Сара Дж. Маас

Кулата на зората

(книга 6 от "Стъкленият трон")

На баба ми Камила, която е прекосила планини и морета и чиято удивителна история е любимата ми епопея.

Първа част

Градът на боговете

1

Каол Уестфол, бивш капитан на кралската стража, понастоящем Ръка на новокоронования крал на Адарлан, в последно време се убеждаваше кой бе най-омразният за него звук на света.

Колелата.

Трополенето на колелата по дървения под на кораба, с който плаваше сред бурните води през последните три седмици. А сега и глухото им дрънчене по лъснатия зелен мрамор и живописните мозайки из бляскавия дворец в Антика, собственост на хагана на Южния континент.

Понеже нямаше какво друго да прави, освен да седи в стола си на колела, който бе започнал да възприема и като свой затвор, и като единствено средство за придвижване из света, Каол запечатваше в съзнанието си всеки сантиметър от огромния дворец, кацнал върху един от безчетните хълмове на столицата. Всеки сантиметър, изграден с материали от различно кътче на хаганската могъща империя в нейна прослава.

Излъсканият зелен мрамор, по който се търкаляше сега количката му, беше добит в някоя от каменоломните в югозападната част на континента. Червените колони, изсечени като великански дървета, чиито най-горни клони се протягаха по високия сводест таван на необятната приемна зала, бяха докарани от североизточните пясъчни пустини.

Мозайките, вградени тук-там в зеления под, бяха дело на занаятчия от Тигана — още един от любимите градове на хагана, разположен в планинския южен край на континента. Всяка изобразяваше сцена от богатото, жестоко, но славно минало на хаганата: вековете от съществуването на номадския, коневъден народ, обитавал тревистите степи на изток; въздигането на първия хаган — военачалник, обединил разпилените племена в единна, завоевателна сила, която се впуснала да превзема континента парче по парче, изковавайки с далновидност и брилянтна стратегия днешната всемогъща империя. Майсторът бе предал в мозайките си и тривековната история след това: големия брой хагани, разширили империята, разпределяйки богатствата от стотина завладени земи по цялата си територия, изграждайки безброй мостове и пътища, за да свържат частите една с друга, управлявайки просторния континент с размах и трезва мисъл.

Вероятно мозайките пресъздаваха облика на империята, в каквато бе могъл да се превърне и Адарлан, размишляваше Каол, докато тихият говор на придворните отекваше по изсечените колони и позлатените куполи напред. Е, ако над Адарлан не властваше марионетка, поставена в ръцете на крал демон, решен да превърне света им в пиршество за пълчищата си.

Каол извърна глава към Несрин, която буташе количката му с каменно изражение на лице. Единствено тъмните й очи, стрелкащи се към всеки минувач, всеки прозорец, всяка колона, разкриваха поне някакъв интерес към внушителния дом на хагана.

Запазили бяха най-хубавите си дрехи за днешната среща и новоназначеният капитан на стражата наистина изглеждаше превъзходно в пурпурнозлатистата си униформа. А откъде Дориан бе изровил една от униформите, които Каол някога бе носил с такава гордост, той самият нямаше представа.

Първоначално бе възнамерявал да се облече в черно просто защото цветът… Открай време не се възприемаше в цветни дрехи с изключение на червеното и златистото, които символизираха кралството му. Черното пък вече принадлежеше на обсебените от Валгите войници на Ераван. Именно намъкнати в изцяло черните си униформи бяха тормозили Рифтхолд. С тях залавяха, изтезаваха и колеха хората му.

А накрая ги закачваха да висят по портите на двореца.

Едва бе намирал сили да надзърне към антиканските стражи, които подминаваха по пътя насам, и онези по улиците, и тези в самия дворец — изправени гордо, застанали нащрек с мечове на гърбовете и бойни ножове на хълбоците. Дори сега потискаше импулса си да надникне към обичайните им постове в залата, към местата, по които и той самият би разпределил войниците си. И към капитанското, онова, което, без съмнение, би заел той, откъдето би следил срещата с чуждоземните посланици.

Несрин отвърна на погледа му с нетрепващи абаносови очи. Дългата до раменете й черна коса се полюшваше леко с всяка нейна стъпка. По красивото й, сериозно лице нямаше и следа от тревога. Нищо по него не подсказваше, че им предстои среща с един от най-могъщите мъже на света, способен да промени съдбата на собствения им континент във войната, която със сигурност вече се разразяваше из цял Адарлан и Терасен.

Каол обърна глава напред, без да отрони и дума. Стените, колоните и сводестите врати имаха уста, уши и очи, беше го предупредила Несрин.

Именно тази мисъл го възпря да докосва каквото и да било по дрехите, на които окончателно се бе спрял: светлокафяв панталон, стигащи до коляното кафеникави ботуши, бяла копринена риза, почти скрита от тъмния му тюркоазен жакет. Жакетът беше що-годе семпъл и за високата му цена говореха само изящните месингови катарами по предницата и деликатният блясък на финия златист конец по ръбовете. Не носеше меч на кожения си колан и чувстваше липсата на успокоителната му тежест като фантомна болка в отсечен крайник.

Или крака.

Две задачи. Имаше две задачи в двореца, а още не знаеше коя ще се окаже по-неизпълнима.

Да убеди хагана и шестимата му евентуални наследници да се включат във войната срещу Ераван с многобройната си армия…

Или да открие лечител в Торе Сесме, който да го вдигне на крака.

Да го оправи, додаде наум с немалък прилив на отвращение.

Мразеше тази дума. Почти колкото трополенето на колелата. Да го оправи. Макар и точно това да очакваше от легендарните лечителки, просто му се гадеше от този израз.

Затова прогони и него, и мисълта от съзнанието си, докато Несрин продължаваше да следва почти безмълвната група слуги, които ги водеха чак от пристанището, през лъкатушещите, прашни калдъръмени улици на Антика и нагоре по стръмния булевард към куполите и трийсет и шестте минарета на двореца.

Ленти от всевъзможни бели платове — от коприна до фина вълна и лен — висяха от безброй прозорци, фенери и входове. Навярно заради скорошната смърт на някакъв държавник или далечен роднина на хагана, обяснила му беше тихо Несрин. Ритуалите за почитане на мъртъвците бяха разнородни и често смесица от множеството кралства и земи, вече обединени под господството на хаганата, но белият плат бе древна реликва от вековете, когато народът на хагана скитал из степите и полагал мъртъвците си под вечно бдящото, открито небе.

Но градът далеч не изглеждаше в траур, докато минаваха през него. Хората крачеха забързано в какви ли не облекла, търговците хвалеха стоките си, дякони, подаващи се от дървени и каменни храмове — всеки бог си имал свой дом в Антика, беше го просветлила Несрин, — привикваха хората от улиците. А над всичко това, дори над двореца, се извисяваше сияйна кула от светъл камък, разположена върху един от южните хълмове.

Торе. Кулата, обитавана от най-вещите простосмъртни лечителки на света. Каол се бе постарал да не я гледа твърде втренчено през прозорците на каретата, въпреки че гигантската кула се виждаше от почти всяка улица, от всяко ъгълче на Антика. Слугите не казаха нищо за нея, дори не споменаха за господстващото й присъствие, което сякаш засенчваше и двореца на хагана.

Слугите така или иначе не бяха особено разговорливи по пътя насам и все пак не пророниха и дума за траурните знамена, брулени от сухия вятър. Мълчаха и мъжете, и жените — всичките с тъмни, лъскави, прави коси, до един облечени със свободни панталони и разкроени жакети в кобалтовосиньо или кървавочервено, обточени с бледозлатисто. Платени прислужници, но потомци на робите, притежавани някога от хаганския род. Докато предишната владетелка, жена с буден, новаторски дух, не забранила робовладелството като една от множеството мерки за усъвършенстване на империята. Тя освободила робите си, ала ги задържала като платени слуги заедно с децата им. А ето че сега и техните внуци служеха на хаганата.

Никой от тях не изглеждаше недохранен или мизерстващ и никой не показа и капка страх, докато съпровождаха Каол и Несрин от кораба до двореца. Настоящият хаган явно се отнасяше добре с прислугата. Каол се надяваше и наследникът му, все още необявен, да усвои подхода му.

За разлика от политиката в Адарлан и Терасен, тук хаганът сам избираше наследника си — не го предопределяха редът на раждане и полът. Отглеждането на възможно най-много потомци подсигуряваше на хагана по-голям избор, но пък и беше нож с две остриета. Съперничеството между евентуалните наследници… бе същински кървав спорт, в който всеки се стремеше да докаже на родителя си, че е най-силен, най-мъдър, най-подходящ за трона.

Законът повеляваше хаганът да държи на неприкосновено, тайно място запечатан документ, посочващ наследника му, в случай че го застигнеше смърт, преди да е обявил името му. В него можеха да се внасят промени по всяко време, но беше създаден така, че да се избягва нещото, от което се страхуваше владетелят още откакто първият хаган бе съединил кралствата и териториите на континента: срив. Не под напора на външни сили, а заради вътрешна война.

И онзи първи владетел бе постъпил мъдро. През тристагодишната история на хаганата не беше избухнала нито една гражданска война.

Когато Несрин го прекара с количката през шпалира от слуги, които спряха между две гигантски колони и сведоха глави в галантен поклон, когато живописната, богато украсена тронна зала се разгърна пред тях с десетките си посетители, струпани около златния, блеснал под обедното слънце подиум, Каол се зачуди коя ли от петте фигури пред трона щеше да управлява империята един ден.

Единственият звук в залата бе шумоленето на дрехите на петдесетината придворни — Каол ги преброи скришом само за няколко секунди, — събрани от двете страни на бляскавия подиум, образувайки стена от коприна, плът и бижута, почти същински булевард, по който Несрин забута количката му.

Шумоленето на дрехи и трополенето на колелата. Дори скърцаха, макар че ги беше смазала тази сутрин, но няколкоседмичното плаване се беше отразило на метала. Всяко скрибуцане пронизваше ушите му, подобно на нокти, стържещи по камък.

Независимо от това държеше главата си високо вдигната. Раменете — изправени.

Несрин спря на почтително разстояние от подиума и стената от петимата хагански потомци, всичките в разцвета на силите си, мъже и жени, застанали между тях двамата и баща си.

Върховният дълг на принцовете и принцесите беше да бранят императора. Най-лесният начин да докажат предаността си, да повлияят на избора му. А петимата пред тях…

Каол придоби непроницаемо изражение и отново ги преброи. Наистина бяха само петима. Не шестима, както го беше подготвила Несрин.

Но вместо да огледа залата за липсващия хагански потомък, той се поклони дълбоко. Беше упражнявал движението множество пъти през последната седмица от морското им пътешествие, докато въздухът постепенно се стопляше, превръщайки се във все по-сух и сгорещен от слънцето. Още му бе странно да го върши в седнало положение, ала въпреки това Каол се поклони ниско, докато не впери очи в безполезните си крака, в съвършено чистите си кафяви ботуши, където се криеха безчувствените му, неподвижни стъпала.

Когато дочу шумоленето на дрехи от лявата си страна, разбра, че Несрин беше застанала до него и също се покланяше.

Останаха така, колкото траеше поемането на три глътки въздух — поне толкова време се изискваше по думите на Несрин.

Каол го използва, за да свика самообладанието си, да прогони от ума си бремето, увиснало на плещите и на двама им.

Някога умело бе запазвал непоклатимо хладнокръвие. Все пак беше служил на бащата на Дориан години наред, приемайки заповедите му с абсолютен стоицизъм. А преди това бе понасял собствения си баща, чиито думи раняваха също толкова дълбоко, колкото и юмруците му. Преданият настоящ лорд на Аниел.

Титлата „лорд“ пред името на Каол вече беше същинска подигравка. Подигравка и заблуда, която Дориан бе отказал да премахне без значение на протестите му.

Лорд Каол Уестфол, Ръка на краля.

Мразеше го. Повече от скрибуцането на колелата. Повече от тялото, което не усещаше от хълбоците си надолу, чиято неподвижност продължаваше да го изненадва дори седмици по-късно.

Той беше лорд на нищото. Лорд на клетвопрестъпниците. Лорд на лъжците.

И когато надигна торс, срещайки вирнатите в крайчетата очи на белокосия мъж върху трона, когато отпуснатата кафеникава кожа на хагана се сбърчи в лека, лукава усмивка… Каол се запита дали не бе прочел мислите му.

2

Несрин имаше чувството, че в нея вече съществуват две страни.

Онази, която се зовеше капитан на адарланската кралска стража, която положи клетва пред краля да уреди изцеряването на мъжа в количката до нея, както и да свика армия с помощта на мъжа в трона пред нея. Тази част от Несрин държеше главата й гордо изправена, раменете й — изопнати, ръцете й — на не дотам заплашително разстояние от изящния меч на хълбока й.

А другата част…

Другата част бе съзерцавала как високите кули, минаретата и куполите изникват на хоризонта, докато плаваха към града на боговете, как лъскавата Торе се извисява гордо над всичко… и бе преглъщала сълзите си. Същата тази част още от пристанището бе доловила аромата на печени червени чушки, свежия дъх на джинджифил и примамливата сладост на кимиона, осъзнавайки до мозъка на костите си, че е у дома. Както и че, макар да беше отдала живота си в служба на Адарлан, на тамошното си семейство, мястото, където някога бе живял баща й, където дори родената й в Адарлан майка се бе усещала по-спокойна… Тук бе нейният народ.

Цветът на кожата в различните нюанси на кафявото и бронзовото, изобилието от лъскава черна коса — също като нейната. Очите с какви ли не форми — вирнати в краищата, големи, заоблени, тесни, и оттенъците — от абаносово и кестеняво до рядко срещаното лешниково и зелено. Нейният народ. Смесица от всевъзможни кралства и земи, да, но… Тук никой не съскаше презрително по улиците. Тук никой не замеряше деца с камъни. Тук племенниците й не биха се чувствали различни. Нежелани.

И тази част от нея… Независимо от изправените й рамене и вирната брадичка, коленете й трепереха пред човека — пред силата — на трона.

Несрин не се бе осмелила да каже на баща си къде отива и защо. Само че кралят на Адарлан я праща на мисия и може да се позабави.

Баща й не би повярвал. Тя самата почти не вярваше.

Хаганът представляваше легенда, разказвана с притаен глас пред камината им в зимните вечери; потомците му — предания, предавани отново и отново, докато месеха безчет хлябове за пекарната. Предците им — приказки за лека нощ, които или трябваше да я приспят, или да я накарат да будува, скована от ужас.

Хаганът беше оживял мит. Божество, подобно на останалите трийсет и шест, които властваха над града и империята.

В Антика имаше толкова храмове, посветени на тези богове, колкото и паметници на различните хагани. Повече дори.

Затова и го наричаха града на боговете — заради живия бог, възкачил се на трона от слонова кост върху златния подиум.

Подиум от чисто злато, точно като в легендите, разправяни от баща й.

А шестимата потомци на хагана… Несрин можеше да разпознае всеки от тях, без да е нужно да се представят.

След старателното проучване, което Каол беше провел на кораба им, не се съмняваше, че и той може.

Ала на тази среща не на тях се падаше първата дума.

Защото, колкото тя бе запознала бившия капитан с родината си през изминалите седмици, толкова и той я беше запознал с дворцовия протокол. Не че Каол имаше особено пряка връзка с него, но все пак достатъчно го беше наблюдавал през годините на служба към краля.

Наблюдател в игра, в която сега му предстоеше да се превърне в основен играч. Игра с неописуемо висок залог.

Зачакаха мълчаливо хаганът да проговори.

Несрин се бе постарала да не зяпа твърде отявлено, докато се придвижваха из двореца. Не беше стъпвала в него по време на малкото си посещения в Антика през годините назад. Същото важеше за баща й, за неговия баща — и изобщо за всичките й предци. Дори в град на боговете, това бе най-свещеният храм. И най-смъртоносният лабиринт.

Хаганът не помръдна в трона си от слонова кост.

По-нов, по-широк трон отпреди стотина години, когато седмият хаган беше изхвърлил предишния, защото едрото му тяло не се побирало в него. Историята разказваше, че преял и препил до смърт, но поне имал благоразумието да назове наследника си, преди да се стисне за гърдите и да увисне мъртъв… на същия този трон.

Урус, настоящият хаган, беше на не повече от шейсет и изглеждаше в далеч по-добро здравословно състояние. Макар че тъмната му коса отдавна беше станала по-бяла от резбования му трон, а сбръчканата му кожа бе осеяна с белези, свидетелстващи за всичките му битки през последните дни от живота на майка му… Ониксовите му очи, тесни и вирнати в краищата, искряха като звезди. Будни и всевиждащи.

Върху снежнобялата му глава не бе поставена корона. Боговете, намиращи се сред простосмъртните, не се нуждаеха от символи на божествената си власт.

Лентички бяла коприна се полюшваха по прозорците зад него и сякаш изпращаха мислите на хагана и семейството му към душата на починалия — несъмнено някой големец — в единението му с Всевечното синьо небе и Спящата земя, които хаганът и всичките му предци все още почитаха вместо пантеона от трийсет и шест богове, прославяни от обитателите на града.

И другите, онези от новите територии на хаганата, които още не бяха приобщени към божествената свита. Вероятно имаше поне неколцина такива богове, защото мъжът на трона пред тях бе прибавил шепа презморски кралства към границите им през трийсетгодишното си управление.

По едно кралство за всеки пръстен с лъскав скъпоценен камък, красящ белязаните му пръсти.

Воин с богата премяна. Окичените му ръце се свлякоха от страничните облегалки на резбования трон, сглобен от бивните на могъщите зверове, обитаващи централните степи, и се сключиха в скута му, обгърнат с едри дипли обточена в златисто синя коприна. Несрин мигновено позна индиговата боя от забулените в изпарения, тучни земи, простиращи се на запад. От Балрун, родината на предците й, преди любопитството и стремежът към успех да подтикнат прадядо й да довлече семейството си през планини, равнини и пустини до града на боговете в сухия север.

Родът Фалик поколения наред се препитаваше с търговия, съставена от не особено изтънчени стоки, а най-обикновени сукна и подправки. Чичо й продължаваше да търгува с все същото и благодарение на множество далновидни вложения се бе превърнал в сравнително богат човек, чието семейство обитаваше красива къща в града. Безспорно израстване спрямо професията на пекар — пътя, който баща й си беше избрал, напускайки тези брегове.

— Рядко се случва нов крал да изпрати толкова знатна особа в земите ни — отбеляза накрая хаганът, и то на техния език, не на халха, езика на Южния континент. — Приемам го като знак на уважение.

Акцентът му толкова наподобяваше този на баща й, само че в тона му липсваше неговата топлина, хуморът му. Така говореше мъж, въздавал заповеди цял живот, борил се свирепо за короната си. И екзекутирал двама от братята и сестрите си, които не понесли загубата с достойнство. Що се отнасяше до тримата оцелели… единият живееше в изгнание, а другите двама се бяха врекли във вярност на брат си. Позволявайки на лечителките от Торе да ги лишат от наследство.

Каол килна глава.

— За мен е чест, Велики хагане.

Не „величество“ — това обръщение беше за крале и кралици. За мъжа пред тях не съществуваше достатъчно възвишена дума, а само титлата, носена от най-първия в рода му: Велик хаган.

— За вас — повтори умислено хаганът и тъмните му очи се плъзнаха към Несрин. — Ами спътницата ви?

Несрин едва се сдържа да не падне наново в поклон. Сега осъзнаваше, че Дориан Хавилиард бе точната противоположност на този човек. Елин Галантиус обаче… Тя се зачуди дали младата кралица нямаше повече общо с хагана, отколкото с Хавилиард. Или щеше да има, ако оцелееше достатъчно дълго. Ако се случеше да достигне до трона си.

Несрин прогони размислите си, когато Каол извърна очи към нея с видимо напрегнати рамене. Не заради въпроса, не заради обкръжението им, а просто защото напънът да вдигне поглед към могъщия крал воин… щеше да му коства много.

Несрин леко наклони глава.

— Аз съм Несрин Фалик, капитан на кралската стража на Адарлан. Постът, който лорд Уестфол заемаше, преди крал Дориан да го назначи за своя Ръка в началото на лятото.

Благодарна беше, че годините в Рифтхолд я бяха научили да не се усмихва, да не показва страх, да говори хладнокръвно, плавно… дори когато коленете й трепереха.

Тя продължи:

— Това е родината на семейството ми, Велики хагане. Антика все още притежава част от душата ми. — Несрин постави ръка върху сърцето си и мазолите й закачиха фината материя на златистопурпурната й униформа. Цветовете на империята, която множество пъти бе подлагала семейството й на гонения и нападки. — Честта, която ми оказвате да ме приемете в двореца си, е най-голямата в живота ми.

