кореспонденция, изрезка от местния вестник в Дедуд — беше прието за доказателство, че е ограбил мъртвец, като вероятно го е и убил.

— Този човек, Джонсън, е бил колежанин от Изтока — каза шерифът и примижа, за да огледа Джонсън внимателно. — Това няма как да си ти, нали?

— Но съм аз — настоя Джонсън.

— И е богат.

— Аз съм богат.

— Това си го биваше — засмя се шерифът. — Ти си богат колежанин от Изтока, а аз съм Дядо Коледа.

— Попитай момичето, Емили.

— О, попитах Емили — отвърна шерифът. — Каза, че е искрено разочарована от теб, че си й наговорил големи неща за себе си и сега е разбрала какъв си в действителност. Живее в хотелската ти стая и ще продаде онези сандъци, които си донесъл в града.

— Какво?!

— Тя не е твоя приятелка, мистър — каза шерифът.

— Не може да продаде сандъците!

— Не виждам защо не. Твърди, че са нейни.

— Мои са!

— Моментът не е подходящ да се горещиш така — каза шерифът. — Поговорих с някакви хора, които идват от Дедуд. Казват, че си се появил в града с мъртъв индианец и мъртъв бял. Ще се обзаложа сто към едно, че белият е бил Уилям Джонсън.

Джонсън понечи да обясни, но шерифът вдигна ръка.

— Сигурен съм, че имаш обяснение за всичко. Типовете като теб винаги имат.

Шерифът излезе от затвора. Джонсън чу помощник-шерифа да пита:

— Кой е този тип?

— Някакъв бандит, който си придава важност — отговори шерифът и излезе, за да пийне.

Помощникът беше момче на шестнайсет. Джонсън му предложи ботушите си, за да изпрати телеграма до Филаделфия.

— Шерифът много ще се ядоса, ако разбере — каза помощникът. — Иска да те прехвърли в Янктон, за да те съдят за убийство.

— Просто я изпрати — каза Джонсън и надраска бързо:

„Татко, съжалявам, че разбих яхтата. Помниш ли домашната катеричка от лято 71. Треската на мама след като се роди Едуард. Директорът Елис от училище предупреди в Ексетър. Аз съм жив и здрав, а ти създаваш големи проблеми. Изпрати пари и информирай шерифа.

Твой любящ син Пинки".

Помощник-шерифът прочете телеграмата бавно, като движеше устни. Накрая вдигна очи.

— Пинки?

— Просто я изпрати — каза Джонсън.

— Пинки?

— Така ме наричаха като малък.

Помощникът поклати глава, но изпрати телеграмата.

— Вижте сега, мистър Джонсън — каза шерифът след няколко часа. — Получи се неволна грешка. Изпълнявах задълженията си.

— Получил си телеграмата? — попита Джонсън.

— Получих три телеграми — отговори шерифът. — Една от баща ти, втора от сенатор Камерън от Пенсилвания и една от мистър Хейдън от Геоложки проучвания, Вашингтон. Като гледам, може да дойдат и още. Казвам ти, грешката беше неволна.

— Всичко е наред — каза Джонсън.

— Без лоши чувства?

Джонсън обаче мислеше за друго.

— Къде ми е револверът?

Завари Емили във фоайето на хотел „Интер-Оушън“. Пиеше вино.

— Къде са сандъците ми?

— Нямам какво да ти кажа.

— Какво направи със сандъците ми, Емили?

— Нищо. — Тя поклати глава. — Това са само стари кокали. Никой не ги иска.

Облекчен, Джонсън се отпусна на стола до нея.

— Не виждам защо са толкова важни за теб — каза тя.

— Важни са, и толкова.

— Добре, надявам се да имаш пари, защото хотелът си иска сметката, а усмивката ми пред човека на рецепцията започва да изтънява.

— Имам пари. Баща ми ми изпрати. — Тя обаче не го слушаше, а гледаше покрай него, към другия край на фоайето. Очите й се оживиха: — Колие!

Джонсън се обърна и погледна. Зад него намръщен здравеняк се регистрираше на рецепцията. Мъжът погледна към тях. Изражението му беше тъжно като на басет.

— Миранда? Миранда Лепъм?