Навярно беше така.

Ако намереше време да посети роднините си в тихия, обгърнат в градини квартал „Руни“, обитаван главно от търговци като чичо й, те несъмнено щяха да го сметнат за неповторима чест.

Хаганът се поусмихна.

— Тогава ми позволете да ви приветствам в истинския ви дом, капитане.

Несрин не погледна Каол, но долови раздразнението му. Не знаеше какво точно го бе предизвикало: правото й да нарече тези земи свой дом или официалното звание, което едно време бе принадлежало на него.

Тя просто се поклони в знак на благодарност.

Хаганът пак се обърна към Каол.

— Предполагам, че идвате, за да ме привлечете във войната си.

Каол отвърна с леко рязък тон:

— Идваме по повеля на краля си. — В последната дума се четеше нотка на гордост. — За да очертаем началото на нова ера, посветена на процъфтяваща търговия и мир.

Една от дъщерите на хагана — млада жена с коси като буйни нощни потоци и очи като тъмен огън — си размени ироничен поглед с мъжа от лявата й страна, навярно с три години по-голям от нея.

Хасар и Сартак, значи. Третата и вторият по възраст сред потомците. И двамата носеха свободни панталони, бродирани туники и изящни кожени ботуши до коленете. Хасар не изпъкваше с красота, но очите й… Огънят в тях, когато надникна към по-големия си брат, я превръщаше в достатъчно забележителна.

Сартак беше командир на рукините, ездачите на могъщите руки.

Северната въздушна кавалерия на хаганския народ от дълги години обитаваше величествената планина Таван с руките си: гигантски птици с облик на орли, способни да вдигнат във въздуха цели говеда и коне. Нямаха огромните, унищожителни размери на уивърните на вещиците от клана Железни зъби, но пък бяха бързи, пъргави и хитри като лисици. Идеалните ездитни зверове за легендарните стрелци.

Сартак стоеше със сериозно изражение и изпънати широки рамене. Навярно и той като Каол се чувстваше не особено комфортно в официалната си премяна. Несрин се чудеше дали Кадара, личният му рук, бе кацнала на някое от трийсет и шестте минарета, наблюдавайки уплашените слуги и стражи, докато чакаше нетърпеливо господаря си.

Щом Сартак беше тук… явно отдавна знаеха за посещението им с Каол.

Многозначителните погледи, които си размениха Сартак и Хасар, подсказваха на Несрин едно: те двамата най-малкото бяха обсъждали вероятните последици от визитата им.

Сартак плъзна очи към Несрин.

Тя примигна напук на усилията си да запази хладнокръвие. Кожата му беше по-тъмна от тази на останалите — навярно от всичкото време, прекарано в небето под пряката слънчева светлина, а очите му бяха абаносови. Бездънни и неразгадаеми. Черната му коса беше разпусната, с изключение на тънка плитка, следваща извивката на ухото му. Другата част, спускаща се чак до мускулестите му гърди, се люшна леко, когато воинът й кимна — почти подигравателно, беше готова да се закълне Несрин.

Що за пропаднала, нещастна двойка изпращаше Адарлан. Ранения бивш капитан и настоящия — жена от простолюдието. Нищо чудно приветствените думи на хагана да се окажеха прикрита обида.

Несрин отмести поглед от принца, макар че продължи да усеща пронизителния му взор като студен призрачен допир.

— Идваме с дарове от Негово Величество краля на Адарлан — обяви Каол и се завъртя в стола си, за да махне на слугите зад тях.

Кралица Джорджина и дворът й направо бяха ограбили кралската хазна, преди да избягат в планинските си имения през пролетта. А предишният крал бе измъкнал повечето от останалата част през последните месеци от управлението си. Преди двамата да отплават към Южния континент, Дориан бе слязъл в съкровищниците под двореца. Несрин още чуваше отекващата му ругатня, по-цинична от всичко, което някога бе изричал пред нея, когато откри едва няколко купчини златни монети в изпразненото подземие.

Както обикновено, Елин обаче имаше план.

Несрин стоеше до новия си крал, когато Елин отвори двата сандъка в покоите си. Преливаха от скъпоценности, достойни за кралица — Кралица на асасините.

„Засега разполагам с достатъчно средства — заявила бе тя на Дориан, когато кралят се опита да възрази. — Покажи на хагана какво си имаме в Адарлан.“

През няколкото седмици, изминали оттогава, Несрин се питаше дали Елин с облекчение се отърваваше от закупеното с кървавите си пари. Скъпоценностите на Адарлан очевидно нямаше да стигнат до Терасен.

А сега, докато слугите подреждаха пред подиума четирите по-малки ковчежета, разпределени и натъкмени по препоръка на Елин от двата големи сандъка, за да изглеждат скъпоценностите повече, докато отваряха капаците им, мълчаливите придворни проточиха вратове да надзърнат вътре.

И забелязвайки лъскавите скъпоценни камъни, златото и среброто, зашушукаха удивено.

— Дар — обяви Каол, когато дори самият хаган се провеси напред, за да погледне в ковчежетата — от крал Дориан Хавилиард от Адарлан и Елин Галантиус, кралица на Терасен.

Второто име накара принцеса Хасар да стрелне очи към Каол.

Принц Сартак само надникна назад към баща си. Аргун, най-големият син, се взираше смръщено в съкровището.

Аргун — политикът сред тях, любимецът на търговците и най-влиятелните играчи на континента. Слаб, висок на ръст интелектуалец, търгуващ не с пари и материални блага, а с познания.

„Принцът на шпионите“, така наричаха Аргун. Докато двамата му братя се бяха обучавали в изкуството на войната, Аргун бе развивал ума си и сега ръководеше трийсет и шестимата везири на баща си. Затова критичният му поглед към скъпоценностите…

Колиета с диаманти и рубини. Гривни от злато и смарагди. Обици — същински умалени полилеи, — изтъкани от сапфири и аметисти. Майсторски изработени пръстени, някои украсени със скъпоценни камъни, големи колкото лястовиче яйце. Гребени, шноли и брошки. Спечелени с кръв, купени с кръв.

Най-малката сред събраните накуп знатни потомци, хубавичка жена с фино телосложение, оглеждаше съкровището най-отблизо. Дува. Масивен сребърен пръстен с почти неприлично голям сапфир красеше слабата й ръка, притисната към изпъкналия й корем.

Наглед бе бременна в шестия месец, но свободните й дрехи — очевидно обичаше лилавото и розовото — и слабото й тяло можеха и да заблуждават окото. Ала в утробата й безспорно растеше първото й дете, плод на уредения й брак с принц от презморска земя от отдалечения изток, южен съсед на Доранел, доловил ропота на елфическата кралица и решил да подсигури защита за южната империя отвъд океана. Навярно първи опит от страна на хаганата, предполагаха Несрин и мнозина други, да разшири още повече и бездруго мащабните си владения.

Несрин не си позволи да се замисля за живота, растящ под окичената с бижута ръка.

Защото, ако някой от братята и сестрите на Дува наследеше хаганския трон, първата задача на новия владетел, след като той или тя се сдобиеше с достатъчно собствени потомци, щеше да е да отстрани всички други претенденти за трона. Започвайки с децата на братята и сестрите си, ако те оспореха мястото му на престола.

Несрин се чудеше как живее с тази мисъл Дува. Дали бе обикнала бебето в утробата си, или имаше благоразумието да не допуска подобни чувства. Дали бащата щеше да стори всичко по силите си, за да го спаси, ако се стигнеше дотам.

Хаганът най-сетне се облегна назад в трона си. Децата му също бяха изопнали гърбове, а ръката на Дува бе паднала от корема й.

— Бижута — поде Каол, — изработени от най-вещите адарлански майстори.

Хаганът се заигра с големия цитрин върху един от собствените си пръстени.

— Ако идват от съкровищницата на Елин Галантиус, не се и съмнявам.

Между Несрин и Каол се възцари мълчание. Знаеха — очаквали бяха, — че хаганът има шпиони по всички земи, по всяко море, че миналото на Елин можеше да се окаже някак непреодолимо.

— Все пак вие не сте само Ръка на Адарлан — продължи хаганът, — но и посланик на Терасен, прав ли съм?

— Да, прав сте — отвърна простичко Каол.

Хаганът се изправи леко сковано и децата му веднага отстъпиха встрани, отваряйки му път, за да слезе от златния подиум.

Най-високият му син — мускулест мъж, видимо по-невъздържан от Сартак с кротката му бдителност — огледа тълпата за скрити заплахи. Кашин. Четвърти по възраст.

Ако Сартак командваше руките над северните и централните земи, то Кашин се разпореждаше със сухопътните им армии, съставени главно от пехотинци и конници. Аргун ръководеше везирите, а армадите се прекланяха пред Хасар. Но Кашин не притежаваше изтънчеността на братята и сестрите си. Тъмната му коса беше сплетена, разкривайки широкото му лице. Несъмнено красавец, да — но сякаш животът сред войските беше оставил своя отпечатък върху него. Не непременно в лошия смисъл.

Хаганът слезе от подиума и кобалтовата му роба зашумоли по пода. С всяка негова стъпка по зеления мрамор Несрин се убеждаваше, че този мъж наистина бе командвал руките в небесата и конниците, а и бе съумял да привлече армадите на своя страна. Сетне Урус предизвикал на двубой най-големия си брат по повеля на майка им, която лежала на смъртния си одър, линееща от болест, непосилна дори за лечителките от Торе. Оцелелият от двама им щял да стане новият хаган.

Предишната хаганка обичала зрелищата. Затова разпоредила решителният бой между двамата й избраници да се проведе в амфитеатъра в центъра на града, като отворила вратите му за всеки, който смогнел да си намери място. Хората седели по парапети и стълбища, а улиците, водещи към бялата каменна сграда, преливали от многохилядни тълпи. Руките и ездачите им гледали от върховете на колоните, обточващи най-горното ниво, а в небето над арената кръжели още рукини.

Двамата претенденти за трона се били шест часа.

Не само един срещу друг, но и срещу ужасиите, които майка им пращала, за да изпита уменията им: гигантски диви котки изскачали от скрити под пясъка клетки; колесници с железни шипове и копиехвъргачи ги връхлитали от тъмните тунели наоколо.

Бащата на Несрин бил сред обезумялото гъмжило по улиците, откъдето слушал за развоя на битката от шепата смелчаги, съумели да се изкачат по колоните.

Последният удар не бил пропит от жестокост или омраза.

Орда, по-големият брат на сегашния хаган, бил пронизан с копие между ребрата от един от колесничарите. След шестчасова кървава битка този удар го повалил.

Урус оставил меча си. На арената се спуснала пълна тишина. Тишина, защото Урус протегнал окървавена ръка към падналия си брат, за да му помогне.

А Орда изстрелял скрит кинжал към сърцето на Урус.

Острието пропуснало целта си с пет сантиметра.

Урус изтръгнал с крясък кинжала и го забил право в брат си.

И не пропуснал.

Докато хаганът крачеше към нея, Каол и ковчежетата, Несрин се питаше дали още имаше белег на гърдите си. Дали майка му бе страдала в уединение по загиналия си син, погубен от онзи, който щеше да наследи короната й след броени дни. Или просто не си бе позволила да обикне децата си, знаейки каква съдба ги очаква.

Урус, хаганът на Южния континент, спря пред Несрин и Каол. Издигаше се с поне петнайсетина сантиметра над Несрин; раменете му си оставаха все така широки, гръбнакът му — все така изправен.

Наведе се с едва видима капчица старческа скованост и взе колие с диаманти и сапфири от едното ковчеже. Бижуто заблещука като жива река в осеяните му с белези, окичени ръце.

— Най-големият ми син Аргун — подхвана хаганът, посочвайки с брадичка към слабия, наблюдателен принц — наскоро ми докладва доста интригуващи сведения за кралица Елин Ашривер Галантиус.

Несрин зачака удара. Каол просто отвръщаше на погледа му.

Ала тъмните очи на хагана, очите на Сартак, осъзна Несрин, затанцуваха, когато каза на спътника й:

— Деветнайсетгодишна кралица би притеснила мнозина. Дориан Хавилиард поне са го обучавали още от невръстно дете да наследи короната, да управлява двора си и цялото кралство. Елин Галантиус обаче…

Хаганът хвърли колието в ковчежето. То издрънча гръмко като сблъсък на стомана с камък.

— Някои биха нарекли десетгодишен опит като професионален асасин достатъчно обучение.

Из тройната зала пак се разнесе шепот. Огнените очи на Хасар направо лумнаха. Изражението на Сартак остана непроменено. Навярно умение, усвоено от най-големия им брат, чиито шпиони трябваше да са наистина вещи, за да се доберат до информация за миналото на Елин. Макар че дори Аргун едва сдържаше самодоволната си усмивка.

— Може и да ни дели Тясното море — заяви хаганът на Каол, чието лице също оставаше непроницаемо, — но дори ние сме чували за Селена Сардотиен. Дарът ви несъмнено идва от нейната съкровищница. Но носите скъпоценности на мен, при положение че дъщеря ми Дува — той надникна към красивата бременна принцеса, застанала близо до Хасар — още не е получила сватбен подарък нито от новия ви крал, нито от завърналата ви се кралица. Всички останали владетели изпратиха своите още преди половин година.

Несрин се помъчи да прикрие смайването си. Подобен пропуск можеха да оправдаят с толкова много истини, никоя от които обаче не смееха да изтъкнат тук. Каол също мълчеше.

— Но — продължи хаганът — въпреки скъпоценностите, които стоварихте в краката ми като чували с жито, държа да чуя истината. Особено като се има предвид, че Елин Галантиус разруши собствения ви стъклен замък, уби предишния ви крал и превзе столицата ви.

— Щом принц Аргун е толкова осведомен — рече Каол с нетрепващо хладнокръвие, — едва ли е нужно да чувате истината от мен.

Несрин почти изтръпна от дръзкия му тон.

— Едва ли — потвърди хаганът, а Аргун присви леко очи. — Но ми се струва, че вие ще искате да чуете една истина от мен.

Каол не попита каква бе тя. Не прояви никакъв интерес, освен едно лаконично:

— Така ли?

Кашин се напрегна осезаемо. Явно той беше най-ревностният защитник на баща си. Аргун просто се спогледа с един от везирите и прати змийска усмивка на Каол.

— Нека ви съобщя каква е според мен причината за посещението ви, лорд Уестфол, Ръка на краля.

Само чайките, кръжащи високо над купола на тройната зала, дръзваха да нарушат тишината.

Хаганът затвори капаците на ковчежетата един по един.

— Според мен идвате да ме привлече във войната си. Адарлан е разцепен, Терасен е в безизходица и на Елин определено ще й е трудно да убеди оцелелите си лордове да се бият за неопитна кралица, прекарала последните десет години в разгулен живот в Рифтхолд, купувайки същите тези бижута с кървавите си пари. Списъкът със съюзниците ви е кратък и несигурен. Силите на херцог Перингтън далеч не са на ваша страна. Останалите кралства на континента ви са потъпкани и разделени от северните ви земи от армиите на Перингтън. И на фона на всичко това вие долитате тук със скоростта на осемте ветрове, за да ме убеждавате да изпратя армиите си по вашите брегове. Да проливам наша кръв за някаква си загубена кауза.

— Някои биха я нарекли благородна — противопостави му се Каол.

— Не съм приключил — вдигна ръка хаганът.

Каол се наежи, но не посмя отново да проговори неканен. Сърцето на Несрин препускаше в гърдите й.

— Мнозина биха ме посъветвали — продължи Урус, махвайки с вдигнатата си ръка към шепа везири, към Аргун и Хасар — да стоим настрана. Или още по-добре, да се съюзим със сигурните победители, с които водим изгодна търговия през последните десет години.

Той пак махна с ръка към неколцина други мъже и жени в златистите роби на везири. Към Сартак, Кашин и Дува.

— Някои биха съзрели риск в съюзничеството с Перингтън, понеже не е изключено един ден да изпрати армиите си към нашите пристанища. Биха изтъкнали, че рухналите кралства Ейлве и Фенхароу може отново да натрупат богатства под новото си управление и да напълнят хазната ни с плодоносна търговия. Не се и съмнявам, че вие самите ще ме уверите в това. Ще ми предложите неустоими търговски сделки, навярно във ваш личен ущърб. Но вие сте отчаяни и притежанията ви с нищо не надхвърлят моите. А и бездруго лесно мога да си ги присвоя.

За щастие, Каол сдържа езика зад зъбите си. Макар и кафявите му очи да кипяха заради слабо прикритата заплаха.

Хаганът надникна в последното, четвърто ковчеже. Инкрустирани със скъпоценни камъни гребени и четки за коса, изящни шишенца за парфюми, сътворени от най-изкусните адарлански стъклари — строители на двореца, който Елин бе разрушила.

— Затова идвате да ме привлечете към каузата си. И аз ще си помисля по време на престоя ви тук. Защото, естествено, пристигате при нас и с друга цел.

Белязаната му, окичена с бижута ръка махна вяло към стола на Каол. Бронзовите бузи на спътника й пламнаха, но той не трепна дори, не се сви. Несрин свика същата сила.

— Аргун ме уведоми, че травмите ви са пресни, че сте ги получили, когато стъкленият дворец е избухнал. Явно кралицата на Терасен не е прикривала особено съвестно съюзниците си.

Всички присъстващи — и принцовете, и слугите, надзърнаха към краката на Каол. Някакво мускулче по челюстта му потрепна нервно.

— Тъй като отношенията ви с Доранел вече са доста обтегнати, отново благодарение на Елин Галантиус, предполагам, че единственият отворен път към изцелението ви е тук. В Торе Сесме.

Хаганът сви рамене — мимолетен издайнически белег, подсказващ за вироглавия млад воин от миналото му.

— Обичната ми съпруга дълбоко би се разстроила, ако отнема на ранен човек шанса да се излекува — императрицата я нямаше в залата, осъзна най-внезапно Несрин, — затова, разбира се, ще ви допусна в Торе. Дали лечителките ще склонят да ви помогнат, зависи изцяло от самите тях. Дори аз нямам контрол над Торе.

Торе — кулата. Тя господстваше над южния край на Антика, кацнала върху най-високия му хълм с изглед към града, стелещ се надолу към зеленикавото море. Обитаваха я най-знаменитите лечителки на света и служеше като храм на Силба, богинята лечителка, благословила последователите си. От трийсет и шестте божества, които империята бе приветствала през вековете, божества от далечни и близки религии, събрани в града на боговете, Силба се ползваше с неоспоримо върховенство.

Каол изглеждаше така, сякаш преглъща живи въглени, но за радост, съумя да сведе глава.

— Благодаря ви за великодушието, Велики хагане!

— Починете тази вечер. Ще ги осведомя, че утре сутринта ще сте готов. Тъй като вие не можете да се качите в кулата, ще ви изпратят някого от своите. Ако склонят да ви лекуват.

Пръстите на Каол потрепнаха в скута му, ала той не ги сви в юмруци. Несрин още не смееше да си поеме дъх.

— На тяхно разположение съм — рече стегнато Каол.

Хаганът затвори и последното ковчеже с бижута.

— Задръжте си даровете, посланико на Елин Галантиус, Ръка на краля. Нямам нито потребност, нито желание да ги приема.

Каол вирна глава, като че нещо в тона на Урус я бе впримчило.

— Защо?

Несрин едва не подскочи. Явно никой не оспорваше така дръзко решенията на хагана, ако съдеше по гневната изненада в очите му и погледите, които си размениха потомците му.

Но Несрин разпозна и искрица от нещо друго в очите на владетеля. Изтощение.

Погледът й наново попадна върху белите знамена по прозорците, каквито се вееха из целия град, и нещо мазно се плъзна по вътрешностите й. Пак надникна към шестимата наследници.

Не бяха шестима.

Петима. Присъстваха само петима.

Траурни знамена в хаганския дворец. Из целия град.

Този народ не скърбеше, не и както адарланския, който надяваше черни дрехи и жалееше за покойниците с месеци. Дори в хаганското семейство животът продължаваше; не тъпчеха мъртъвците си в каменни катакомби и гробници, а ги покриваха с бели платна, полагайки ги под открито небе в отцепена, свещена земя из далечните степи.

Несрин обходи с очи подредените в редица наследници. Присъстваха петимата най-големи. Тъкмо когато си даде сметка, че Тумелун, най-малката сестра — едва на седемнайсет, — я нямаше, хаганът заяви на Каол:

— Шпионите ви наистина са безполезни, щом не сте узнали.

С тези думи закрачи към трона, позволявайки на Сартак да пристъпи напред. Бездънните очи на втория по големина принц бяха забулени от тъга. Той кимна безмълвно на Несрин. Да. Да, подозренията й бяха верни…

Плътният, приятен глас на Сартак изпълни залата:

— Обичната ни сестра Тумелун загина неочаквано преди три седмици.

О, богове! Толкова думи и ритуали бяха пренебрегнали; неприкритият им зов за помощ във войната бе така неуместен, нетактичен…

В горестната тишина Каол срещна погледите на всички принцове и принцеси, а накрая и този на изтезания хаган.

— Моите най-искрени съболезнования!

Несрин на свой ред пророни:

— Нека северният вятър я отнесе към по-зелените поля!

Само Сартак благоволи да кимне в знак на признателност.

Другите ги гледаха студено, сковано.

Несрин стрелна безмълвно и предупредително Каол — в никакъв случай не биваше да разпитва за смъртта й. Той разчете изражението й и кимна.

Хаганът зачопли с нокът някакво ръбче върху резбования си трон и тишината натежа, подобно на някое от палтата, с които легендарните конници още се бранеха от безмилостния северен вятър из степите и грубите си дървени седла.

— Плаваме от три седмици — опита да обясни с посмекчен глас Каол.

Урус не понечи да изрази разбиране.

— Това обяснява и защо очевидно не сте получили другата вест; защо още не знаете, че тези студени скъпоценности ще са по-необходими на вас самите. — Устните на хагана се извиха в безрадостна усмивка. — Шпионите на Аргун ни донесоха новини от един кораб тази сутрин. Кралската хазна в Рифтхолд вече е недостъпна за вас. Херцог Перингтън и ордата му от летящи страшилища са превзели столицата ви.

Тишина, пулсираща и глуха, обля Несрин като вълна. Тя не знаеше дали Каол диша.

— Нямаме сведения за местонахождението на крал Дориан, но той им е предал Рифтхолд. Сетне избягал под прикритието на нощта, ако може да се вярва на слуховете. Градът е превзет. Всичко на юг от Рифтхолд вече принадлежи на Перингтън и вещиците му.

Несрин съзря първо лицата на племенниците си.

После и това на сестра си. И на баща си. Видя кухнята им, пекарната. Крушовите тарталети, сложени да изстиват върху дългата дървена маса.

Дориан ги беше изоставил. Изоставил ги беше, за да… какво? Да намери помощ? Да оцелее? Да изтича при Елин?

Дали кралската стража бе останала да се сражава? Дали някой се беше борил за невинните обитатели на града?

Ръцете й трепереха. Но не я интересуваше. Не я интересуваше дали тези хора, обгърнати в богатства, й се присмиват.

Децата на сестра й, най-голямото щастие в живота й…

Каол се взираше в нея от количката: С празно изражение. Лишено от мъка, от недоумение.

Пурпурнозлатистата униформа започваше да я задушава. Да я стяга като усмирителна риза.

Вещици и уивърни. В техния град. С железните им зъби и нокти. Как ли бяха разкъсвали човешка плът, изтезавайки… Семейството й… семейството й…

— Татко.

Сартак пак беше пристъпил напред. Ониксовите му очи прескочиха няколко пъти между Несрин и хагана.

— Гостите ни са пропътували дълъг път. Като оставим политиката настрана — той стрелна неодобрителен поглед към Аргун, който изглеждаше доволен от новината, разтърсила зеления мрамор под ботушите й, — ние сме гостоприемна нация. Нека си починат няколко часа. А след това да вечерят с нас.

Хасар дойде до Сартак, взирайки се укорително в Аргун. Но едва ли заради злорадството му, а по-скоро задето не й беше съобщил новината предварително.

— Никой гост, посетил дома ни, не бива да остане неприветстван.

Ала колкото и приветливо да звучаха думите й, тонът й далеч не отговаряше на тях.

Баща им ги изгледа учудено.

— Така е. — Урус махна на слугите до далечните колони. — Отведете ги в покоите им. И изпратете послание до Торе да ни пратят най-добрата си лечителка. Хафиза, ако благоволи да слезе от кулата.

Несрин почти не чу останалото. Щом вещиците държаха града, то Валгите, превзели го в началото на лятото… Нямаше кой да се бори срещу тях. Кой да закриля роднините й.

Ако изобщо бяха оцелели.

Не можеше да диша. Да разсъждава.

Не трябваше да напуска Рифтхолд. Да приема този пост.

Нищо чудно вече да бяха мъртви или да страдаха. Мъртви. Мъртви.

Не забеляза как една слугиня идва да избута стола на Каол. Едва долови как той преплита пръсти с нейните.

Несрин дори не се поклони на хагана на излизане от залата.

Единствено техните лица бяха пред очите й.

Дечицата. Усмихнатите дечица на сестра й с изпъкналите си заоблени коремчета.

Не биваше да идва.

3

Несрин беше изпаднала в шок.

А Каол не можеше да отиде при нея, да я грабне на ръце и да я прегърне силно.

Особено след като се понесе с безмълвна, призрачна вялост право към една от спалните на разкошния апартамент, който им бяха приготвили на първия етаж на двореца, и затвори вратата след себе си. Сякаш бе забравила, че на света съществува някой друг.

Не я винеше.

Каол позволи на слугинята, стройна млада жена с кестенява коса, спускаща се на тежки къдрици до финия й кръст, да го откара във втората спалня. Апартаментът предлагаше изглед към овощна градина и бълбукащи фонтани през жива завеса от розови и лилави цветове, извиращи в живописно изобилие чак от саксиите на горния балкон. А високите прозорци на спалнята му всъщност бяха врати.

Слугинята смотолеви, че щяла да му напълни ваната; говореше езика им доста тромаво в сравнение с хагана и потомците му. Не че той самият имаше право да коментира: все пак не владееше добре никой от другите езици на собствения си континент.

Жената се шмугна зад резбования дървен параван, който несъмнено водеше към банята, а Каол надникна през открехнатата врата на спалнята си към затворената стая на Несрин отвъд бледия мрамор на фоайето.

Не трябваше да напускат Рифтхолд.

Не че щеше да предотврати случилото се, но… Съзнаваше как ще се отрази мъчителната неизвестност на Несрин. Какво й причиняваше вече.

Дориан не беше мъртъв, повтаряше си. Беше се измъкнал. Избягал. Ако беше в плен на Перингтън — на Ераван, — щяха да разберат. Принц Аргун щеше да е научил.

Неговият град, превзет от вещиците. Чудеше се дали Манон Черноклюна бе предвождала атаката.

Помъчи се — безуспешно — да направи равносметка на дълговете, висящи помежду им. Елин пощади живота на Манон при храма на Темис, но в замяна Манон им предостави жизненоважна информация за Дориан, докато още беше под контрола на Валгите. Квит ли бяха тогава? Нещо като съюзници?

Нямаше смисъл да се надява, че Манон ще се обърне срещу Морат. Въпреки това изпрати безмълвна молитва към онзи бог, който го слушаше в момента, да брани Дориан, да отведе краля му в безопасни земи.

Дориан щеше да оцелее. Беше достатъчно умен, достатъчно даровит. Каол не приемаше никакъв — никакъв — друг ход на събитията. Дориан бе жив на някое безопасно място. Или пътуваше към него. А като изникнеше удачен момент, Каол щеше да изкопчи още информация от най-големия принц. Нищо че беше в траур. Щеше да изтръгне всичките му сведения до последното. А накрая щеше да накара слугинята да разпита из търговските кораби за още вести относно нападението.

Нищо — никой не казваше нищо за Елин. Къде беше, какво правеше. Елин, заради която вероятно бе загубил шанса си за съюз с хагана.

Той стисна зъби и още ги стискаше, когато вратите на апартамента се отвориха и висок, широкоплещест мъж влезе, сякаш се намираше у дома си.

Всъщност беше точно така. Принц Кашин идваше сам и невъоръжен, но пък се движеше със спокойствието на човек, уверен в непоклатимата сила на тялото си.

Също както и той самият се беше разхождал из двореца в Рифтхолд.

Каол сведе глава за поздрав, а принцът затвори вратите и впери преценяващ воински поглед в него — дързък и пронизителен. Щом кафявите му очи най-сетне срещнаха тези на Каол, Кашин каза на адарлански:

— Травми като вашата не са рядкост тук и съм виждал множество такива, особено сред племената на конниците. Народът на семейството ми.

Каол нямаше особено желание да обсъжда травмите си нито с принца, нито с когото и да било, ето защо просто кимна.

— Предполагам.

Кашин килна глава, оглеждайки наново Каол, и тъмната му плитка се плъзна върху едното му мускулесто рамо. Явно беше доловил неохотата му да подхваща тази тема.

— Баща ми наистина държи да вечеряте с нас. И не само днес, а всяка вечер до края на престоя ви тук. Кани ви на своята маса.

Съвсем очаквана покана за всеки чуждестранен пратеник и несъмнена чест да седиш на масата на хагана, но да изпрати сина си да я отправи… Каол обмисли внимателно следващите си думи и накрая избра най-логичната:

— Защо?

Очакваше, че семейството ще се постарае да остане сплотено след загубата на най-младия си член. А да поканят непознати сред тях…

Принцът стисна челюсти. Не бе свикнал да прикрива емоциите си подобно на тримата си по-големи братя и сестра си.

— Аргун докладва, че в двореца ни нямало шпиони на херцог Перингтън, както и че хората му още не са стигнали дотук. Аз обаче съм на друго мнение. А Сартак… — Принцът се възпря, като че не желаеше да намесва брат си… а може би и негов бъдещ съюзник. Кашин направи гримаса. — Неслучайно избрах да живея сред войници. Двусмислените реплики в двора…

Каол се изкуши да отвърне, че го разбира напълно, че и той се бе чувствал така през по-голямата част от живота си. Вместо това попита:

— Смятате, че силите на Перингтън вече са проникнали в двора?

Доколко бяха запознати Кашин и Аргун със силите на Перингтън — наясно ли бяха, че валгски крал бе надянал кожата му? Познаваха ли армиите му, по-кошмарни, отколкото можеха да си представят? Но тази информация… Възнамеряваше да я запази за себе си, да я използва някак, ако Аргун и хаганът не разполагаха вече с нея.

Кашин потри врата си.

— Не знам дали е бил Перингтън, или някой от Терасен или Мелисанде, или Вендлин. Знам единствено, че сестра ми е мъртва.

Сърцето на Каол прескочи. Въпреки това се осмели да попита:

— Как се случи?

Скръб проблесна в очите на Кашин.

— Тумелун открай време си беше малко дива, безразсъдна. На настроения. Един ден беше щастлива, усмихната; на следващия потъваше в себе си, в дълбока меланхолия. Казват… — Той преглътна. — Казват, че в такъв момент се хвърлила от балкона си. Дува и съпругът й я открили по-късно същата нощ.

Всеки смъртен случай в семейството беше съкрушителен, но самоубийство…

— Съжалявам — пророни приглушено Каол.

Кашин поклати глава и слънчевите лъчи откъм градината озариха черната му коса.

— Не го вярвам. Моята Тумелун не би скочила.

„Моята Тумелун.“ Думите му говореха достатъчно красноречиво колко близък е бил с по-малката си сестра.

— Подозирате, че са я убили?

— Вярвам само, че в каквито и настроения да изпадаше Тумелун… аз я познавах добре. Както познавам собственото си сърце. — Той постави длан върху него. — Не би скочила.

Каол отново преся внимателно следващите си думи.

— Моите най-искрени съболезнования, но имате ли причина да подозирате чуждестранна намеса?

Кашин стори няколко умислени крачки.

— Никой от нашите земи не би постъпил толкова глупаво.

— Е, никой от Терасен или Адарлан не би направил подобно нещо. Дори за да ви подтикне към участие във войната.

Кашин впи поглед в лицето му за миг.

— Дори кралица, препитавала се някога като асасин?

Каол не допусна нито искрица емоция по изражението си.

— Може и да е била асасин, но за Елин имаше ясни граници, които за нищо на света не би прекрачила. В никакъв случай не би убила или наранила дете.

Кашин спря пред скрина до едната стена и подравни позлатената кутия върху него спрямо ръба на излъсканата му тъмна повърхност.

— Знам. И това прочетох в доклада на брат ми. Намерил е подробна информация за убийствата й. — Каол можеше да се закълне, че принцът изтръпна, преди да добави: — Вярвам ви.

Несъмнено затова и водеше този разговор с него.

Принцът продължи:

— Което поставя в уравнението немного други чужди сили, способни на подобно зверство. И Перингтън оглавява краткия ми списък.

— Защо му е да убива сестра ви?

— Не знам. — Кашин пак закрачи. — Беше млада, невинна. Яздеше с мен сред Дарган, родния клан на майка ни. Още си нямаше сулд дори.

Щом съзря свитите в недоумение вежди на Каол, принцът поясни:

— Това е копието, носено от всички даргански воини. Привързваме снопове косми от гривите на любимите си коне към дръжката му, точно под острието. Предците ни вярвали, че накъдето вятърът развеел конските косми по копието на някой воин, натам го очаквала съдбата му. Някои от нас още вярват в тези гадания, но дори онези от нас, които смятат, че те са просто част от традициите на народа ни… носят копието навсякъде със себе си. В двореца разполагаме с вътрешен двор, където с братята и сестрите ми забиваме своите сулдета около това на татко, за да ги вее вятърът по време на престоя ни тук. Но след смъртта ни… — По лицето му пак пробяга сянката на скръбта. — След смъртта те са единственият предмет, който остава с нас. В тях душата на дарганския воин се съхранява вовеки и живите ги забиват в някоя от степите из свещените ни земи. — Принцът притвори очи. — Сега душата й ще скита с вятъра.

И Несрин бе казала същото. Каол просто повтори:

— Съжалявам.

Кашин отвори очи.

— Някои от братята и сестрите ми не ми вярват за Тумелун. Другите обаче ми вярват. Баща ни… той още не може да реши. Майка ни отказва дори да напусне стаята си от тъга, затова и не смея да й споделя подозренията си. — Той потри масивната си челюст. — Аз убедих баща ни да ви покани на масата си за целия ви престой тук. Като вид дипломатически жест. Но очаквам от вас да следите всичко с окото на външни наблюдатели. И да ми докладвате за всяка странност. Може пък вие да забележите нещо, убягнало на нас самите.

Да им помогнат… и може би да получат помощ в замяна. Каол попита дръзко:

— Щом ми се доверявате толкова, че ми възлагате подобна задача и ми разкривате подозренията си, защо не ни подкрепите във войната?

— Нямам думата. — Отговор на добре обучен войник. Кашин плъзна поглед из апартамента, като че се уверяваше, че не го дебнат скрити врагове. — Тръгвам на война само когато баща ми заповяда.

Ако силите на Перингтън вече бяха достигнали дотук, ако Морат наистина стоеше зад убийството на принцесата… Безкрайно лесно щяха да склонят краля да се бие на страната на Дориан и Елин. Но Перингтън — Ераван беше твърде умен, за да допусне такава грешка.

И все пак, ако Каол съумееше да привлече към каузата им командира на хаганските пехотинци…

— Аз не участвам в такива игри, лорд Уестфол — каза Кашин, сякаш прочел нещо в очите на Каол. — Ще трябва да привлечете някого от братята и сестрите ми.

Каол потупа с пръст по страничната облегалка на стола си.

— Ще ме посъветвате ли нещо в тази насока?

Кашин изсумтя и се поусмихна.

— И други са идвали преди вас. От кралства, далеч по-богати от вашето. Някои имаха късмет, други — не. — Принцът надникна към краката на Каол и в погледа му пробяга съжаление. Съчувствието на мъж, разпознал го като воин. Каол се вкопчи в страничните облегалки на стола си. — Аз мога единствено да ви пожелая успех.

С тези думи принцът се отправи към вратите, бързешком поглъщайки разстоянието с дългите си крака.

— Ако Перингтън наистина има свой човек тук — подхвана Каол, когато Кашин достигна вратите, — вече сте се убедили, че всички в двореца ви са в смъртна опасност. Необходимо е да предприемете нещо.

Кашин спря с ръка върху резбованата дръжка на вратата и надзърна през рамо.

— Защо според вас помолих чуждестранен лорд за помощ?

Сетне принцът напусна, оставяйки думите си да висят в благоуханния въздух. Тонът му не бе презрителен, нито обиден, а воинската му откровеност…

Каол се помъчи да овладее дишането си, колкото и да бушуваха мислите му. Не беше видял черни пръстени и нашийници наоколо, но пък и не се беше оглеждал. Дори не му бе хрумнало, че сянката на Морат може да е стигнала толкова надалеч.

Той потри гърдите си. Трябваше много да внимава в този двор. Да внимава какво говори пред хората — и в тази стая.

Още се взираше в затворената врата, разсъждавайки върху загатнатия смисъл в думите на Кашин, когато слугинята излезе иззад паравана. Беше заменила туниката и панталона си със завързан халат от ефирна, почти прозрачна коприна, който не оставяше нищо на въображението.

Каол едва се стърпя да не извика Несрин.

— Само ме измий! — нареди той с възможно най-отчетливия си и категоричен глас.

Момичето нито се притесни, нито изпита видимо колебание. Веднага му стана ясно, че го бе вършило и преди, и то безброй пъти.

— Не съм ви по вкуса ли? — попита то.

Прям, директен въпрос. Плащаха му добре, както и на всички други слуги тук. Дошло бе по своя воля и лесно можеше да си намери заместница, без да рискува работата си.

— Напротив — отговори Каол почти откровено, отказвайки да спусне погледа си под нивото на очите му. — Прекрасна си. — Додаде. — Но сега искам само вана. — Сетне добави за по-сигурно: — Нищо друго.

Очакваше да зърне благодарност в очите й, но слугинята кимна безизразно. Дори пред нея трябваше да внимава какво приказва. Какво обсъждаха с Несрин в апартамента.

Откакто Несрин се бе затворила в стаята си, зад вратата й не се чуваше нито звук. Пълната тишина продължаваше и сега.

Затова Каол махна на слугинята да избута количката му в банята — стая с бели и сини плочки, вече обгърната в гъста пара.

Количката се търкаляше по килими и мрамор, заобикаляйки мебелите с лекота. Несрин я беше намерила във вече пустеещите лечителски катакомби на рифтхолдския замък точно преди да отплават насам. Навярно беше от малкото вещи, изоставени от бягащите лечителки.

Оказваше се по-лека и маневрена от очакваното; големите колела от двете страни на седалката се въртяха услужливо дори когато сам ги движеше с помощта на тънките метални обръчи за прихващане. От явната тромавост на други колички я открояваха двете малки предни колелца от двете страни на поставките за крака, които се въртяха на ос във всяка избрана от него посока. Сега плавно се обърнаха към парната завеса в банята.

Огромен вграден басейн заемаше по-голямата й площ. По повърхността на горещата вода лъщяха благовонни масла, сред които се стелеха разпилени цветни листенца. Малко прозорче, разположено високо в далечната стена, предлагаше изглед към зелената градина; свещи позлатяваха кълбетата пара.

Разкош. Същински разкош, докато градът му страдаше. Докато молеха за помощ, която не получаваха. Дориан би останал. Само абсолютното поражение без всякакъв шанс за оцеляване би го убедило да напусне столицата. Каол се зачуди дали магията му бе изиграла някаква роля. Дали бе помогнала на някого.

Дориан щеше да се спаси, да открие съюзници. Съзнаваше го до мозъка на костите си, макар и стомахът му да се свиваше болезнено. Нямаше как да помогне на краля си оттук — освен като подсигури този съюз. Макар и всеки инстинкт в тялото му да го тласкаше към Адарлан, към Дориан, Каол щеше да довърши започнатото.

Почти не усети как слугинята събу ботушите му с няколко ловки движения. И въпреки че поне това можеше сам, едва забеляза как съблича тюркоазения му жакет, после и ризата под него. Но се изтръгна от унеса си, когато девойката се зае да сваля панталоните му, и се наведе да й помогне, стиснал зъби, докато двамата се трудеха в неловко мълчание. Чак когато слугинята посегна да махне и бельото му, Каол я хвана за китката.

Двамата с Несрин още не се бяха докосвали. След един злополучен изблик на страст преди три дни, докато бяха в кораба, така и не бе опитал отново. Колкото и да му се искаше. Повечето сутрини се будеше с болезнен копнеж по нея, особено като споделяха едно легло в общата си каюта. Ала мисълта да лежи безпомощно, да не я обладае както преди… Точно това пресече всяко желание у него. Макар и да бе благодарен, че една определена част от тялото му безспорно работеше.

— И сам мога да вляза — обяви Каол и преди слугинята да е помръднала, свика цялата си сила в ръцете и гърба си и се помъчи да се надигне от стола с безцеремонен похват, който бе усъвършенствал през дългите дни по море.