Джонсън се намръщи.

— Миранда?

Емили стана, усмихната до ушите.

— Колие Хънтингтън, какво правиш в Шайен?

— Боже мой, Миранда Лепъм!

— Миранда? Лепъм? — повтори Джонсън, не само объркан от новото име на Емили, но и заради внезапното прозрение, че може изобщо да не е бил наясно коя е тя в действителност. И защо го беше лъгала?

Здравенякът прегърна Емили сърдечно и продължително.

— Боже, Миранда! Изглеждаш чудесно, просто чудесно!

— Радвам се да те видя, Колие.

— Виж се само! — каза той, отстъпи назад и се усмихна. — Не си се променила никак, Миранда. И мога да ти кажа, че ми липсваше, Миранда.

— И ти ми липсваше, Колие.

Мъжът се обърна към Джонсън.

— Тази красива млада дама е най-добрият лобист на железниците, който някога се е появявал във Вашингтон.

Джонсън не каза нищо. Още се мъчеше да сглоби картината. Колие Хънтингтън, Вашингтон, железници… Боже! Колие Хънтингтън!

Един от четиримата големи на „Сентръл Пасифик“ в Калифорния.

Колие Хънтингтън, безскрупулният сеяч на корупция, който всяка година пътуваше до Вашингтон с куфар пари за конгресмените, мъжът, когото описваха като „скрупольозно нечестен“.

— Липсваш на всички, Миранда — продължи Хънтингтън. — Питат за теб. Боб Артър…

— Милият сенатор Артър!

— И Джак Кърнс…

— Комисар Кърнс, какъв мил човек…

— И даже генералът…

— Генералът? Още пита за мен?

— Да, пита — каза Хънтингтън тъжно и поклати глава. — Защо не се върнеш, Миранда? Вашингтон винаги е бил първата ти любов!

— Добре — каза тя изведнъж. — Убеди ме.

Хънтингтън кимна към Джонсън и й каза:

— Няма ли да ме представиш на кавалера си?

— Той е никой — каза Миранда Лепъм и поклати глава, така че къдриците й се люшнаха красиво. Улови Хънтингтън за ръка.

— Хайде, Колие, ще хапнем нещо вкусно, а ти ще ми разкажеш новините от Вашингтон. И има толкова неща за вършене… ще трябва да ми намериш къща, разбира се, после ще трябва да се настаня…

Отдалечиха се, уловени за ръце, към трапезарията.

Джонсън гледаше стъписано след тях.

В осем на следващата сутрин, с усещането, че е преживял десетилетие само за няколко месеца, Джонсън се качи на влака на „Юнион Пасифик“ на изток, след като се погрижи да натоварят десетте сандъка в раздрънкания вагон за багаж. Монотонността на пътуването се оказа невероятно приятна и той забеляза колко повече зеленина има по тези места. Наближаването на есента се забелязваше по горните листа на дъбове, кленове и ябълки. На всяка гара слизаше и си купуваше местния вестник; и забелязваше как гледната точка на Изтока за индианската война постепенно се промъква в редакционните статии. Имаше и много други теми, разбира се.

Сутринта на четвъртия ден, в Питсбърг, телеграфира на Коуп, за да му каже, че е оцелял и би искал да отиде при него да поговорят. Не спомена нищо за сандъците с кости. След това телеграфира на родителите си и ги попита дали могат да предвидят още един човек за вечеря този ден.

Пристигна във Филаделфия на 8 октомври.

Четири срещи

На гарата нае човек с празна зарзаватчийска каруца, който да превози сандъците до дома на Коуп на улица „Пайн“. Не беше далече и когато пристигна, установи, че Коуп притежава две еднакви триетажни каменни къщи — едната жилище, другата — частен музей и офис. Най-изненадващото беше, че Коуп живееше само на седем или осем пресечки от площад „Ритенхаус“, където майка му в момента се готвеше да го посрещне.

— Коя къща е жилището? — попита той каруцаря.

— Не знам, но мисля, че онзи човек ще ти каже — отговори каруцарят и посочи.

Беше самият Коуп, който тичаше надолу по стълбите.

— Джонсън!

— Професоре!

Коуп стисна ръката на Джонсън здраво и го прегърна.