Първо щракна спирачката на колелата и звукът отекна по камъка и водата. С няколко движения се премести до ръба на седалката и свали стъпалата си от дървените поставки, извъртайки целите си крака наляво. С дясната ръка стисна ръба на седалката до коленете си, а лявата сви в юмрук, преви се надве и я опря на хладните, овлажнени от парата плочки. Хлъзгави…

Слугинята само дойде да разпъне плътна бяла кърпа пред него и се отдръпна. Той й благодари със сдържана усмивка и пак опря левия си юмрук в пода, но този път върху мекия плат, разпределяйки тежестта си по протежението на изпънатата си ръка. Сетне вдиша дълбоко, все още вкопчил пръсти в ръба на количката, и внимателно започна да се свлича към пода. Докато отместваше бавно задните си части от седалката, коленете му се свиха неочаквано.

Стовари се тежко на мрамора, но поне беше слязъл от количката, и то без да се прекатури като при първите няколко опита на кораба.

Завлече се предпазливо до стълбите на басейна, така че да потопи ходилата си в топлата вода, точно над второто стъпало. Слугинята мигновено влезе във водата, грациозна като чапла, и ефирният й халат стана прозрачен като роса. С нежни, но стабилни ръце го хвана под мишницата и му помогна да седне на най-горното стъпало. После на по-долното, и на по-долното, докато водата не го покри до раменете. И пищните й, стегнати гърди не се озоваха точно пред очите му.

Слугинята като че ли не забеляза. Каол веднага извърна поглед към прозореца, а тя се пресегна към малкия поднос с тоалетни принадлежности, който беше закрепила до ръба на басейна. Масла, четки и пухкави кърпи. Докато не го гледаше, Каол свали бельото си и го подхвърли с шумен, мокър плясък върху мраморния под.

Несрин още не се бе показала от стаята си.

Затова той просто затвори очи, отдавайки се на грижите на слугинята, умислен какво да стори оттук нататък.

4

От всички стаи в Торе Сесме тази беше любимата на Ирен Тауърс.

Навярно защото разположението в самия връх на кулата от светъл камък й осигуряваше несравним изглед към залеза над Антика.

Или защото тук за пръв път от почти десет години бе изпитала поне зрънце сигурност. Тук за пръв път видя древната жена, която сега седеше от другата страна на осеяното с листове и книги писалище, и чу думите, променили всичко: „Добре дошла си да останеш, Ирен Тауърс“.

Оттогава бяха минали повече от две години.

Две години, през които работи и живя тук, в тази кула, в този град на толкова много народи, продоволствия и скрити познания.

Това място сякаш се бе пръкнало от мечтите й и тя сграбчваше с две ръце всяка възможност, всяко предизвикателство. Учеше, слушаше, упражняваше се и спасяваше съдби, променяше ги, докато не се изкачи до най-горното стъпало, подобаващо на класата й. Докато млади и стари лечителки, обучавали се цял живот, не започнаха да търсят дъщерята на безизвестна лечителка от Фенхароу за съвет и помощ.

Магията й бе от полза. Приказна, разкошна магия, която я оставяше без дъх и така изцеждаше силите й, че понякога не смогваше да стане от леглото дни наред. Магията си имаше своя цена — и за лечителя, и за пациента. Но Ирен беше готова да я плати. Никога не съжаляваше за последиците от някое изтощително лечение.

Ако така можеше да спаси човешки живот… Това беше дар от Силба. А една млада непозната й бе дала и друг дар през онази последна нощ в Иниш преди две години. Ирен нямаше намерение да пилее нито един от двата.

Сега чакаше търпеливо стройната жена да дочете някакво писмо от другата страна на вечно разхвърляното й писалище. Колкото и да се стараеха слугите, по вехтото бюро от палисандрово дърво неизменно цареше хаос — все беше отрупано с рецепти и заклинания на хвърчащи листове, стъкленици и буркани с всевъзможни отвари.

И сега сред обичайния безпорядък се мъдреха две такива стъкленици — прозрачни сфери върху сребърни поставки, оформени като крака на ибис. Избистряха се на яркото слънце, което сякаш никога не напускаше кулата.

Хафиза, Върховна лечителка на Торе Сесме, взе една от стъклениците, завъртя бледосиньото й съдържание, намръщи се и я остави.

— Това проклето нещо винаги отнема двойно повече време от очакваното. — Сетне попита небрежно на езика на Ирен: — Според теб защо?

За да огледа еликсира, Ирен се приведе над писалището, седнала в оръфаното си кресло. Всяка среща, всеки разговор с Хафиза представляваше ценен урок — шанс да научи нещо. Да предизвика уменията си. Ирен взе стъкленицата от поставката й и я вдигна срещу златистата светлина на залеза, преценявайки внимателно гъстата лазурна течност в нея.

— За какво е?

— Едно десетгодишно момиче го мъчи суха кашлица от шест седмици насам. Докторите му предписвали чай с мед, почивка и свеж въздух. Пооправило се за малко, но преди седмица състоянието му се влошило.

Докторите в Торе Сесме бяха най-добрите на света и се отличаваха от лечителките му само по това, че не владееха магия. Първо те преглеждаха пациентите, преди да ги изпратят на лечителните в кулата, ето защо обитаваха просторния комплекс около нея.

Магията бе скъпоценна и костваше толкова много, че още преди векове някой Върховен лечител бе постановил всеки пациент, достигнал до него, първо да е минал преглед при доктор. Може и да беше политически ход, изглеждаше така, сякаш бе подхвърлил кокал на докторите, които често оставаха без работа заради вечния стремеж на народа им към вселечебната магия.

Магията обаче не лекуваше всичко. Нямаше как да възпре смъртта или да върне някого след нея. Ирен се уверяваше в това отново и отново през последните две години, а и преди тях. И независимо от протокола непоколебимо следваше сърцето си, чуеше ли кашлица по тесните, стръмни улици на Антика.

Тя наклони стъкленицата наляво, после и надясно.

— Може и да е от горещината. Нетипично топло е дори за тези ширини.

Лятото най-сетне вървеше към края си, но дори след две години в града на боговете Ирен не смогваше да свикне с безпощадните му, сухи жеги. За щастие, нечий славен ум от миналото бе изобретил биджиерите — улавящи вятъра кули, разположени по покривите на сградите така, че да вкарват свеж въздух в стаите под тях; някои дори работеха съвместно с малкото подземни канали, криволичещи под Антика, превръщайки жаркия вятър в прохладен бриз. Градът беше осеян с тези тънки кулички, щръкнали към небето досущ като хиляди копия — имаше ги и по глинените къщурки, и по куполестите имения, обградени от сенчести вътрешни дворове и басейни с бистра вода.

За жалост, Торе бе построена преди това брилянтно изобретение и макар че по-горните етажи бяха снабдени с някаква находчива система за проветрение, която охлаждаше най-долните стаи, в много от дните Ирен си мечтаеше на някой изобретателен архитект да му хрумне да обзаведе Торе с последните нововъведения. Защото в този зной и покрай множеството огньове, горящи из кулата, стаята на Хафиза бе същинска пещ. Затова Ирен добави:

— Може да оставиш стъкленицата в някоя от долните стаи, където е по-хладно.

— Но нали на еликсира му е потребно слънце?

Ирен се замисли.

— Намери огледала. С тях може да улавяш слънчевата светлина от прозореца и да я съсредоточаваш върху стъкленицата. Ще трябва да променяш ъгъла им няколко пъти на ден, за да следват движението на слънцето. При по-ниска температура и повече концентрирана слънчева светлина еликсирът може да стане готов по-бързо.

Леко, удовлетворено кимване. Ирен се радваше безкрайно на тези кимвания, на светлината в кафявите й очи.

— Острият ум спасява повече животи от магията — отвърна Хафиза.

Беше го казвала вече стотици пъти, обикновено по адрес на Ирен — за нейна огромна гордост, — но Ирен сведе глава в знак на благодарност и остави стъкленицата върху поставката й.

— Е — подхвана Хафиза, сключвайки ръце върху почти сияещото палисандрово дърво, — Еретия ми каза, че според нея си готова да ни напуснеш.

Ирен изопна гръб в креслото си — същото, в което бе седяла още първия ден, когато изкачи хилядата стъпала до върха на кулата, за да помоли да я приемат в Торе. Молбите бяха най-малкото унижение по време на срещата, а коронният момент настъпи, когато изсипа кесията със злато върху писалището на Хафиза, заявявайки, че не я интересувало колко ще струва, че давала всичко.

Тогава още не знаеше, че Хафиза не взима пари от учениците си. Не, те плащаха за образованието си по други начини. Ирен бе търпяла всевъзможни обиди и оскърбления по време на едногодишната си работа в селската странноприемница „Бялото прасе“, но никога не се бе чувствала толкова унижена, както когато Хафиза й нареди да прибере парите в кафявата си кесия. Събирайки златните монети от писалището, подобно на комарджия, кътащ печалбите си, на Ирен й се бе приискало да скочи през високите сводести прозорци, намиращи се зад Хафиза.

Оттогава беше изтекла много вода. Нямаше ги вече роклята от грубо домашно сукно и мършавото тяло. Безкрайните стълбища на Торе поддържаха фигурата й, колкото и килограми да беше качила от редовното, здравословно хранене, благодарение на огромната кухня на Торе, множеството пазари с купища сергии за храна и ресторантчетата покрай всяка оживена улица и криволичеща алейка.

Ирен преглътна, мъчейки се неуспешно да разтълкува изражението на Върховната лечителка. Хафиза бе единственият обитател на Торе Сесме, който не съумяваше да разгадае. Тя никога не демонстрираше гняв — за разлика от повечето учители тук, най-вече Еретия — и никога не повишаваше тон. Хафиза имаше само три изражения: доволно, неутрално и разочаровано. Ирен живееше в страх от последните две.

Не защото се боеше от наказание. Тук нямаше подобни неща. Не ти спираха храната, нито те заплашваха с болезнени изтезания. Не бе като в „Бялото прасе“, където Нолан й режеше от заплатата, ако нарушеше някое от правилата му, ако проявеше прекомерна щедрост към някой клиент или ако я хванеше да оставя огризки от вечерята на полубесните хлапаци, скитащи по мръсните улици на Иниш.

Ирен очакваше и тук да е същото: да й взимат парите и с всеки следващ ден да й става все по-трудно и по-трудно да напусне. В „Бялото прасе“ бе прекарала цяла година, защото Нолан редовно й увеличаваше наема, намаляваше й заплатата, прибираше голям дял от нищожните й бакшиши и се възползваше от факта, че повечето жени в Иниш работеха по улиците, а неговият хан, колкото и противен да беше, предлагаше много по-сносна алтернатива.

Казала си беше, че повече никога няма да го допусне, докато не пристигна тук. Докато не изсипа кесията си върху писалището на Хафиза, готова да се впусне в същия омагьосан кръг, да задлъжнява и да се продава, само и само да й позволят да учи.

Поведението на Хафиза обаче дори не загатваше за подобни неща. Работата й всъщност беше съвършено противоположна на всичко това, на хора като Нолан. Ирен още помнеше първия път, когато я чу да изрича с прекрасния си, отчетлив акцент почти същите думи, които майка й й бе повтаряла отново и отново: не приемаха пари от ученици и студенти за онова, което Силба, богиня на изцерението, им бе дарила безвъзмездно.

В земя с толкова много богове, които Ирен още се мъчеше да запомни, поне Силба си оставаше непокътната.

Едно от мъдрите решения на хаганата при присъединяването на нови кралства и територии по време на завоевателските им години беше да запазят и приобщят боговете на всички народи. Включително Силба, която отдавна господстваше над лечителките по тези земи. Историята се пишела от победителите — така й бе казала Еретия, нейната пряка учителка. Явно дори боговете се оказваха беззащитни пред нея.

Ала това не спря Ирен да изпрати молитва до Силба и всички други божества, които я чуваха, преди да заяви:

— Да, готова съм.

— Да ни напуснеш. — Простички думи, сервирани с безизразно лице, спокойно и търпеливо. — Или обмисли другия вариант, който ти предложих?

Да, Ирен го беше обмислила. Мислеше само за това през двете седмици, откакто Хафиза я извика в същия този кабинет и изрече думата, която още стискаше сърцето й като в юмрук: „Остани“.

Да остане, за да научи още много; да остане, за да види в какво може да прерасне крехкият живот, който си беше създала тук.

Ирен потри гърдите си, сякаш още долавяше силната хватка на тази идея.

— Войната пак застигна дома ми, Северния континент. — Така го наричаха тук. Тя преглътна. — Искам да бъда там, за да се боря срещу набезите на империята.

Най-сетне, след толкова много години, се събираше отбранителна сила. Ако можеше да се вярва на слуховете, самият Адарлан бе разделен между Дориан Хавилиард на север и Ръката на мъртвия крал — херцог Перингтън, на юг. Дориан разчиташе на подкрепата на Елин Галантиус, отдавна изгубената кралица, вече набрала мощ и жадна за отмъщение, като се имаше предвид какво бе сторила на стъкления замък и краля му. Перингтън пък действаше с помощта на страшилища, излезли от нечий пъклен кошмар.

Но ако това беше единственият шанс за свобода на Фенхароу…

Ирен щеше да помогне с каквото можеше. Още подушваше пушека — късно нощем или в изтощението си след тежко лечение. Още подушваше пушека от кладата, на която онези адарлански войници бяха изгорили майка й. Още чуваше писъците й и усещаше как кората на онова дърво се впива под ноктите й, докато се криеше в единия край на Оуквалд. Докато гледаше как изгарят майка й жива. След като майка й беше убила онзи войник, за да й спечели време да избяга.

Оттогава бяха минали десет години. Почти единайсет. И макар да беше прекосила планини и океани… имаше дни, в които у Ирен още се таеше чувството, че стои във Фенхароу, подушва огъня, а под ноктите й се забиват трески, гледайки как войниците взимат факли, за да запалят и колибата им.

Колибата, приютявала поколения лечителки от рода Тауърс.

Ирен допускаше, че нямаше нищо случайно в това, че се бе озовала сама в тази кула единствено с пръстена на лявата си ръка като доказателство, че някога, в продължение на стотици години, в Южен Фенхароу бе съществувал род на изключително даровити лечителки; последното доказателство, че майка й и майката на майка й, и всички майки преди тях някога бяха лекували народа в мир. Това бе първото от двете свои притежания, които Ирен не би продала за нищо на света, дори ако трябваше да продаде самата себе си.

Хафиза не отвърна, затова Ирен продължи, докато слънцето бавно се спускаше към нефритовите води на пристанището в отсрещния край на града.

— Въпреки че магията се завърна на Северния континент, повечето от лечителните, ако изобщо има оцелели, не са обучени в занаята. Мога да спася много животи.

— Но и войната може да вземе твоя.

Ирен го съзнаваше. Тя вирна брадичка.

— Наясно съм с рисковете.

Тъмните очи на Хафиза поомекнаха.

— Да, да, не се и съмнявам.

Всичко беше излязло наяве още при първата й унизителна среща с Върховната лечителка.

Ирен не бе плакала от години, от деня, когато майка й се превърна в пепел, но щом Хафиза я попита за родителите й… тя зарови лице в дланите си и зарида. Хафиза заобиколи писалището си и дойде да я прегърне, галейки утешително гърба й.

Често го правеше. Не само с Ирен, а с всичките си лечителки, когато гърбовете им се сковяха от болка през дългите часове и магията ги изцедеше докрай. Тихо, стоическо присъствие, което им вдъхваше сили, успокояваше ги.

Хафиза беше най-близкото нещо до майка, което Ирен имаше до себе си от единайсетгодишна възраст насам. А сега броени седмици, преди да навърши двайсет и две, се съмняваше дали някога щеше да намери друга като нея.

— Взех изпитите — обяви Ирен, нищо че Хафиза вече знаеше. Тя самата бе водила тежките едноседмични изпитания на познанията и уменията й и практическото им приложение върху истински пациенти. Ирен се постара да получи най-високите оценки в целия си курс. И стигна по-близо до отличието, отколкото някой някога бе достигал в Торе. — Готова съм.

— Безспорно. Но продължавам да се чудя още колко би могла да научиш за пет години, за десет, щом постигна толкова едва за две.

Дори и в началото Ирен се оказа твърде опитна, за да започне с учениците от по-ниските нива на Торе.

Все пак от невръстна възраст не се откъсваше от майка си, овладявайки постепенно занаята, също като всички предишни лечителки в семейството им. На единайсет Ирен вече знаеше повече, отколкото връстниците й щяха да научат след цяло десетилетие. И дори през следващите шест години, когато се преструваше на обикновено момиче, работейки във фермата на майчината й братовчедка, роднините й недоумяваха как да се държат с нея, като че не желаеха да я опознаят, при положение че войната и Адарлан можеха да унищожат всички им. А през цялото това време Ирен се упражняваше тайно.

Тайно и по малко. Защото в онези години съсед издаваше съседа си дори за капка магия. И макар че магията бе изчезнала, отнасяйки дара на Силба със себе си, Ирен старателно се преструваше на обикновено момиче, чиято баба просто го беше понаучила как да прави някои отвари против треска, родилни болки и навехнати или счупени крайници.

В Иниш смогваше да приготви по-голямо количество от тях, купувайки с малкото си джобни пари билки и мехлеми. Но рядко се осмеляваше напълно, защото Нолан и Джеса, любимата му барманка, я наблюдаваха денонощно. Затова и през последните две години искаше да научи колкото може повече. Отприщваше силата си след толкова време на потискане, лъжи и криене.

А онзи ден, когато слезе от кораба и почувства как магията й се събужда, как се устремява към един мъж, куцукащ по улицата… Изпадна в шок, от който не излезе, докато не се озова разплакана в същия този стол три часа по-късно.

Ирен въздъхна през нос.

— Някой ден може и да се върна тук, за да продължа обучението си. Но… с цялото ми уважение, вече съм пълноправен лечител.

И можеше да поеме натам, накъдето я отведеше дарбата.

Хафиза вдигна белите си вежди, изпъкващи на фона на бронзовата й кожа.

— Ами принц Кашин?

Ирен се размърда нервно в стола си.

— Какво за него?

— Някога бяхте добри приятели. И той още е привързан към теб, а това не е за пренебрегване.

Ирен впи в нея поглед, какъвто малцина дръзваха да отправят към Върховната лечителка.

— Дали би се помъчил да ме спре?

— Той е принц и никога не му е отказвано нищо, с изключение на короната, по която копнее. Може да реши, че не желае да те пуска.

Ужас обля тялото й — заизвира от гръбнака й и се просмука чак до дъното на стомаха й.

— Не съм го насърчавала по никакъв начин. Изясних му напълно отношението си по въпроса още миналата година.

Беше същинско бедствие. Ирен премисляше отново и отново думите си към него, моментите им заедно, всичко, довело до онзи омразен разговор в огромната дарганска шатра сред ветровитите степи.

Всичко започна няколко месеца след пристигането й в Антика, когато един от любимите слуги на Кашин се разболя. За нейна изненада, принцът лично стоеше до леглото на мъжа и през дългите часове, докато Ирен работеше, разговорът им така ги увлече, че накрая усети усмивка по лицето си. Излекува слугата, а на тръгване Кашин лично я изпрати до портите на Торе. В следващите месеци помежду им разцъфна приятелство.

Навярно някак по-освободено, по-ведро от приятелството й с Хасар, която също я хареса, след като веднъж се възползва от услугите й. И докато Ирен трудно намираше другари сред съучениците си заради припокриващите им се учебни часове, принцът и принцесата наистина й станаха близки. Както и любовницата на Хасар — миловидната Рения, която се оказа толкова прекрасна отвътре, колкото и отвън.

Странна група приятели, но… Ирен се радваше на компанията им и с удоволствие посещаваше вечерите, на които я канеха Кашин и Хасар, макар и да знаеше, че мястото й не е в двореца. Кашин често намираше начин да седне до нея или поне достатъчно близо, че да си поприказват. В продължение на месеци всичко вървеше добре — повече от добре. Докато Хафиза не заведе Ирен в степите, родината на хаганското семейство, за да участва в тежко лечение. Кашин ги придружи като водач.

Върховната лечителка впери леко свъсен поглед в Ирен.

— Може би именно липсата на насърчение е подхранила желанието му.

Ирен потри вежди с палеца и показалеца си.

— Почти не сме разговаряли оттогава.

Истина беше. Главно защото Ирен го избягваше по време на вечерите, на които Хасар и Рения продължаваха да я канят.

— Принцът не ми се струва отстъпчив, особено ако нещо му е легнало на сърце.

Ирен знаеше. Точно това й харесваше у Кашин. Докато не бе поискал нещо, което не можеше да му даде. Тя простена тихо.