— Ти си жив и…

Видя товара на каруцата.

— Възможно ли е?!

Джонсън кимна.

— Не беше невъзможно може би е най-добрият отговор.

Сандъците бяха откарани до музейната част от имота на Коуп. Мисис Коуп донесе лимонада и сладки и седнаха — охкаха при разказа му, суетяха се за външния му вид, възклицаваха заради сандъците с кости.

— Искам секретарката ми да запише целия разказ за приключението ти — каза Коуп. — Трябва да сме в състояние да докажем, че костите, които изкопахме в Монтана, сега са във Филаделфия.

— Някои може да са се счупили от друсането по каруците и влака — каза Джонсън. — Може да има и някоя и друга дупка от куршум, но общо взето са цели.

— Зъбите от бронтозавър? — попита Коуп, трепереше от вълнение. — Опази ли зъбите? Може да не говори добре за мен, обаче се тревожа за тях още от деня, когато реших, че са те убили.

— Ето в този сандък, професоре — каза Джонсън, след като намери отбелязания с X.

Коуп го отвори веднага, вдигна зъбите един по един, оглежда ги дълго, като хипнотизиран. Подреди ги в редица, както беше направил преди толкова много седмици там, на скалата, близо две хиляди мили на запад.

— Удивително! — каза той. — Просто удивително. Марш ще трябва доста да се потруди, за да извади нещо такова.

— Едуард? — каза мисис Коуп. — Не е ли по-добре да изпратим мистър Джонсън у дома, при семейството му?

— Да, разбира се — съгласи се Коуп. — Сигурно горят от нетърпение да те видят.

Баща му го прегърна топло.

— Благодаря на бога, че се върна, синко.

Майка му стоеше в горния край на стълбата и плачеше. После каза:

— Тази брада те прави страшно грозен, Уилям! Отърви се от нея веднага.

— Какво е станало с устната ти? — попита баща му. — Раниха ли те?

— Индианци — отговори Джонсън.

— Прилича ми на следа от зъби — обади се брат му, Едуард.

— Така си е — каза Джонсън. — Един индианец се покатери на каруцата и ме ухапа. Искаше да види какъв съм на вкус.

— Ухапал те е по устната? Да не е опитвал да те целуне?

— Те са диваци — каза Джонсън. — И са непредвидими.

— Целунат от индианец! — възкликна Едуард и плесна с ръце. — Целунат от индианец!

Джонсън нави крачола си и показа на всички белега от стрелата, пронизала крака му. Показа им и върха й. Предпочете да не споделя с тях всички подробности и не спомена за Емил и Уилямс или Миранда Лепъм, или както беше истинското й име. Разказа им обаче как е погребал Жабата и Малкия вятър.

Едуард се разплака и изтича горе в стаята си.

— Радваме се, че се върна, сине — каза баща му и изведнъж изглеждаше много по-стар.

Есенният семестър вече беше започнал, но деканът на Йейлския колеж му позволи да се запише въпреки закъснението. Джонсън реши да се наслади на драматичния ефект да се появи в трапезарията с дрехите си от Запада и с револвера.

Всички притихнаха. После някой извика:

— Ей, това е Джонсън! Уили Джонсън!

Джонсън отиде до масата на Марлин, който се хранеше с приятели.

— Струва ми се, че ми дължиш пари — каза Джонсън възможно най-заплашително.

— Колко шарено си се докарал — каза Марлин и се засмя. — Трябва да ме запознаеш с шивача си, Уилям!

Джонсън не каза нищо.

— Да приема ли, че си преживял много приключения на запад и си участвал в истински престрелки? — попита Марлин високо, за да го чуят всички.

— Да — отговори Джонсън. — Това е истината.

Подигравателната усмивка на Марлин помръкна, защото не беше сигурен какво иска да каже Джонсън.

— Мисля, че ми дължиш пари — повтори Джонсън.

— Скъпи приятелю, не ти дължа абсолютно нищо! Ако си спомняш, каза, че заминаваш с професор Марш, но всички знаят, че не си бил с него дълго, защото те е изгонил като мошеник и лъжец.

Джонсън сграбчи Марлин за яката, изправи го на крака без усилие и го блъсна в стената.

— Ти, сополив кучи сине, дай ми онези хиляда долара или ще ти пръсна главата!

Марлин пъшкаше. Погледна белега на Джонсън.

— Променил си се.

— А ти ми дължиш пари. Сега кажи на всички какво ще направиш.

— Ще ти дам хиляда долара.

— По-високо.

Марлин повтори по-високо. Присъстващите се разсмяха. Джонсън го пусна и излезе от трапезарията, а Марлин се свлече на пода като пихтия.

Отнийл Марш живееше сам в голяма къща, която беше построил на един хълм край Ню Хейвън. Докато се изкачваше по склона, Джонсън долови самотата и изолацията на професора, желанието му да получава одобрение, да има висок статус и да бъде приеман от обществото. Въведоха го в трапезарията. Марш работеше там, сам, над някакъв ръкопис. Вдигна очи.

— Искал си да ме видиш, професоре?

Марш го изгледа гневно.

— Къде са?

— Костите ли имаш предвид?

— Разбира се, че имам предвид костите! Къде са?

Джонсън издържа на погледа му, без да отмести своя. Даде си сметка, че вече не се страхува от този човек, по никакъв начин.

— При професор Коуп са. Всичките.

— Вярно ли е, че сте намерили останки на неизвестен динозавър с голям размер?

— Не ми е позволено да казвам, професоре.

— Ти си загубен глупак — каза Марш. — Пропиля възможността да станеш велик. Коуп никога няма да публикува, а ако го направи, докладът му ще е написан набързо и ще е пълен с неточности, така че никога няма да получи истинско признание от научната общност. Трябваше да ги донесеш в Йейл, за да бъдат изучени както трябва. Ти си глупак и предател на своя колеж, Джонсън.

— Това ли е всичко, професоре?

— Да, това е всичко.

Джонсън се обърна да си върви.

— Още едно нещо — каза Марш.

— Да, професоре?

— Предполагам, няма начин да вземеш тези кости?

— Няма, професоре.

— Тогава всичко е загубено — каза Марш тъжно. — Всичко е загубено.

Върна се към ръкописа си. Писалката му заскърца по хартията.

Джонсън излезе от стаята. По пътя към изхода мина край малък скелет на миниатюрния кон Eohippus, от креда. Това някак си го натъжи.

Той се обърна, излезе и забърза надолу по склона към колежа.

Обработка

The LasT Survivors: shadow, 2018

Послепис

КОУП

Едуард Дринкър Коуп умира без пукната пара през 1897 г. във Филаделфия, след като пропилява семейното богатство и енергията си в конфликта с Марш.

Умира сравнително млад, само на петдесет и шест. Успява да види обаче скелета на бронтозавъра, сглобен в музея „Пийбоди“ в Йейл, след като публикува повече от хиляда и четиристотин статии.

На него се приписва откриването и наименуването на повече от хиляда гръбначни видове и на повече от петдесет вида динозаври.

Един от тях, Anisonchus cophater[3], както твърди той, е нарекъл „в чест на всички, мразещи Коуп, които са около мен“. Дарява тялото си на науката и настоява след смъртта му мозъкът му да бъде сравнен по големина с мозъка на Марш, защото тогава се е вярвало, че размерът определя интелигентността. Марш отказва да приеме предизвикателството.

МАРШ

Отнийл Марш умира две години след Коуп, сам и огорчен в къщата, която е построил за себе си. Погребан е в гробището на Гроув Стрийт в Ню Хейвън, Кънектикът. Той и неговите ловци на вкаменелости са открили над петстотин различни вкаменени животни, включително осемдесет динозаври, които също наименува всичките сам.

ЪРП

Уайът Ърп умира на 13 януари 1929 г. в наета къща на ъгъла на булевардите „Винис“ и „Креншоу“, в Лос Анджелис, след като играе в неми филми и после продава правата върху биографията си на „Кълъмбия Пикчърс“. В по-късни години е силно повлиян от желанията на жена си, Джоси. Разказал е живота си така, както го помни или както е искал да се помни, на Стюарт Н. Лейк, писател от Пасадина, две години преди смъртта си. Спомените му, публикувани под заглавие „Уайът Ърп, шерифът от границата“, правят силно впечатление и утвърждават славата му трайно.