— Тайно ли ще трябва да се измъкна?

Хасар не би й простила, въпреки че Рения несъмнено щеше да опита да я оправдае пред принцесата. Ако Хасар беше чист огън, то Рения бе ромоляща вода.

— И все пак, в случай че решиш да останеш, няма да ти се налага да мислиш за подобни неща.

Ирен изопна рамене.

— Сериозно ли би използвала Кашин, за да ме задържиш тук?

Смехът на Хафиза беше дрезгав и топъл.

— Не. Но не се сърди на старицата, задето пробва всички възможни начини да те разубеди.

Гордост и чувство за вина забумтяха в гърдите й. Ала не отвърна — просто нямаше отговор.

Да се завърне в Северния континент… Съзнаваше, че там не я очакваше никой и нищо. Само безпощадна война и онези, които се нуждаеха от помощта й.

Дори не знаеше къде да отиде, накъде да отплава, как да открие армиите и ранените им войници. В миналото си бе пропътувала толкова друмища, бягайки от смъртни врагове, и идеята да го повтори… Даваше си сметка, че мнозина биха я сметнали за луда. Неблагодарна за предложението на Хафиза. Тя самата се чувстваше така от доста време.

Но и ден не минаваше, без да отправи поглед към морето в подножието на града — на север.

И сега очите й се плъзнаха към прозорците зад Върховната лечителка, към далечния, притъмняващ хоризонт, който сякаш я привличаше като магнит.

Хафиза пророни с малко по-топъл глас:

— Не бързай с решението си. Войните бушуват от дълго време.

— Да, но ще трябва да…

— Първо искам да ти възложа една задача, Ирен.

Тя застина от тона й, от заповедническата нотка в него.

И надникна към писмото, което Хафиза четеше, когато влезе в стаята й.

— Каква?

— В двореца има един посетител. Специален гост на хагана. Постарай се да го излекуваш, преди да прецениш дали сега е моментът да напуснеш бреговете ни, или е по-добре да останеш.

Ирен килна глава. Рядкост — същинска рядкост бе Хафиза да предаде задача от хагана на някой друг.

— Какво е състоянието му?

Обичаен, стандартен въпрос за лечител, насочен към пациент.

— Млад мъж на двайсет и три години. Здрав във всяко отношение, в добра физическа форма. Претърпял е обаче тежка контузия на гръбнака в началото на лятото, заради която е останал парализиран от ханша надолу. Не чувства и не може да движи краката си, затова е прикован в количка. Ще прескочи първоначалния докторски преглед, искам да го видиш направо ти.

В ума на Ирен бясно запрескачаха мисли. Подобни контузии се лекуваха трудно, бавно. Гръбначният стълб бе почти толкова сложен, колкото мозъка. И имаха пряка връзка помежду си. При лечение на такива травми не можеше просто да ги обгърне с магията си — не се получаваше така.

Налагаше се да открие необходимите канали, да разбере колко точно магия да приложи. Да накара мозъка пак да изпраща сигналите си до гръбнака по прекъснатите връзки; да замени повредените нишки живот в тялото с нови, работещи. А за капак на всичко… пациентът наново трябваше да се научи да ходи, което костваше седмици. Месеци дори.

— Той е деен младеж — допълни Хафиза. — Травмата му е почти като онази на воина, когото излекува миналата зима в степите.

Вече се беше досетила, вероятно затова и Върховната лечителна искаше да й повери случая. Цели два месеца се грижи за конника, увредил гръбнака си след падане от кон. Често срещана травма в клана Дарган, част от чиито воини яздеха коне, а другите летяха в небето на руки и от дълго време разчитаха на лечителните от Торе. С онзи ранен воин за пръв път прилагаше уроците си на практика. Именно затова Хафиза я бе придружила до степите. Ирен почти нямаше съмнение, че би се справила с подобно лечение и сама, но щом зърна как Хафиза спуска светкавично поглед към писмото, нещо се стегна в нея и я накара да попита:

— Кой е той?

— Лорд Каол Уестфол. — Явно не беше от хаганата. Задържайки погледа на Ирен, Хафиза добави: — Бивш капитан на стражата и настояща Ръка на новия крал на Адарлан.

Мълчание.

Мълчание се спусна в главата й, в сърцето й. Единствено крясъците на чайките, кръжащи над Торе, и виковете на търговците, тръгнали към домовете си по улиците отвъд високите стени на лечителския комплекс, изпълваха просторната стая.

— Не.

Думата напусна гърлото на Ирен, носена от струя въздух.

Хафиза стисна тънките си устни.

— Не — повтори Ирен. — Няма да го лекувам.

По лицето на Хафиза не бе останало нищо топло и майчинско, когато заяви:

— Положи клетва, влизайки в Торе.

— Не.

Само това й хрумваше да каже.

— Напълно съзнавам колко ще ти е трудно…

Ръцете й затрепериха.

— Не.

— Защо?

— Знаеш защо. — Думите й бяха сподавен шепот. — З-з-знаеш.

— Ако видиш адарлански войници да страдат на бойното поле, ще ги подминеш ли?

Хафиза за пръв път се държеше толкова жестоко с нея.

Ирен потри пръстена на лявата си ръка.

— Щом е бил капитан на стражата на предишния крал, значи… значи е работил за човека, който… — Думите й ту бликваха, ту се препъваха една в друга. — Изпълнявал е негови заповеди.

— Но вече служи на Дориан Хавилиард.

— Който е живял с богатствата на баща си. Богатствата на моя народ. Макар и той самият да не е участвал, фактът, че просто е гледал отстрани как… — Светлите каменни стени сякаш я притискаха; струваше й се, че дори масивната кула под тях започва да се клати. — Имаш ли представа какво правеха хората на краля през онези години? Какво вършеха армиите му, войниците му, стражите му? А сега искаш от мен да лекувам командира им?

— Така е с нашия занаят. На всички лечителки се налага да взимат подобни решения.

— И на теб, така ли? Във вашето мирно кралство?

Лицето на Хафиза притъмня. Не от гняв, а от мрачни спомени.

— Веднъж ме помолиха да излекувам мъж, ранен по време на бягство от стражите. След като бил извършил престъпление, толкова невъобразимо, че… Стражите ми разказаха, преди да вляза в килията му. Искаха да го позакрепя, за да оцелее до съда. Несъмнено щяха да го екзекутират; разполагаха и със свидетели, и с предостатъчно доказателства. Еретия бе видяла последната му жертва. Затова застана пред съда и го уличи с показанията си. — Върховната лечителка преглътна. — Бяха го оковали в килията му и изглеждаше толкова зле, че… знаех, че мога просто да увелича вътрешното му кървене с магията си. Никой нямаше да разбере. Щеше да е мъртъв до сутринта и никой нямаше да дръзне да ме обвини. — Тя впери очи в стъкленицата със синия еликсир. — За пръв път бях на косъм от убийство. Исках да го убия заради престъпленията му. Светът щеше да е по-добро място без него. Опрях ръце в гърдите му, готова да го сторя. Но тогава си спомних. Спомних си клетвата, която бях положила, както и че искаха от мен да го изцеря, само и само да му въздадат справедливост заради жертвите му. И техните семейства. — Погледът й срещна този на Ирен. — Нямах право на това възмездие.

— Какво стана? — попита с треперлив глас Ирен.

— Той не се призна за виновен. Въпреки веществените доказателства от страна на Еретия, въпреки покъртителния разказ на жертвата. Беше същинско чудовище. Обявиха го за виновен и го екзекутираха по изгрев на идния ден.

— Ти гледа ли екзекуцията?

— Не. Върнах се тук. Еретия я гледа. Изправила се най-отпред в публиката и останала, докато не извозили трупа му с количка. Останала заради жертвите, които нямали смелост да гледат. Като се върна, и двете си изплакахме очите.

Ирен помълча за миг, колкото ръцете й да спрат да треперят.

— Значи трябва да излекувам този мъж, за да получи справедливост другаде?

— Не знаеш историята му, Ирен. Съветвам те да я изслушаш, преди да мислиш за такива неща.

Ирен поклати глава.

— Няма да си получи заслуженото. Не и щом е служил на стария, а сега и на новия крал. Не и ако е достатъчно хитър, за да се окопае във властта. Знам как е в Адарлан.

Хафиза се взря в нея.

— В деня, в който влезе в тази стая ужасяващо измършавяла и покрита с прахоляк от стотици друмища… Усетих дарба, на каквато не се бях натъквала дотогава. Погледнах в красивите ти очи и едва не ахнах от суровата сила, таяща се в тях.

Разочарование. Разочарование се четеше по лицето на Върховната лечителка, в гласа й.

— Казах си — продължи Хафиза: — „Къде се е крило това момиче? Кой бог го е отгледал и го е довел до прага ми?“. Роклята ти висеше на дрипи около глезените ти, а ти влезе с изправен гръб като същинска благородничка. Сякаш бе наследницата на самата Камала.

Докато не изсипа парите си върху писалището й, рухвайки само след броени секунди. Не й се вярваше първата Върховна лечителка някога да бе постъпвала така.

— Виж дори фамилията си: Тауърс^1. Навярно говори за древната връзка на прабабите ти с Торе. В онзи момент се запитах дали най-сетне не съм открила моята наследница, достойната си заместница.

Ирен почувства думите й като удар в корема. Досега Хафиза дори не бе загатвала, че…

„Остани“, беше я призовала Върховната лечителка. Не само за да продължи обучението си, но и за да заеме поста й някой ден.

Ала Ирен нямаше желание да наследява тази стая. Не — очите й вечно бяха отправени отвъд Тясното море. Дори сега… безспорно такава чест не можеше да се опише по никакъв начин, но на нея й се струваше някак празна.

— Попитах те какво възнамеряваш да правиш с познанията, които си дошла да ти предам — поде пак Хафиза. — Помниш ли отговора си?

Ирен го помнеше. Не го беше забравила нито за миг.

— Отговорих, че искам да ги използвам за добро. За да постигна нещо в безполезния си, пропилян живот.

Именно тези думи я водеха през годините заедно с бележката, която неизменно носеше със себе си, прехвърляйки я от джоб в джоб, от рокля в рокля. Послание от мистериозна странница, навярно дори богиня, надянала кожата на пребита млада жена, чието злато я бе довело дотук. Бе я спасило.

— И ще постигнеш, Ирен — рече Хафиза. — Един ден ще се завърнеш в родината си и ще вършиш добро, ще твориш чудеса. Но преди това имам една-единствена молба към теб. Помогни на този младеж. Лекувала си подобна травма и преди, ще се справиш и сега.

— Защо не го сториш ти?

За пръв път се чуваше да произнася толкова детински, неблагодарни думи.

Хафиза й отвърна с бледа, горчива усмивка.

— Не аз имам нужда от лечение.

Ирен знаеше, че учителката й не говореше и за лечението на мъжа. Тя преглътна с усилие заради буцата в гърлото си.

— Имаш душевна рана, Ирен. Не те коря, че си я оставила да гноясва през последните години. Но ще те държа отговорна, ако й позволиш да се превърне в нещо още по-лошо. И ще скърбя за теб.

Устните на Ирен потрепериха и тя ги стисна, примигвайки, за да разсее паренето в очите си.

— Премина изпитанията по-добре от всеки, качвал се някога в кулата — пророни тихо Хафиза. — Но нека това е личното ми изпитание към теб. Последното. За да може, когато решиш да си тръгнеш, да те изпратя на война със знанието, че… — Хафиза долепи длан до гърдите си. — Че накъдето и да те отведе този път, в какъвто и мрак, ще се справиш.

Ирен преглътна и тъничкия звук, който опита да се изтръгне от гърлото й. Тя извърна очи към града, чиито светли каменни сгради се къпеха в последните лъчи на залязващото слънце. През отворените прозорци зад Върховната лечителка нахлу нощният полъх, пропит с благоуханието на лавандула и карамфил, който охлади лицето й, разрошвайки бухналата бяла коса на Хафиза.

Ирен пъхна ръка в джоба на светлосинята си рокля и пръстите й се сключиха около познатото сгънато парче пергамент. Тя го стисна в юмрук, както често бе правила в кораба на път към Южния континент; през първите й седмици тук, когато я мъчеше несигурност въпреки одобрението на Хафиза; през дългите часове и тежки дни на обучението й, когато едва бе смогвала да запази самообладание.

Бележка, оставена от една непозната, която само за няколко часа бе спасила живота й и й бе дарила свобода. Ирен така и не научи името на младата жена, носеща белезите си, както някои дами носеха най-изисканите си бижута. Жената, която, макар и обучена да убива, беше платила образованието на една лечителка.

Толкова много неща, толкова много хубави неща бяха произтекли от онази съдбовна нощ. Понякога Ирен се чудеше дали изобщо се бе случила; вероятно щеше да реши, че просто е сънувала, ако ги нямаше бележката в джоба й и втория предмет, който Ирен не бе продала дори след като златото се изчерпа.

Изящната брошка от злато и рубини, струваща повече от цели квартали на Антика.

Цветовете на Адарлан. Ирен така и не разбра откъде бе дошла спасителката й, кой беше запечатал толкова жестоки синини по красивото й лице, но и тя говореше за Адарлан като нея самата. Като всички деца, загубили най-скъпото заради Адарлан — децата с домове, тънещи в пепел, кръв и руини.

Ирен плъзна палец по късчето пергамент и думите, изписани от вътрешната му страна:

За да стигнеш, където трябва — и малко отгоре.

Светът се нуждае от повече лечители.

Ирен вдиша първия нощен полъх, аромата на подправки и морска сол, който той внесе в Торе.

Накрая върна поглед към Хафиза, която я наблюдаваше със спокойно, търпеливо лице.

Ирен щеше да съжалява, ако откажеше. Хафиза щеше да се примири, но Ирен знаеше, че независимо дали решеше да напусне, или да остане… щеше да съжалява. Да се връща в мислите си към този момент. И да се пита дали не е подходила неблагодарно към изключителната доброта на учителката си. Както и какво би казала майка й за това.

И дори този мъж да идваше от Адарлан, дори да бе изпълнявал нарежданията на адарланския касапин…

— Ще го прегледам. Ще преценя състоянието му — склони най-накрая тя. Гласът й потръпна съвсем леко и тя стисна парчето хартия в джоба си. — И тогава ще преценя дали съм съгласна да го лекувам.

Хафиза обмисли думите й.

— Звучи ми справедливо, момиче — отсъди тихо.

Ирен въздъхна пресекливо.

— Кога?

— Утре — рече Хафиза и Ирен се скова. — Хаганът моли да се явиш в покоите на лорд Уестфол утре.

5

Каол почти не мигна. Отчасти заради непоносимата жега, отчасти защото се намираха в опечаления дом на несигурен съюзник, навярно пълен с шпиони и скрити опасности — навярно дори от Морат, — и отчасти заради случилото се с Рифтхолд и всичко свидно за него, намиращо се там.

И отчасти заради срещата, която му предстоеше след броени минути.

Несрин кръстосваше с нетипична тревожност из всекидневната, която щеше да се превърне в негова болнична стая. Ниски дивани и купчини възглавници изпълваха пространството, а лъскавият под бе застлан тук-там с дебели, умело изтъкани килими, дело на изкусните килимарки от запада, както му беше обяснила Несрин. Произведения на изкуството и скъпоценности от цялата хаганска империя красяха обширната стая заедно с палми в саксии, клюмнали от жегата и слънчевата светлина, процеждаща се през градинските прозорци и врати.

„Десет сутринта“, беше го уведомила най-голямата дъщеря на хагана по време на вечеря. Принцеса Хасар — с обикновеното си лице и свирепи очи. Прекрасна млада жена седеше на масата до нея и бе единственият човек, на когото Хасар се усмихваше. Нейна любовница или съпруга, ако се съдеше по честото докосване и дългите погледи.

Дяволитата усмивка на Хасар, като му съобщи кога да очаква лечителката, го накара да се зачуди кого точно изпращаха.

Още не знаеше какво да мисли за тези хора, за това място. За този град на учението със смесицата му от толкова много мирно съжителстващи култури и истории… Неизбежно го сравняваше с роптаещия, прекършен дух на народа, съществуващ в ужас и разногласия под сянката на Адарлан, под хомота на зверските му престъпления.

На вечеря го бяха попитали за клането на роби в Калакула и Ендовиер.

Въпросът му бе зададен от мазния Аргун. Ако принцът беше сред новите попълнения в някогашната му гвардейска част, Каол с лекота щеше да го вкара в строя с няколко навременни прояви на надмощие. Тук обаче не разполагаше с властта да усмири лукавия, високомерен мъж.

Дори когато Аргун се поинтересува защо предишният крал на Адарлан бе решил да пороби собствените си поданици. И да ги изколи като животни. Защо не си беше взел поука от ужасяващата робска история на Южния континент.

Каол го възнагради със сбити, резки отговори, граничещи с неучтивост. Сартак, единственият освен Кашин, когото Каол харесваше, накрая се умори от разпита на по-възрастния си брат и отклони разговора в друга посока. Каол не помнеше каква бе тя, тъй като беше твърде зает да се бори с грохота в ушите си след резливите въпроси на Аргун. А сетне да наблюдава всяко лице — кралско, везирско и слугинско, появило се в трапезарията на хагана. Не се натъкна нито на черни пръстени и нашийници, нито пък на странно поведение.

За което докладва на Кашин с дискретно поклащане на глава. Принцът се престори, че не е видял, но в очите му просветна заповед: „Продължавай да следиш!“.

И Каол продължи, поделяйки вниманието си между вечерята и всяка дума, всеки поглед, всяка глътка въздух на околните.

Въпреки скорошната кончина на най-малката им сестра, наследниците поддържаха оживения дух на вечерта и разговорите не секваха, но главно на езици, които Каол или не говореше, или дори не разпознаваше. Представители на толкова различни кралства се бяха събрали в залата — везири, слуги, приятели; самата принцеса Дува, вече най-младата сред потомците, беше омъжена за тъмнокос принц с тъжни очи, дошъл от далечна земя, който не се откъсваше от бременната си жена и почти не разменяше и дума с друг. Но усмихнеше ли му се Дува… Каол не смяташе, че светлината, озаряваща лицето му, е престорена. И се чудеше дали мълчанието му не се дължеше не на затвореност, а на факта, че още не познаваше достатъчно добре езика на съпругата си.

Несрин обаче нямаше подобно оправдание за безмълвното си, унило присъствие на масата. Каол знаеше, че се е изкъпала преди вечеря, само защото чу крясък и тръшване на врата откъм нейната стая, а после зърна някакъв намусен слуга да напуска апартамента им. Мъжът не се върна, нито пък пристигна негов заместник.

Каджа, слугинята на Каол, му помогна да се облече за вечеря, след това и да се съблече за лягане, а тази сутрин му донесе закуска веднага щом се събуди.

Хаганът определено знаеше как да си угажда.

Съвършено овкусени и опечени меса, толкова крехки, че направо се свличаха от кокала; ароматен ориз с различни цветове; питки с масло и чесън; разкошни вина и други питиета от лозя и производители из цялата му империя. Каол пропусна алкохола, приемайки единствено церемониалната чаша, когато хаганът вдигна вял тост за новите си гости. За скърбящ баща дори това беше по-топло приветствие, отколкото Каол бе очаквал.

Несрин обаче едва отпи от чашата си, почти не хапна и само минута, след като раздигаха угощението, помоли да се върнат в апартамента им. Каол, естествено, се съгласи, но като затвориха вратите и я попита дали иска да поприказват, тя отказа. Имала нужда от сън и щели да се видят на сутринта.

Той, от своя страна, прояви дързостта да се поинтересува дали евентуално тя желаеше да спят в една стая.

Затръшнатата в лицето му врата беше достатъчно красноречив отговор.

Затова Каджа му помогна да си легне, а той цяла нощ се мята потен в леглото, ядосан, задето не можеше да изрита чаршафите с крака, вместо да ги отмята с ръце. Не го облекчи дори и прохладният полъх откъм хитроумната система за проветрение — високи кули сред куполите и шпиловете на града улавяха вятъра, отвеждаха го към канали под двореца, за да се охлади, и го разпръскваха по стаите и залите.

Двамата с Несрин от самото начало не ги биваше в разговорите. Бяха опитвали, но обикновено с катастрофални резултати.

Правеха всичко по грешния начин и Каол се проклинаше отново и отново, задето не съумяваше да се сближи истински с нея. Задето дори не се мъчеше да бъде по-добър.

Несрин почти не го бе поглеждала през последните десет минути, докато чакаха лечителката. Лицето й беше изнурено, дългата й до раменете коса — провиснала. Не носеше капитанската си униформа, а обичайните си дрехи — тъмносиня туника и черен панталон. Сякаш не понасяше адарланските цветове.