СТЪРНБЪРГ

Чарлз Хейзелиус Стърнбърг става известен американски колекционер на вкаменелости и аматьор палеонтолог, който пише за времето, прекарано с Коуп. Всъщност когато Коуп умира, Стърнбърг още работи за него и научава за смъртта му три дни след това, след като съпругата на Коуп му телеграфира.

Стърнбърг пише две книги: „Животът на един ловец на фосили“ (1909) и „На лов за динозаври в пущинаците на река Ред Диър, Албърта, Канада“ (1917). Негова е заслугата за откриването на Monoclonius, или, както е известен масово, „рогатия динозавър“. Според него Коуп е казал: „Никой не може да твърди, че ни обича, ако безразборно унищожава работата ни. Никой човек не обича Бог, ако Бог безразборно унищожава съществата му“.

Фосилите, събрани от Стърнбърг, са изложени в музеи по целия свят.

Бележка на автора

„Биографията — казва Оскар Уайлд — придава на смъртта нов ужас“.

Дори в художествено произведение за отдавна починали хора има причина да се съобразим с това усещане.

За читателите, които не познават американската история от онзи период, може би ще е интересно да научат, че професорите Марш и Коуп са реални хора, а съперничеството и антагонизмът помежду им тук са предадени без преувеличение — всъщност дори са смекчени, защото деветнайсети век допуска в междучовешките отношения ексцеси, каквито днес е трудно да повярваме, че е имало.

Коуп наистина пътува до пущинаците на Монтана през 1876 г. и открива зъби от бронтозавър общо взето както е описано тук[4].

Антагонизмът между Коуп и Марш, който в действителност продължава повече от десет години, тук е сведен до само едно лято, с малки промени. Така например Марш прави фалшивия череп, който Коуп да открие, и други подобни. Истина е обаче, че в много случаи работниците на Коуп и Марш понякога са водели престрелки — с много по-сериозни намерения, отколкото се вижда тук.

Героят Уилям Джонсън е изцяло измислен. Не бих чел този роман като историческа книга. Историята е описана точно в книгата на Чарлз Стърнбърг „Животът на един ловец на фосили“, която подробно разказва за пътуването на Коуп в пущинаците на Монтана.

Задължен съм на Е. И. Колбърт, видния палеонтолог и куратор на Американския музей за естествена история, за това, че ме запозна с конфликта между Марш и Коуп. В писмата си до мен той предложи да напиша роман за тях. Освен това ми даде ценни насоки чрез книгите си.

И накрая, читателите, които разглеждат албуми с фотографии, както правех аз, трябва да бъдат много внимателни с надписите под снимките. Появила се е нова порода фотоалбум, в който автентичните снимки от Запада са придружени от мрачна, подобна на елегия проза. Тя може да подхожда на снимките, но се разминава с фактите — това тъжно, меланхолично отношение е пълен анахронизъм. Градовете като Дедуд днес може да ни се струват потискащи, но някога са били процъфтяващи населени места, а хората са отивали в тях с радост. Твърде често тези, които пишат обяснения под снимките, се отдават на собствените си неинформирани фантазии, свързани с тези снимки и тяхното значение.

Всички събития от 1876 г. са се случили, както са описани тук, с изключение на факта, че през тази година Марш не е водил група студенти (правил го е всяко лято през предходните шест години, но през 1876 г. остава в Ню Хейвън, за да се срещне с английския биолог Т. X. Хъксли), че всички открити от Коуп кости са пътували с парахода по Мисури и никаква част от тях не е поемала към Дедуд, и Робърт Луис Стивънсън не е пътувал на Запад преди 1879 г. Описанията на Индианските войни са точни, за съжаление, и от гледната точка на времето сто и повече години след това може да се каже, че американският Запад, какъвто е описан на тези страници, подобно на света на динозаврите преди това, скоро е изчезнал завинаги.