Каджа пак го беше облякла в тюркоазения жакет и дори беше излъскала катарамите по предницата му. В работата й се долавяше притаена гордост, а не плахостта на повечето дворцови слуги в Рифтхолд.

— Закъснява — измърмори Несрин. Богато украсеният дървен часовник в ъгъла наистина показваше, че лечителката закъснява с десет минути. — Да изпратим ли някого, за да провери дали изобщо ще дойде?

— Дай й още малко време.

Несрин спря пред него с изразителна гримаса на лице.

— Трябва да започнем веднага. Нямаме време за губене.

Каол си пое въздух.

— Разбирам, че искаш да се върнеш при семейството си…

— Няма да те пришпорвам. Но дори един ден може да е от значение.

Каол забеляза браздите на тревога около устата й. Не се и съмняваше, че около неговата се забелязваха същите. Тази сутрин с огромни усилия бе загърбил притесненията за Дориан.

— Като дойде лечителната, защо не намериш роднините си в града? Може пък да имат вести за семейството ти в Рифтхолд.

Тя махна рязко с фината си ръка.

— Ще те изчакам.

Каол вирна вежди.

— Крачейки нервно през цялото време?

Несрин седна бавно на най-близкия диван и златистата коприна изшумоли под скромната й тежест.

— Дойдох да ти помогна. С това, както и с общата ни кауза. Няма да избягам заради собствените си грижи.

— Ами ако ти заповядам?

Тя поклати глава и тъмната й коса се люшна.

Преди Каол да успее да й даде въпросната заповед, на масивната дървена врата се почука отривисто.

Несрин извика на халха дума, която вероятно значеше „влез“, и се чуха приближаващи стъпки. Един чифт — тихи и леки.

Вратата на всекидневната се отвори плавно под натиска на ръка, чиято кожа бе с меден оттенък.

Очите й първи се запечатаха в съзнанието му.

Навярно спираше хора по улицата със златистокафявите си ириси, толкова ярки, че сякаш нещо ги озаряваше отвътре. Косата й бе буен водопад от наситенокестеняво сред проблясъци на тъмно злато, едва забележимо усукана в краищата, стигащи чак до слабата й талия.

Движеше се с невероятна грация и краката й, обути в удобни черни пантофи, прекосиха пъргаво и непоколебимо стаята, като че или не съзираше пищното обзавеждане, или то не я интересуваше.

Беше млада, вероятно само с година-две над двайсетте.

Но очите й… те бяха далеч по-стари.

Тя спря при резбования дървен стол срещу златистия диван и Несрин скочи на крака. Лечителната — нямаше начин да е друга с премерената си елегантност, бистри очи и семпла рокля от бледосин муселин — погледна единия, сетне и другия. Беше с няколко сантиметра по-ниска от Несрин, със същото фино телосложение, но въпреки крехката й фигура… Той не задържа очи върху природните дадености, с които бе надарена лечителката.

— От Торе Сесме ли идваш? — попита Несрин на езика на Каол.

Лечителката само продължи да се взира в него. Удивителните й очи заблещукаха от смесица между изненада и гняв.

Тя бръкна в джоба на роклята си и Каол зачака да извади нещо, но ръката й просто остана там. Сякаш стискаше нещото вътре.

Пред него не стоеше кошута, готова да побегне, а елен, обмислящ следващия си ход: да си тръгне или да атакува, да стъпи здраво на земята, да сведе ниско глава и да се хвърли в бой.

Каол отвърна на погледа й с обичайната си хладнокръвна непоклатимост. През годините на капитанството си бе срещал множество буйни рогати младоци — и всичките ги беше обуздал.

Несрин я попита нещо на халха, вероятно същия въпрос.

Тънък белег разсичаше гърлото на лечителката. Дълъг около седем-осем сантиметра.

Каол веднага се досети какво оръжие го бе причинило. И всички вероятни причини, които избухнаха в главата му, бяха твърде неприятни.

Несрин се умълча, вперила взор в двама им.

Лечителката се завъртя на пета и отиде до бюрото край прозорците, където седна и придърпа към себе си лист пергамент от спретнатата купчина в ъгъла.

Каквито и да бяха лечителките, хаганът се оказваше прав за едно: определено не се прекланяха пред властта му. Нито пък се впечатляваха от благороднически титли и политическо влияние.

Тя отвори някакво чекмедже, намери стъклена писалка и я задържа над хартията.

— Име.

Нямаше акцент — или поне акцента, присъщ за тези ширини.

— Каол Уестфол.

— Възраст.

Този акцент. Беше от…

— Фенхароу.

Писалката й замръзна.

— Възраст.

— Ти си от Фенхароу?

Какво правиш тук, толкова далеч от родината?

Тя го стрелна студено, безучастно.

Каол преглътна и отговори:

— Двайсет и три.

Лечителката вписа нещо.

— Опиши откъде започва травмата.

Насечени, отривисти думи. Нисък, гърлен глас.

Дали не я бяха обидили, възлагайки й неговия случай? Дали не бе имала друг ангажимент, преди да я изпратят тук? Внезапно си спомни за дяволитата усмивка на Хасар миналата вечер. Явно принцесата бе знаела, че тази жена не си губи времето в любезности.

— Как се казваш?

Въпросът дойде от Несрин, чието лице започваше да се сковава.

Лечителката я огледа неподвижно, примигвайки, сякаш чак сега я забелязваше.

— Ти… оттук ли си?

— Баща ми е оттук — обясни Несрин. — Преселил се в Адарлан, оженил се за майка ми и сега имам семейство там. И тук. — Тя прикри с впечатляващ успех всяка следа от ужас при мисълта за тях, добавяйки вежливо: — Казвам се Несрин Фалик. И съм капитан на кралската стража на Адарлан.

Изненадата в очите на лечителката като че ли отстъпи място на предпазливост. Въпреки това тя върна погледа си към Каол.

Знаеше кой е. Изражението й го показваше — преценяващата й строгост и мнителност. Знаеше, че някога бе носил същото звание, а сега беше нещо друго. Така че името, възрастта… въпросите й бяха бутафорни. Или просто бюрократична глупост. В което той не вярваше.

Жена от Фенхароу, дошла на случайна среща с двама членове на адарланския кралски двор…

Каол лесно прочете мислите й. Видя двама им с Несрин през очите й. Представи си откъде бе получила белега на шията си.

— Ако не искаш да си тук — каза й грубо той, — изпрати някой друг.

Несрин се извърна към него.

Лечителната просто задържа погледа му.

— Никой друг не може да свърши тази работа.

Неизречените й думи като че съобщаваха останалото: изпратили им бяха най-добрата си лечителка.

А непоколебимата й, самоуверена стойка го доказваше. Тя пак приготви писалката си.

— Опиши откъде започва травмата.

Някой почука отривисто на вратата на всекидневната, прорязвайки тишината. Каол подскочи и се смъмри наум, задето не бе чул стъпки.

В стаята влезе принцеса Хасар, облечена в зелено и златисто, подсмихвайки се като котка.

— Добро утро, лорд Уестфол. Капитан Фалик. — С полюшваща се в такт с наперената й походка плитка Хасар отиде до лечителката, която я измери с нещо като раздразнение, преди принцесата да се наведе, за да я целуне по двете бузи. — Обикновено не си толкова кисела, Ирен.

Ето — име.

— Не си изпих кахвето тази сутрин.

Гъстата, горчива напитка, която Каол беше изгълтал насила със закуската си. Постепенно се свиквало с вкуса й, беше му обяснила Несрин, когато я попита след това.

Принцесата се опря на ръба на бюрото.

— Не дойде на вечеря снощи. Кашин се нацупи.

Раменете на Ирен се стегнаха.

— Трябваше да се подготвя.

— Ирен Тауърс, заключена в Торе заради работа? Ще умра от смайване.

Тонът на принцесата му разкри достатъчно. Най-добрата лечителна в Торе Сесме се бе превърнала в такава с усърден труд.

Хасар върна погледа си към него.

— Още сте в количката?

— Лечението отнема време — обясни кротко на принцесата Ирен. В тона й нямаше нито капка сервилност или страхопочитание. — Едва сега започваме.

— Значи си приела?

Ирен стрелна пронизващо принцесата.

— Тъкмо оценявах състоянието на лорд Уестфол. — Тя посочи с брадичка към вратата. — Да те потърся ли, щом приключа тук?

Несрин отправи предпазлив, изпълнен с удивление поглед към Каол. Лечителка гонеше принцеса на най-могъщата империя в света.

Хасар се наведе да разроши златистокестенявата коса на Ирен.

— Ако не беше благословена от боговете, щях лично да ти отрежа езика. — Думите й бяха захаросана отрова. Ирен й отвърна само с умислена усмивка, а Хасар скочи от бюрото и кимна с театрална вежливост на Каол. — Не се безпокойте, лорд Уестфол. Ирен е лекувала травми като вашата, че и далеч по-тежки. За нула време ще ви вдигне на крака, за да се върнете в служба на господаря си.

С този изтънчен прощален изстрел, който й спечели смразяващ поглед от Несрин, принцесата напусна стаята.

Изчакаха няколко секунди, докато чуят щракването на външните врати на апартамента.

— Ирен Тауърс — пророни Каол.

— Да, и какво?!

Смътната ведрост бе напуснала гласа й. Добре тогава.

— Обездвижен съм и не чувствам нищо от бедрата надолу.

Очите на Ирен мигом се устремиха натам и затанцуваха по тях.

— Способен ли си да използваш мъжеството си?

Той се помъчи да прикрие изумлението си от директния й въпрос. Дори Несрин примигна смаяно.

— Да — рече стегнато Каол, борейки се с горещината, обливаща лицето му.

Тя прехвърли преценяващия си поглед между двама им с Несрин.

— Използвал ли си го пълноценно?

Той сключи челюсти.

— Какво общо има това?

И как беше узнала за връзката им?

Ирен само си записа нещо.

— Какво си записваш? — поинтересува се Каол, проклинайки гнусната количка, която му пречеше да скочи и да изтръгне листа от ръцете й.

— Записвам си гигантско „Не“.

Което дори подчерта.

Той изръмжа:

— Предполагам, че сега ще имаш и нужда да научиш колко често ходя до тоалетната?

— Следващата точка в списъка ми.

— Без промяна — изплю той. — Ще поискаш ли потвърждение от Несрин?

Ирен се обърна най-невъзмутимо към Несрин.

— Забелязала ли си затруднения?

— Не й отговаряй — озъби се Каол на Несрин.

Несрин имаше благоразумието да седне в един стол и да запази мълчание.

Ирен се изправи, остави писалката и заобиколи бюрото. Утринната светлина озари косата й, образувайки ореол над главата й.

Тя коленичи пред него.

— Ще си събуеш ли ботушите сам, или да ти помогна?

— Ще ги събуя.

Тя седна върху петите си и загледа движенията му. Поредната проба. За да прецени доколко подвижен и гъвкав бе той. Тежестта на краката му, непрестанното им местене с ръце… Каол стисна зъби, хвана едното си коляно и свали крака си от дървената поставка. Сетне се приведе да събуе ботуша си с няколко резки движения. Когато приключи и с другия, попита:

— И панталона ли да махна?

Съзнаваше, че трябва да е любезен, да я умолява да му помогне, но някак…

— След едно-две питиета, ако обичаш — отвърна сухо Ирен. После надникна през рамо към учудената Несрин. — Извинявай. — Добави с една идея по-мек глас.

— Защо се извиняваш на нея?

— Предполагам, че тя има нещастието да споделя леглото ти в последно време.

Каол свика цялото си самообладание, за да не я хване за раменете, разтърсвайки я силно.

— Сторил ли съм ти нещо?

Това сякаш я накара да се замисли. Тя свали чорапите му и ги метна върху захвърлените му ботуши.

— Не.

Лъжа. Той я надуши, вкуси я.

Ала Ирен очевидно се вглъби в задачата си и Каол загледа как вдига ходилото му във фините си ръце. Загледа, понеже не го чувстваше — усети само извъртането на коремните си мускули. Не можеше да прецени дали го стиска, или го държи леко, дали не забива нокти в кожата му; не и без да гледа. Затова продължи с наблюдението.

Брачна халка украсяваше пръста й.

— Съпругът ти оттук ли е?

Или пък съпругата, кой знаеше.

— Не съм…

Тя примигна, поглеждайки свъсено пръстена. Не довърши изречението си.

Значи… не беше омъжена. Сребърният пръстен бе простичък, със съвсем малък гранат отгоре. По всяка вероятност го носеше, за да не я закачат мъжете, както правеха много жени от Рифтхолд.

— Усещаш ли това? — попита Ирен, докосвайки всеки от пръстите му.

— Не.

Повтори го и с другия му крак.

— А това?

— Не.

И преди го бяха подлагали на подобни прегледи — дворцовите лекари и Роуан.

— Първоначално пострада целият му гръбнак — намеси се Несрин, сякаш и тя си бе спомнила за принца. — Един приятел има известни лечителски познания и му помогна, доколкото можа. Възвърна му движението в горната част на тялото, но не и от бедрата надолу.

— Как получи травмата?

Ръцете й обхождаха едното ходило и глезена му, почукваха и опипваха тук-там. Явно наистина го беше вършила и преди, както твърдеше принцеса Хасар.

Каол не отговори веднага, преживявайки наново онези мигове на ужас, болка и ярост.

Несрин отвори уста, но той й отне думата.

— В бой. Получих удар в гърба по време на бой. Магически удар.

Пръстите на Ирен пълзяха нагоре по краката му, потупвайки и натискайки на места. Той не чувстваше нищо.

— Приятелят ти явно е даровит лечител, щом е възстановил движението в толкова голяма част от тялото ти — заяви Ирен, сбърчила съсредоточено вежди.

— Направи каквото можа. И ми каза да дойда тук.

Ръцете й опипваха и притискаха бедрата му и той наблюдаваше с нарастващ ужас как се плъзгат все по-нагоре и по-нагоре. Тъкмо се канеше да я попита дали възнамерява да се увери собственоръчно, че мъжеството му работи, когато Ирен вдигна глава и срещна погледа му.

От толкова близо очите й бяха като златен пламък. Не като студения метал в тези на Манон Черноклюна, не пропити с вековна жестокост и хищнически инстинкти, а… като дълго горящ огън в зимна нощ.

— Трябва да прегледам гърба ти — обяви Ирен. После се изправи. — Легни на най-близкото легло.

Преди Каол да й напомни, че няма да е толкова лесно, Несрин скочи и забута количката му към неговата стая. Каджа вече беше оправила леглото му и дори беше оставила букет от оранжеви лилии върху нощната масичка. Ирен сбърчи нос, като че ароматът им не й допадаше. Каол не посмя да я попита защо.

Когато Несрин се помъчи да го качи на леглото, той й махна да спре. Беше достатъчно ниско да се справи и сам.

Ирен гледаше от вратата как се подпира с едната ръка върху дюшека, а с другата — в страничната облегалка на количката, и с един мощен напън се прехвърля в седнало положение върху леглото. Сетне разкопча всяка от излъсканите катарами на жакета си и го съблече. Заедно с бялата риза под него.

— По корем, предполагам?

Ирен кимна рязко.

Каол хвана коленете си, напрегна коремни мускули и вдигна краката си върху дюшека, лягайки по гръб.

В продължение на няколко секунди мощни спазми разтърсваха краката му. Не бе истинско, контролирано движение, беше осъзнал след първата такава случка преди няколко седмици. Още помнеше онази смазваща тежест в гърдите си, след като проумя, че това е ефект от травмата, който обикновено го сполетяваше при прекомерно натоварване.

— Спазмите в краката са често срещани при подобни контузии — обясни Ирен, наблюдавайки как лека-полека затихват. — Възможно е да отшумят с времето.

Тя му махна с ръка в безмълвно напомняне да се обърне по корем.

Без да каже нищо, Каол седна в леглото, прехвърли единия си глезен върху другия, отново се изпъна по гръб и накрая се извъртя върху дюшека заедно с краката.

Ако Ирен се впечатли, че бе успял толкова бързо да усвои движенията, то изобщо не й пролича. Дори не вдигна вежда.

Той опря брадичка на ръцете си и загледа през рамо как лечителката се приближава, след което махна на Несрин да седне, когато приятелката му отново закрачи нервно.

Очите му претърсиха Ирен за някакви следи от магия. Макар и да нямаше ни най-малка представа как би изглеждала тя. Тази на Дориан беше съвкупност от лед, вятър и проблясваща светлина; на Елин беше буен, пеещ огън, но лечебната магия… Дали тя беше нещо видимо, осезаемо? Или щеше да я долови само с костите и кръвта си?

Някога избягваше подобни въпроси — и вероятно нямаше да допусне магия до себе си. Ала онзи мъж се боеше от нея… Затова се радваше, че го бе зарязал в руините на стъкления замък.

Ирен постоя над него за малко, оглеждайки гърба му.

Дланите й бяха топли като утринното слънце, когато ги положи върху кожата между плешките му.

— Тук са те ударили — отбеляза тихо тя.

Имаше белег. Бледо, безформено петно върху кожата му на мястото, където кралят го беше уцелил. Дориан му го беше показал с две огледалца, преди Каол да напусне Рифтхолд.

— Да.

Тя приплъзна ръце надолу по извивката на гръбнака му.

— Силата се е разляла като вълна надолу, уязвявайки всичко по пътя си.

Думите й не бяха за него — сякаш говореше сама на себе си, потънала в транс.

Той опита да се пребори със спомена за болката, за безчувствеността и забвението, които му донесе.

— Усещаш го с ръцете си? — учуди се Несрин.

— С дарбата си. — Едната ръка на Ирен спря по средата на гърба му и заопипва мястото. — Ужасяваща сила те е покосила.

— Да — рече простичко Каол.

Ръцете й се заспускаха по-надолу и по-надолу, докато накрая не се шмугнаха няколко сантиметра под колана на панталона му. Той изсъска през зъби и я стрелна ядосано през рамо.

— Можеше да ме предупредиш.

Ирен не му обърна внимание, докосвайки най-долната част на гръбнака му. Той не усети.

Пръстите й се устремиха като паяк нагоре по гърба му, все едно брояха прешлените.

— Тук?

— Усещам.

Тя върна малко назад.

— Тук?

— Нищо.

Ирен сбърчи вежди, сякаш запечатваше мястото в съзнанието си. После пръстите й се заизкачваха отстрани на гърба му, а тя го питаше къде спира да ги усеща. Хвана врата и главата му в ръце, завъртайки ги в едната посока, след това и в другата с отмерени, изпитателни движения.

Накрая му нареди да се обърне отново по гръб.

Каол впери поглед в сводестия, изрисуван таван, докато Ирен бодеше с пръсти и опипваше гръдните и коремните му мускули, тези по ребрата му. Когато достигна триъгълника от мускули точно над панталона му, продължи надолу, а той попита:

— Сериозно ли?

Ирен го удостои с недоумяващ поглед.

— Да не би да се срамуваш от нещо там долу?

Огън жена беше тази Ирен Тауърс от Фенхароу. Каол откликна на погледа й с предизвикателство в очите.

Ирен изсумтя.

— Бях забравила колко благоприлични и скромни са мъжете от Северния континент.

— А тук не са, така ли?

— Не. Тук телата са на почит, а не се крият от срам. Важи и за мъжете, и за жените.

Това обясняваше защо слугинята нямаше нищо против да се разхожда гола.

— Сториха ми се доста облечени всички на вечеря.

— Изчакай да видиш някое пиршество — отвърна хладно Ирен. И все пак извади ръце от панталона му. — Щом не си забелязал външни или вътрешни нередности с мъжеството си, няма нужда да проверявам.

Той опита да потисне чувството, че отново е на тринайсет и се мъчи да говори с някое красиво момиче за първи път.

— Хубаво.

Ирен отстъпи назад и му подаде ризата. Той седна в леглото, напрегна ръцете и коремните си мускули и я облече.

— Е? — подкани ги Несрин и тръгна към тях.

Ирен се заигра с една от тежките си, разпуснати къдрици.

— Трябва да помисля. И да говоря с Върховната лечителка.

— Нали уж беше най-добрата? — рече внимателно Несрин.

— Аз съм една от многото опитни лечителки в Торе — призна Ирен. — Но Върховната лечителка ми повери случая, затова държа да го обсъдя с нея.

— Сериозно ли е положението? — попита Несрин.

Каол й беше благодарен — той самият нямаше смелост да зададе въпроса.

Ирен обърна откровен, нетрепващ поглед към него.

— Сама знаеш, че е сериозно.

— Но ще можеш ли да му помогнеш? — настоя Несрин с по-рязък тон.