Послеслов

Всеотдайността на Майкъл към занаята му беше безкрайна: в течение на кариерата си от повече от четирийсет и три години той написа трийсет и две книги, произведенията му вдъхновиха множество филми, а като режисьор, сценарист и продуцент самият той създаде емблематични филми и телевизионни програми. Не само че винаги работеше върху следващия проект — винаги работеше върху следващите проекти. Майкъл четеше непрекъснато, изрязваше интересни статии, събираше материали за бъдещата си работа, като гледаше към миналото, наблюдаваше настоящето и мислеше за бъдещето. Обичаше да разказва истории, в които границите между фактите и възможните сценарии „ами ако“ са размити.

Винаги се разделяш с роман на Крайтън, негов филм или негово телевизионно предаване по-мъдър и ти се иска още. Тъй като всичко в работите му беше много щателно проучвано, човек не би могъл да не си мисли, че да, може би наистина динозавър може да бъде върнат към живот от ДНК, открита в добре запазен комар, или че наноботовете могат да действат интелигентно и независимо и да предизвикат хаос сред човешките си създатели и тяхната среда.

Работата му е уместна и увлекателна както винаги, както личи от огромния успех на франчайза „Джурасик Парк“ и новата екранизация на неговия класически филм „Западен свят“ от Ейч Би О.

Признаването на наследството на Майкъл е моя мисия от кончината му насам. Като създавах неговия архив, бързо си дадох сметка, че е възможно „Драконови зъби“ да се проследят до едно писмо от 1974 г. до куратора на отдела за палеонтология на гръбначните в Американския музей за естествена история. След като прочетох ръкописа, мога да кажа, че „Драконови зъби“ е „истински Крайтън“. Звучи с гласа на Майкъл, а в тъканта на тази епична история динамично са вплетени любовта му към историята, проучванията и науката. Почти четирийсет години след като Майкъл за първи път стигна до идеята за вълненията и опасностите в ранната палеонтология, историята все още звучи така свежо и забавно, както и тогава. „Драконови зъби“ беше много важна книга за Майкъл — предтеча на неговата „друга динозавърска история“. Публикуването й е чудесен начин да запознаем новите поколения читатели по света с Майкъл и ще истинско удоволствие за многобройните му почитатели навсякъде.

Издаването на „Драконови зъби“ беше положен с удоволствие труд и искам да благодаря на следните хора за помощта в това начинание: на моя творчески партньор Лорънт Бозеро, на Джонатан Бърнам, Дженифър Барт и на екипа на издателство „Харпър“, на Дженифър Джоел; и на Слоун Харис от ICM Partners, на забележителния екип от Michael Crichton Archives, Майкъл Шурман и Пейдж Дженкинс и, разбира се, на нашия любим син Джон Майкъл Крайтън-младши.

Шери Крайтън

Бележки под линия

1

Тук: на място — Б. пр.

2

Пиле с естрагон (фр.) — Б. пр.

3

От Cope + hater — който мрази Коуп (англ.). — Б. пр.

4

Бележка на редактора на американското издание: Чарлз X. Стърнбърг приписва това откритие на Коуп в книгата си от 1909 г. „Животът на един ловец на фосили“. Други приписват откритието на Brontosaurus на Марш.

Content

Майкъл Крайтън
Драконови зъби

Увод

Част I

Младият Джонсън се присъединява към експедицията на Запад

Марш

Изучаване на фотографията

Филаделфия

„Готови ли сте да копаете за Йейл?“

Чикаго

Пътуване на Запад

Западът

Нощ в Шайен

Сутрин в Шайен

Експедицията на Коуп

На запад с Коуп

Форт Бентън

Част II

Нощ в прерията

Инциденти в равнините

Лошите земи

Индианското село

Костница

Около огъня

Лоша вода

Вечеря с Коуп и Марш

„Спете с револверите, момчета“

Преместване на лагера

Зъбите

Около лагерния огън

Заминаване от лошите земи

Част III

В равнините

Лошите земи

Дедуд

Живот в Дедуд

Артгалерия „Черни хълмове“

Армията пристига

Последен ден в Дедуд

Следващия ден в Дедуд

Емили

Новината на Емили

Преместване на костите

Престрелка

Пътят към Шайен

Втората атака

Червеният каньон

Форт Ларами

Сделката с кости в Ларами

Шайен

Четири срещи

Обработка

The LasT Survivors: shadow, 2018

Послепис

Бележка на автора

Послеслов

Бележки под линия