— Лекувала съм подобни травми. Но… не мога да обещая нищо — каза Ирен, срещайки очите й.

— Кога ще се разбере?

— След като помисля.

„За да реши“, осъзна Каол. Трябваше да реши дали да му помогне.

Отново се втренчи в очите на Ирен, за да й покаже, че поне той разбира. Радваше се, че на Несрин дори не й бе хрумнало. Имаше чувството, че в противен случай Ирен вече щеше да е притисната към стената.

Но за Несрин… лечителките бяха безукорни. Свещени като тукашните богове. Моралът им не подлежеше на съмнение.

— Кога ще се върнеш? — поинтересува се Несрин.

„Никога“, почти отговори вместо нея Каол.

Ирен пъхна ръце в джобовете си.

— Ще изпратя да ви уведомят — отвърна лаконично лечителката и си тръгна.

Несрин я изпрати недоумяващо, потривайки лицето си.

Каол си замълча.

В следващия момент обаче Несрин изопна гръб и изхвърча към всекидневната. Чу се шумолене на хартия и тогава…

Тя изникна на входа към стаята му със свъсени вежди и листа на Ирен в ръце.

Подаде му го.

— Какво значи това?

На листа с немарлив почерк бяха написани четири имена.

Олгния.

Марте.

Росана.

Жозефин.

Последното име се повтаряше няколко пъти.

И беше подчертано отново и отново.

Жозефин. Жозефин. Жозефин.

— Сигурно са други лечителки от Торе, които биха могли да помогнат — излъга той. — Сигурно се е страхувала някой шпионин да не чуе, че предлага друг.

Несрин кривна уста.

— Да видим какво ще каже, като се върне. Поне знаем, че Хасар може да я проследи, ако се наложи.

Или Кашин, чието име я беше накарало да се напрегне осезаемо. Не че би я изнудил да го лекува, но… тази информация му се струваше полезна.

Каол пак прегледа листа. Яростно подчертаното последно име.

Сякаш Ирен бе имала потребност да си напомня за тези хора тук. В негово присъствие. Да им докаже, че не ги е забравила.

Познаваше и друга даровита млада лечителка от Фенхароу. Кралят му я обичаше толкова, че реши да избяга с нея, да устрои по-добър живот за двама им. Каол знаеше какво се бе случвало във Фенхароу в младостта им. Знаеше какво бе преживяла Сорша там — и в Рифтхолд.

През годините няколко пъти беше яздил през белязаните степи на Фенхароу. Виждал бе опожарените или изоставени каменни колиби, отдавна лишени от сламените си покриви. Обитателите им бяха поробени, мъртви или бяха избягали. Много, много надалеч.

Не, даде си сметка Каол, стиснал в ръце листа с имена, Ирен Тауърс нямаше да се върне.

6

Ирен знаеше възрастта на бившия капитан, но въпреки това не бе очаквала да изглежда толкова… млад.

Не си беше дала сметка, докато не влезе в онази стая, зървайки красивото му лице, по чиито закалени, едри черти се четеше смесица от предпазливост и надежда.

Но именно надеждата я изпълни с ярост. С болезненото желание да му остави още един белег като тънката резка върху едната му буза.

Държала се бе ужасно непрофесионално. Никога — никога досега не се беше отнасяла толкова грубо и обидно със свой пациент.

За щастие, поне Хасар успя да поохлади страстите й. Ала да докосва онзи мъж, да мисли как да му помогне…

Със сигурност не си беше наумила предварително да прави списък на последните четири поколения жени от рода Тауърс. Да изписва името на майка си отново и отново, преструвайки се, че води записки за състоянието му. Така или иначе това не потуши жестокия грохот в главата й.

Потна и прашна, Ирен влетя в кабинета на Хафиза почти час по-късно — разстоянието от двореца през задръстените, тесни улици и нагоре по безкрайните стъпала дотук сякаш й отне цяла вечност.

Беше закъсняла — първата й абсолютно лишена от професионализъм грешка. Никога не закъсняваше за преглед. Този път обаче точно в десет се озова в една ниша по коридора пред стаята му, заровила лице в длани, мъчейки се да овладее дишането си.

Той не беше звярът, когото бе очаквала да види.

Говореше добре, повече като лорд, отколкото като войник. Макар че тялото му определено принадлежеше към втората категория. Беше лекувала достатъчно от любимите воини на хагана, за да усеща здравите мускули под пръстите си. Белезите по бронзовата кожа на лорд Уестфол подсказваха съвсем красноречиво, че бе придобил въпросните мускули по трудния начин. А сега същите му помагаха да се придвижва из света в стол на колела.

Травмата на гръбнака му…

Когато Ирен спря пред прага на Върховната лечителка, Хафиза я стрелна от мястото си до една подсмърчаща ученичка.

— Трябва да поговорим — заяви непоколебимо Ирен, вкопчила ръка в касата на вратата.

— Ще поговорим, когато приключа тук — отвърна лаконично Хафиза, подавайки носна кърпа на плачещото момиче.

Съществуваха и шепа мъже лечители, но мнозинството от благословените с дара на Силба бяха жени. А това момиче едва ли беше на повече от четиринайсет… На същата възраст Ирен работеше във фермата на братовчедка си. И мечтаеше да стигне дотук. Определено не цивреше на нечие рамо заради тежкия си жребий.

Ирен все пак излезе от стаята, затваряйки вратата след себе си, и зачака до стената на тясната стълбищна площадка.

Наоколо имаше още две врати: първата, винаги заключена, водеше към личната работилница на Хафиза, а втората — към спалнята й; на първата беше резбован отлитащ бухал, а на втората — кацнал. Символът на Силба. Срещаше се навсякъде из кулата — резби и релефи красяха камък и дърво, а понякога изникваха от неподозирани кътчета и с глуповати изражения, като че някой отдавнашен ученик ги беше измайсторил по този начин под формата на тайна шега. Но бухалът на вратата към личната работилница на Върховната лечителка…

Макар и кацнал върху чворест клон от желязо, който се проточваше през цялата врата, разперил широко криле в готовност да отлети, този бухал изглеждаше някак… бдителен. Сякаш наблюдаваше кой минава покрай вратата, кой се зазяпва за твърде дълго към работилницата. Само Хафиза имаше ключ за нея, завещан от предшественицата й. Учениците разнасяха слухове, че вътре се криели древни, полузабравени познания и съоръжения — противоестествени неща, които било по-добре да останат заключени там, отколкото да излязат на бял свят.

Ирен винаги се присмиваше на мълвите им, без да разкрива, че с още шепа избраници имаха удоволствието да влизат с Хафиза в работилницата, която, ако изключеше преклонната възраст на някои инструменти и мебели, не съдържаше нищо, достойно за клюки. Но мистерията около тайната стая на Върховната лечителка продължаваше да битува, както навярно се случваше от векове — поредният драгоценен мит за Торе, предаван от ученик на ученик.

Ирен си повя с ръка, все още задъхана от изкачването и жегата. Облегна глава назад върху хладния камък и наново потърси парчето хартия в джоба си. Чудеше се дали лордът бе забелязал колко често стиска бележката от онази непозната. Дали не беше очаквал да извади някое оръжие. Виждаше всичко, следеше всяка нейна глътка въздух.

Навярно така беше обучен. Все пак бе служил на мъртвия крал. Подобно на Несрин Фалик, рожба на този континент, която сега служеше на краля на една земя, където чужденците далеч не бяха на почит.

Ирен не разбираше докрай… Имаха някаква романтична връзка — личеше си и по напрежението, и по непринудеността помежду им. Но до каква степен… Нямаше значение. Освен заради психологическото лечение, което трябваше да допълва физическото. Лордът очевидно не бе свикнал да изразява на глас чувствата, страховете и надеждите си.

Вратата към кабинета на Хафиза най-сетне се отвори и ученичката се усмихна свенливо на Ирен. Носът й беше зачервен, а очите — премрежени от плач.

Ирен въздъхна и й отвърна с усмивка. Вече не беше жената, нахлула току-що в кабинета. Не, колкото и работа да имаше, Ирен винаги намираше време за учениците, особено за поддалите се на съжаление и спомени по дома.

През първите й дни тук никой не беше седял до нея в столовата. Още си спомняше самотното хранене. Спомняше си, че след два дни се предаде и започна да носи храната си в просторната подземна библиотека, криейки се от строгите библиотекарки, които не позволяваха подобни волности. Там поне й правеха компания своеволните котки на Баст, навъртащи се наоколо, и резбованите бухали.

Започна да посещава столовата отново чак когато учебните занимания я срещнаха с достатъчно хора, че търсенето на място за хранене да не я плаши толкова; познатите, усмихнати лица й вдъхваха кураж да не се втурва да използва библиотеката със загадъчните й котки за друго, освен за проучвания.

Ирен докосна ученичката по рамото и прошепна:

— Готвачката е приготвила бадемови бисквити тази сутрин. Надуших ги на идване. Предай й, че искам шест, но вземи четири от тях за себе си. — Тя намигна на момичето. — Другите две занеси в моята стая.

Момичето се усмихна широко и кимна. Готвачката беше първата приятелка на Ирен в Торе. В началото, когато я забеляза да се храни все сама, започна да оставя скришом допълнителни вкусотии на подноса й. И в стаята й. Дори на любимото й тайно място в библиотеката. Миналата година Ирен й се отблагодари, спасявайки внучката й от коварна белодробна болест. Горката жена — до ден-днешен се просълзяваше при всяка тяхна среща, а Ирен навестяваше момичето всеки месец.

Преди да си тръгне, трябваше да намери някой друг, който да се грижи за нея. Нямаше да й е лесно да се откъсне от живота, изградила си тук… И несъмнено това щеше да я изпълни с чувство за вина.

Ирен погледа как все още подсмърчащата ученичка подскача надолу по спираловидното стълбище, сетне вдиша дълбоко и влезе в кабинета на Хафиза.

— Ще проходи ли младият лорд? — попита Върховната лечителка вместо поздрав, вирнала високо белите си вежди.

Ирен се настани в обичайното си кресло, чиято седалка още пазеше топлината от плачещото момиче.

— Да. Травмата му е почти същата като онази, която излекувах миналата зима. Ала ще е сложно…

— По отношение на лечението или на теб самата?

Ирен се изчерви.

— Държах се… зле.

— Очакваше се.

Ирен избърса потта от челото си.

— Срам ме е да ти призная колко зле.

— Тогава недей. Дръж се по-добре следващия път и ще го приемем като поредния ти урок.

Ирен се отпусна в креслото си, изпъвайки напред върху износения килим болезнените си крака. Колкото и да я умоляваха слугите, Хафиза отказваше да подмени антиката, състояща се от червени и зелени шарки. Щом същият килим е бил достоен за петте й предшественици, твърдеше тя, значи е достоен и за нея.

Ирен отметна глава назад върху меката облегалка на креслото и впери взор в безоблачния ден отвъд отворените прозорци.

— Мисля, че мога да го излекувам — заяви по-скоро на себе си, отколкото на Хафиза. — Стига да ми съдейства, ще може да ходи отново.

— А ще ти съдейства ли?

— Не само аз се държах зле — рече тя. — Той все пак е от Адарлан. Сигурно му е в кръвта.

Хафиза се засмя.

— Кога ще се върнеш при него?

Ирен се поколеба.

— Ще се върнеш, нали? — настоя Хафиза.

Ирен зачопли избелелите от слънцето нишки по страничната облегалка на креслото.

— Беше ми трудно да… да го гледам, да слушам акцента му и… — Ръката й застина върху облегалката. — Но си права. Ще… опитам. Макар и само колкото Адарлан да не ми отмъсти.

— Очакваш ли подобно нещо?

— Той има влиятелни приятели, които може да запомнят отказа ми. Спътницата му е новият капитан на стражата. Семейството й е оттук, но служи на Адарлан.

— А това какво ти подсказва?

Във всичко намираше урок, изпитание.

— Подсказва ми, че… — Ирен въздъхна. — … че не знам толкова, колкото си мислех. — Тя изопна гръб. — Това обаче не им опрощава греховете.

И все пак беше срещала доста зли хора в живота си. Живяла бе сред тях, служила им беше. В Иниш. Затова само един поглед, прицелен в кафявите очи на лорд Уестфол, й беше казал, че дълбоко в себе си той не бе от тях. Нито спътницата му.

А и на тази възраст… Бил е момче, когато са извършвали повечето от онези зверства. Не пречеше да е изиграл своята роля, пък и доста злини се случваха през последните години — прилошаваше й от факта, — но…

— Твърди, че някаква пъклена магия е причинила травмата в гръбнака му — пророни Ирен.

Собствената й магия сякаш се беше уплашила от безформения белег. Свила се беше.

— Така ли?

Тя потрепери.

— Никога… никога не съм долавяла подобно нещо. Почувствах я някак гнила и едновременно празна. Студена като най-дългата зимна нощ.

— Щом казваш.

Ирен изсумтя, благодарна за сухата шега. Хафиза наистина дори не беше зървала сняг през живота си. Заради целогодишния топъл климат на Антика най-близкото нещо до зима, което Ирен бе усетила през последните две години, беше блещукащият скреж, обгърнал една сутрин лавандулата и лимоновите дръвчета.

— За пръв път… — Ирен прогони спомена за ехото, запечатано в онзи белег. — За пръв път се натъквам на такава рана от магия.

— Ще повлияе ли на лечението?

— Не знам. Още не съм пробвала силата си върху него, но… Ще ти кажа, като разбера.

— На твое разположение съм.

— Въпреки че това е последното ми изпитание?

— Добрият лечител — усмихна се Хафиза — знае кога да поиска помощ.

Ирен кимна отнесено. А когато се прибереше у дома при войната и кръвопролитията, към кого щеше да се обръща за помощ?

— Ще се върна — обяви накрая тя. — Утре. Тази вечер ще попрочета за гръбначните травми и парализата в библиотеката.

— Ще кажа на готвачката къде може да те открие.

Ирен се усмихна дяволито на Хафиза.

— Май нищо не ти убягва, а?

Многозначителният поглед на Върховната лечителка далеч не й подейства успокоително.

* * *

Същия ден лечителката не дойде повече. Несрин я чака един час, два, докато Каол запълваше времето си с книга във всекидневната, а накрая тя му заяви, че отива при семейството си.

От години не беше виждала леля си, чичо си и децата им. Молеше се още да живеят в къщата, в която им бе гостувала последно.

Почти не беше мигнала през нощта. Почти не усещаше глад и умора благодарение на мислите, които вилнееха в главата й.

Пестеливите отговори на лечителката не й помогнаха.

И понеже днес нямаха уговорена среща с хагана и потомците му…

— Не се нуждая от гледачка — каза Каол, оставяйки книгата в скута си, когато Несрин за пореден път надникна към вратата на фоайето. — Бих дошъл с теб, ако можех.

— Скоро ще можеш — обеща му тя.

Лечителката изглеждаше доста веща, независимо от отказа й да им даде и капчица надежда.

Ако тя не можеше да им помогне, Несрин щеше да потърси друг. И друг. Дори да й се наложеше да се примоли на Върховната лечителка за съдействие.

— Върви, Несрин — нареди й Каол. — Иначе няма да намериш спокойствие.

Тя потри тила си, след което се надигна от златистия диван и отиде до него. Опря ръце в страничните облегалки на стола му, разположен до отворените врати към градината. Приближи лице до неговото — по-близо не беше заставала от дни. Собствените му очи изглеждаха… някак по-ярки. По-бистри от вчера.

— Ще се върна възможно най-бързо.

Каол й се усмихна кротко.

— Не се тревожи. Виж се със семейството си.

Той самият не беше виждал майка си и брат си от години. А баща му… Каол не говореше за него.

— Може после да се сдобием и с отговор от лечителката — пророни приглушено Несрин.

Каол примигна насреща й.

— За мъжеството ти — прошепна тя.

Светлината в очите му мигновено угасна.

Тя побърза да се отдръпне. Беше я спрял на кораба, когато буквално му се бе нахвърлила. А като го зърна гол до кръста по-рано, изваяните мускули по гърба и корема му… Едва не се примоли на лечителката да остави прегледа на нея.

Усещаше се някак жалка. Макар че открай време не я биваше в потискането на собствените й копнежи. Това лято започна да спи с него, защото не съзираше причина да се противопоставя на поривите на тялото си. Нищо че не изпитваше чувства към него, не и както сега.

Несрин прокара ръка през косата си.

— Ще се върна преди вечеря.

Каол й махна и продължи да чете книгата си още преди да е излязла от стаята.

Не си бяха обещавали нищо, напомни си Несрин. Знаеше, че природата му го тласкаше да постъпи справедливо с нея, да запази доброто й име, а това лято, когато дворецът се срути и го помисли за мъртъв… За пръв път изпитваше такъв страх. За пръв път се молеше толкова горещо — молеше се пламъкът на Елин да го спаси, както бе спасил и нея самата.

Несрин прокуди мислите за онези дни, докато крачеше по коридорите на двореца към външните порти, всъщност смътно си спомняше къде да ги намери. Спомняше си обаче какво бе искала, какво й беше най-важно, преди хаганът да им съобщи новината.

Изоставила беше семейството си. А трябваше да е с тях. За да защити децата, възрастния си баща, хапливата си, вечно засмяна сестра.

— Капитан Фалик.

Приятният глас, званието, на което още не беше свикнала да отговаря, я накара да се закове на място. Намираше се на една от пресечните точки в двореца, коридорът пред нея определено щеше да я отведе до портите. Още на влизане бе запечатала в паметта си всички изходи.

В дъното на коридора, прекосяващ нейния, стоеше Сартак.

Нямаше я вчерашната му изискана премяна. Днес принцът носеше тесен кожен костюм с обикновени, видимо здрави метални предпазители по раменете, китките, коленете и пищялите. Но не и на гърдите. Дългата му черна коса беше прибрана назад в плитка, завързана с тънка ивица кожа.

Тя му се поклони дълбоко. По-ниско, отколкото би се поклонила на другите хагански потомци. Но онзи, на когото слуховете отреждаха най-голям шанс да наследи престола, който някой ден можеше да стане съюзник на Адарлан…

Ако оцелееха.

— Бързате ли за някъде? — попита я Сартак, забелязал накъде се е отправила.

— Ами… имам роднини в града. Смятам да ги посетя. — Сетне добави с половин уста: — Освен ако Ваше Височество не се нуждае от мен.

Иронична усмивка озари лицето му. И Несрин осъзна, че бе отвърнала на собствения си език. Техния език.

— Аз пък отивам да пояздя Кадара. Моя рук — поясни той, връщайки се към собствения си език.

— Знам коя е — каза Несрин. — Слушала съм много истории за нея.

— Дори в Адарлан? — вдигна вежда той.

Воин и чаровник. Опасна комбинация, макар че Несрин не си спомняше да е чувала за жена в живота му. А и на пръста му липсваше халка.

— Дори в Адарлан — рече тя, без да уточнява, че едва ли някой от улицата би знаел подобни истории.

Ала в нейното семейство… О, да. Крилатият принц — така го наричаха.

— Позволете да ви изпратя. Улиците са същински лабиринт… дори за мен.

Великодушно предложение, истинска чест.

— Не бих ви ангажирала със себе си.

Макар и само защото недоумяваше как да разговаря с мъже като него, родени и отгледани под знака на властта, свикнали с изтънчени дами и политици интриганти. Въпреки това според легендите ездачите от рукската му кавалерия можеха да са с всякакъв произход.

— Кадара не би се възпротивила да почака — увери я Сартак. — Нека ви изпратя поне до портите. Днес има нови стражи; ще им кажа да запомнят лицето ви, за да ви пуснат на връщане.

Защото с такива дрехи, с неукрасената й коса… Стражите действително можеше да не я допуснат в двореца… което щеше да е… доста унизително.

— Благодаря — отговори Несрин и тръгна с него.

Подминаха в мълчание белите знамена, развяващи се пред един от отворените прозорци. Вчера Каол й бе споделил за опасението на Кашин, че най-малката им сестра е била убита — навярно от пратеник на Перингтън. И това бе посяло семето на страха у нея. Караше я да анализира всяко срещнато лице, да се взира във всяка сянка.

Крачейки наравно с принца, Несрин надникна към лицето му, докато минаваха покрай траурните знамена. Той кимна на няколко мъже и жени в златистите роби на везири, които му се поклониха дълбоко.

Без да се замисли, Несрин попита:

— Наистина ли са трийсет и шестима?

— Това число е натоварено със символика за нас, така че — да. — Той изсумтя по начин, който й се стори не особено присъщ за принц. — Баща ми обмисляше дали да не ги намали наполовина, но се боеше повече от гнева на боговете, отколкото от политическите последствия.

Отразяваше й се като свеж полъх на есенен въздух да чува родния си език и да общува на него. Да го чувства като нещо нормално, а не като повод да я зяпат. Винаги изпитваше това на Южния континент.

— Лорд Уестфол срещна ли се с лечител?

Истината нямаше как да навреди, затова Несрин отвърна:

— Да. Ирен Тауърс.

— А! Прочутата Златна дама.

— О, така ли я наричат?

— Удивителна е, нали?

Несрин се поусмихна.

— Май я харесвате.

Сартак се засмя.

— Не, не бих дръзнал. Брат ми Кашин няма да е много доволен.

— Обвързани ли са?

Хасар бе намекнала нещо подобно.

— Приятели са. Поне бяха. Не съм ги виждал да си говорят от месеци, но кой знае защо. Май се държа като някой от дворцовите клюкари.

— Информацията е полезна, ако ще работим с нея.

— Положителна ли беше оценката й за лорд Уестфол?

Несрин сви рамене.

— Не каза нищо конкретно.

— Много лечителки са така. Не обичат да дават празни надежди. — Той отметна плитката си през рамо. — Но нека ви успокоя, че миналата зима Ирен излекува един от дарганците на Кашин с доста сходна травма. Лечителните отдавна помагат на конниците ни и на моите рукини. Така че знаят какво вършат.

Несрин потисна разцъфналата в сърцето й надежда, а пред тях проблесна ярка светлина — отворените врати към централния двор и външните порти.

— Откога яздите руки, принце?

— Нали уж знаете историите?

По лицето му танцуваше нотка на шеговитост.

— Те са само слухове. Предпочитам истината.

Тъмните очи на Сартак се впиха в нейните и непоклатимата им съсредоточеност я накара да се зарадва, че рядко попада под прицела им. Не от страх, но… Беше някак смущаващо цялата тежест на този поглед да се стовари върху теб. Орлов поглед — рукски поглед. Дълбок, проницателен.

— Бях на дванайсет, когато баща ми заведе всички ни в планинското гнездо. Аз се измъкнах, яхнах рука на капитана и полетях. Наложи се да ме гонят. Татко ми заяви, че ако съм се бил размазал на скалите, определено съм щял да си го заслужа заради глупостта ми. За назидание ме изпрати да живея с рукините, докато не му докажех, че не съм кръгъл идиот, което, предположил бе, нямало да се случи скоро.

Несрин се засмя тихо и примигна срещу яркото слънце, когато излязоха сред внушителната градина. По изящните арки и колони бяха изваяни всякакви растения и животни, а дворецът се издигаше зад тях като могъщо чудовище.

— За щастие, не умрях от глупост, а ми хареса да летя, да живея с рукините. Много ме тормозеха, защото съм принц, но аз бързо им показах на какво съм способен. Кадара се излюпи, когато бях на петнайсет, а сетне сам я отгледах. Оттогава не съм летял на друг рук.

Гордост и любов искряха в ониксовите му очи.

И на фона на това Несрин и Каол щяха да го увещават, да го умоляват да полети с обичния си рук в битка срещу уивърни, превъзхождащи го многократно и по тежест, и по сила. С отрова в опашките. Коремът й се сви.

Стигнаха до внушителната порта, в чието бронзово, обковано с гвоздеи крило имаше малка врата, оставена отворена заради пешеходците, които препускаха по задачи към и от двореца. Несрин бе напълно неподвижна, докато Сартак я представяше на заелите постовете си, въоръжени до зъби стражи, нареждайки им да й осигурят неограничен достъп. Мъжете се поклониха и допряха юмруци до сърцата си, а слънцето проблесна по дръжките на мечовете, кръстосани върху гърбовете им.

Забелязала беше, че Каол не смее да задържи поглед върху тях — нито върху дворцовите стражи, нито върху онези на пристанището.

Сартак я преведе през малката врата — портата от масивен бронз беше дебела поне трийсетина сантиметра — и се озоваха на широкия, калдъръмен булевард, спускащ се към лабиринта от градски улички. Хубави къщи и още стражи обточваха тротоарите — жилищата на богаташите, избрали да живеят под сянката на двореца. Самата улица гъмжеше от хора, едни излезли по работа, други — на разходка, и дори шепа пътешественици, които се бяха изкачили чак дотук, за да се подивят на двореца, сега надничаха през мъничката врата с надеждата поне да зърнат двора отвъд нея. Като че ли никой от тях не разпозна принца до нея, макар че стражите по улицата и тези пред портата несъмнено следяха всяко тяхно движение, всяка дума.

Едва бегло надникване към Сартак мигом я увери, че принцът също държи всички под око, въпреки че стоеше пред портата като най-обикновен мъж от простолюдието. Тя плъзна поглед по оживените улици напред, заслушана в шумотевицата. Пеша щеше да й отнеме един час, за да стигне до къщата на роднините си в другия край на града, а още по-дълго щеше да бъде с карета или кон заради непоносимия трафик.

— Сигурна ли сте, че не искате придружител?

Полуусмивка подръпна устата на Несрин и когато се извърна към Сартак, откри, че я наблюдава косо.

— Мога да се грижа за себе си, принце, но ви благодаря за честта.

Той я измери от глава до пети със светкавичната преценка на воин. Мъж като него наистина нямаше от какво да се бои, напускайки пределите на двореца.

— Ако имате време и желание, елате да полетите. Въздухът на открито, високо в планината е свеж, не е като облака от прахоляк и морски изпарения, в който се душим тук долу.

На открито, където нямаше опасност да ги чуят грешните уши.

Несрин му се поклони дълбоко.

— С най-голямо удоволствие.

Долавяше погледа на принца върху себе си дори като закрачи надолу по слънчевия булевард, заобикаляйки каруци и други превозни средства, проправящи си път през гъмжилото. Все пак не се осмели да надникне през рамо. Незнайно защо.

7

Каол изчака половин час, след като Несрин излезе, и чак тогава повика Каджа. Слугинята стоеше на разположение във външния коридор и влезе в апартамента след броени секунди. Той се мотаеше във фоайето, наблюдавайки как момичето крачи към него с меки, пъргави стъпки и сведени в очакване на заповед очи.

— Ще те помоля за една услуга — заяви бавно и отчетливо Каол, проклинайки се, задето не беше научил халха през годините, докато Дориан го изучаваше.

Тя отвърна само с кимване.

— Искам да отидеш до пристанището или до мястото, откъдето вестите се разчуват из града ви, за да провериш дали не се знае нещо за нападението над Рифтхолд. — Каджа присъстваше в тройната зала на вчерашната им среща и несъмнено бе разбрала за него. Хрумнало му беше да помоли Несрин да проучи въпроса, докато прекосяваше града, но ако новините бяха прекалено лоши… не желаеше да ги научава сама. Да ги носи сама чак до двореца. — Съгласна ли си?

Каджа най-сетне вдигна очи, въпреки че главата й все още бе леко наведена.

— Да — отвърна простичко.

Каол съзнаваше, че по всяка вероятност докладваше за всичко пред някого от хаганското семейство или от везирите. Ала търсенето на допълнителна информация, пък била тя и важна подробност от престоя му в двореца, не застрашаваше по никакъв начин каузата му. А ако сметнеха загрижеността за родината му за проява на слабост и плиткоумие, можеха да вървят по дяволите.

— Добре — каза Каол и количката му изскърца, когато я придвижи с крачка напред, мъчейки се да прикрие отвращението си към звука, към безполезното си тяло. — Ще те помоля и за още една услуга.

* * *

Това, че Несрин беше заета със семейството си, не означаваше, че той трябва да бездейства.

Но когато Каджа го остави в покоите на Аргун, Каол се запита дали не беше по-разумно да проведе тази среща заедно с Несрин.

Фоайето към покоите на най-големия принц бе голямо колкото целия апартамент на Каол. Представляваше дълго, овално помещение, чийто далечен край водеше към вътрешен двор, украсен с искрящ фонтан и обитаван от два бели пауна. Той ги погледа как се разхождат грациозно и големите снежнобели пера на опашките им се влачат по каменните плочи, а изящните корони на главите им се полюшват с всяка стъпка.

— Прелестни същества, нали?

Двойната резбована врата от лявата му страна се беше отворила, разкривайки слабоватото лице и студените очи на принца, вперил взор в птиците.

— Пленителни — призна Каол, вътрешно разгневен, задето му се налагаше да отмести глава нагоре, за да погледне принца в очите.

Ако можеше да стои на краката си, щеше да е с поне десетина сантиметра по-висок от него и да се възползва от преимуществото си по време на срещата. Ако можеше да стои на краката си…

Не си позволи да поеме по този път. Не и сега.

— Това е най-скъпоценната ми двойка — обяви Аргун на майчиния език на Каол. Владееше го перфектно. — Домът ми в провинцията е пълен с техни потомци.

Каол затърси наум някакъв отговор, нещо от репертоара на Дориан или Елин, но не откри нищо подходящо. Нищо, което да не прозвучи нелепо и изкуствено. Затова отговори простичко:

— Сигурно са красива гледка.

Устата на Аргун се изви в едва доловима усмивка.

— Ако не обръщате внимание на писъците им в дадени моменти от годината.

Каол стисна челюсти. Народът му измираше в Рифтхолд, ако вече не беше мъртъв до последния човек, а от него се очакваше да се впусне в раздумка за пискливи, надути птици!?

Докато обмисляше дали да продължи с празните приказки, или да кара направо, Аргун отбеляза:

— Предполагам, че идвате да ме попитате какво знам за града ви.

Хладният поглед на принца най-сетне кацна и върху него и Каол на свой ред се втренчи в събеседника си. Ето в това вече — съревнованието по взиране — много го биваше. Имаше предостатъчен опит и с непокорни стражи, и с високомерни придворни.

— Подали сте сведения на баща си. Интересува ме вас кой ви е информирал за нападението.

Тъмнокафявите очи на принца просветнаха развеселено.

— Човек от първа ръка.

— Народът ми страда. Държа да узная колкото може повече.

— Е — отвърна Аргун, прихващайки някакво мъхче, полепнало по златната бродерия на смарагдовозелената му туника, — ако трябва да съм откровен с вас, не мога да ви кажа абсолютно нищо.

Каол примигна насреща му — веднъж, съвсем бавно.

Аргун продължи, протягайки ръка към външните врати.

— Прекалено много очи ни наблюдават, лорд Уестфол, и контактът с вас може да се възприеме и в добра, и в лоша светлина, независимо от темата на разговора ни. Ето защо, колкото и да съм ви благодарен за посещението, ще ви помоля да си вървите.

Слугите пред вратата влязоха във фоайето, навярно за да избутат количката му навън.

А щом съзря единия да протяга ръце към облегалката му…

Каол оголи зъби срещу слугата и мъжът се закова на място.

— Недей!

Независимо дали разбираше езика му, слугата очевидно разчете изражението му.

Каол се извърна обратно към принца.

— Наистина ли имате желание да играем тази игра?

— Не е игра — отсече Аргун и закрачи към кабинета, от който бе излязъл. — Информацията е вярна. Шпионите ми не си измислят истории, за да ни забавляват. Желая ви приятен ден!

После двойната врата към кабинета на принца се затвори.

На Каол му хрумна да блъска по нея, докато Аргун не проговореше, да поблъска и лицето му с юмруци може би, но… двамата слуги зад него чакаха. Наблюдаваха го.

Имал си бе работа с достатъчно рифтхолдски придворни, за да долови кога някой лъже. Нищо че нюхът му за това го предаваше жестоко през последните месеци. С Елин. С останалите. С… всичко.

Ала не смяташе, че Аргун лъже. За каквото и да било.

Рифтхолд бе превзет. Дориан още липсваше. Съдбата на народа му продължаваше да е все така неясна.

Каол не оказа съпротива, когато слугата пак дойде, за да избута количката му към неговия апартамент. И може би именно този факт го вбеси повече от всичко.

* * *

Несрин не се върна за вечеря.

Каол не разкри пред хагана, децата му и трийсет и шестте везири с орлов поглед нито капчица от тревогата, раздираща го отвътре с всяка изминала минута, в която тя не се появяваше откъм някой коридор. Вече я нямаше от часове.

Дори Каджа се прибра час преди вечерята и само бегло надзъртане към внимателно извикания спокоен израз на лицето й му разкри всичко: и на пристанището не бе научила нищо ново за щурма над Рифтхолд. Единствено получи потвърждение на думите на Аргун: капитаните и търговците бяха разговаряли с достоверни източници, които или бяха плавали покрай Рифтхолд, или едва се бяха измъкнали живи от столицата. Нападението наистина се беше случило, но нямаше точни данни за броя на жертвите и състоянието на града. Търговията с Южния континент беше преустановена — поне до Рифтхолд и всички земи на север от него, до които пътят минаваше в опасна близост с обсадения град. За съдбата на Дориан не се знаеше нищо.

Мисълта го притискаше, угнетяваше го още повече, но се превърна във второстепенна, след като се облече за вечеря и установи, че Несрин не си е дошла. Накрая се предаде и позволи на Каджа да го отведе до пиршеството в тържествената зала на хагана, ала с всяка следваща непоносимо дълга минута, в която Несрин не изникваше на входа й, му ставаше все по-трудно и по-трудно да запази самообладание.

Можеше да й се е случило какво ли не. Какво ли не. Особено ако теорията на Кашин за покойната им сестра се окажеше вярна. Ако пък пратениците на Морат вече бяха тук, не се и съмняваше, че научеха ли за гостуването на двама им с Несрин, щяха да си поставят за цел да ги убият.

Трябваше да се досети за това, преди да я пусне сама днес. Трябваше да загърби за секунда собствените си неприятности. Но ако изпратеше някой страж да я издирва, щеше да разкрие на евентуалните си врагове кое му бе най-скъпо. Къде да го уязвят.

Затова Каол се мъчеше да преглъща храната си, почти неспособен да се съсредоточи върху разговора с околните. От дясната му страна Дува, бременна и усмихната, любопитстваше за музиката и танците по неговите земи; от лявата Аргун, който дори не спомена за срещата им същия следобед, го разпитваше за търговски маршрути, стари и планирани. Каол си измисляше и преиначаваше половината отговори, а принцът се подсмихваше така, сякаш напълно си даваше сметка, че го заблуждава.

А Несрин още я нямаше.

Появи се обаче Ирен.

Към средата на вечерята влезе в залата с малко по-елегантна, но също толкова семпла рокля в аметистоволилаво, на чийто фон златистокафявата й кожа направо сияеше. Хасар и любовницата й станаха да поздравят лечителката, стиснаха ръцете й и я целунаха по бузите; принцесата изгони везира, седнал от лявата й страна на масата, за да освободи място за нея.

Ирен се поклони на хагана, който след бегъл поглед й махна да се настани, след което тя се поклони и на потомците му. Аргун дори не отчете появата й, Дува се засмя насреща й слънчево, а мълчаливият й съпруг — малко по-сдържано. Единствено Сартак й кимна, а Кашин я поздрави със стегната усмивка, лишена от всякаква топлота.

Въпреки това очите на Кашин се задържаха толкова дълго върху Ирен, докато лечителката заемаше мястото си до Хасар, че Каол си припомни онова, за което я беше подиграла принцесата сутринта.

Вместо да отговори на усмивката му, Ирен му кимна студено и седна на стола, който Хасар й беше осигурила. После се впусна в разговор с Хасар и Рения, поемайки месото, което Рения натрупваше в чинията й с тюхкането колко уморена, кльощава и бледа изглеждала. Ирен й се поусмихна учудено и й кимна в знак на благодарност. Умишлено не надзърташе към Кашин. Нито пък към Каол, в интерес на истината…

— Дочух, лорд Уестфол — поде мъжки глас от дясната страна на Каол, и то на собствения му език, — че са ви изпратили Ирен.

Далеч не се изненада, когато установи, че Кашин се бе привел напред, за да говори с него.

Нито пък се смути от едва прикритото предупреждение в погледа му. Каол се бе натъквал на него достатъчно пъти: „Превзета територия“.

Независимо дали подобно нещо на Ирен й харесваше, или не.

Можеше да се окаже точка в нейна полза, че не обръщаше особено внимание на принца. Макар че Каол не схващаше защо. Кашин беше най-красивият от всички хагански потомци, а през годините, прекарани в двореца, Каол бе ставал свидетел как жените буквално се прескачат една друга, за да спечелят интереса на Дориан. Кашин притежаваше същото самодоволно изражение, което Каол често бе съзирал по лицето на господаря си.

Някога… преди много време. В един друг живот. Преди асасина, черния нашийник и всичко останало.

Стражите, заели постове из цялата зала, придобиха някак по-застрашителен вид, сякаш бяха пламъци, които внезапно лумнаха по-ярко, привличайки погледа му. Той обаче дори не надникна към най-близкия, чието местоположение бе проследил по навик — стоеше на около пет метра от хаганската маса. Точно където той самият бе стоял пред друг крал, в друг двор.

— Да — потвърди лаконично Каол.

— Ирен е най-опитната ни лечителка, разбира се, с изключение на Върховната лечителка — продължи Кашин и стрелна жената, която все така не му обръщаше внимание и като че нарочно задълбочаваше разговора си с Рения.

— Дочух.

Определено и с най-острия език.

— На официалните изпити получи най-високите оценки в историята на Торе — додаде Кашин, докато Ирен все така успешно го игнорираше. По лицето на принца пробяга нещо като болка.

— Какъв ентусиазъм само! — процеди Аргун на Сартак, говорейки през Дува, съпруга й и Каол.

Дува го плесна по ръката, ядосана, задето прекъсваше пътя на вилицата й към устата й.

Кашин или не чу, или нарочно пренебрегна неодобрителния коментар на по-големия си брат. Сартак стори същото и се обърна към един везир в златиста роба. Кашин се зае наново да обяснява на Каол:

— Нечувани оценки за когото и да било, камо ли за лечителка, дошла преди някакви си две години.

Още едно късче информация. Явно Ирен не беше от много време в Антика.

Каол установи, че го наблюдаваше изпод вежди. Предупреждение да не я въвлича в разговора.

Той претегли ползите от двата варианта: дребнавото отмъщение за подигравателното й отношение по-рано или…

Ирен му помагаше… тоест обмисляше дали да му помогне. Щеше да е глупаво от негова страна да я отблъсне още повече.

Ето защо каза на Кашин:

— Разбрах, че през повечето време живеете в Балрун и надзиравате сухоземните армии.

Кашин изопна рамене.

— Да. През по-голямата част от годината съм там и следя тренировките на войските ни. През другото време съм из степите заедно с племената на конниците.

— Слава на боговете! — измърмори Хасар от отсрещната страна на масата, спечелвайки си резкия поглед на Сартак.

Принцесата само врътна очи и прошепна нещо в ухото на любовницата си. Смехът на Рения проехтя като сребърно звънче из залата.

Ирен обаче не спираше да го наблюдава с нещо като раздразнение, изписано по лицето й — сякаш само с присъствието си на тази маса Каол я караше да стиска челюсти. Кашин се впусна в описания на ежедневните си задачи из собствения си град, разположен по югозападното крайбрежие, обяснявайки и за коренно различния начин на живот сред степните конници.

В мига, в който той замълча, за да отпие от виното си, Каол удостои Ирен със също толкова враждебен поглед, а сетне заобстрелва принца с въпроси относно начина му на живот. Все пак му се отдаваше шанс да посъбере малко полезна информация за армията им.

Ала не само той осъзна този факт. Докато Кашин разказваше за ковачниците, които били изградили по северните граници, Аргун го прекъсна:

— Да не говорим за работа по време на вечерята, братко!

Кашин затвори уста като покорен войник.

И нещо мигновено подсказа на Каол, че Кашин изобщо не участваше в битката за престола. Не и щом се подчиняваше на най-големия им брат с такова смирение. И все пак поне му се струваше човечен. За разлика от присмехулния, надменен Аргун и коварната Хасар.

Въпреки всичко това не обясняваше напълно абсолютния стремеж на Ирен да се дистанцира от Кашин. Не че му влизаше в работата или пък го интересуваше. Не и при положение че Ирен стисваше устни, ако дори само обърнеше глава към Каол.

Можеше да й постави въпроса ребром още на масата, да я попита дали е решила да не го лекува. Но ако пък Кашин я харесваше, независимо от осезаемата й хладина към него, не му се струваше разумно да я погва точно тук.

Зад гърба му проехтяха стъпки, но се оказа съпругът на една везирка, дошъл да прошепне нещо в ухото й, преди да си тръгне.

Не беше Несрин.

Каол преброи чиниите, подредени по масата, изчислявайки още колко блюда оставаха. Снощното пиршество се бе проточило цяла вечност. А тази вечер още не бяха сервирали нито един десерт.

Той наново обходи с поглед изходите, умишлено прескачайки стражите на пост до тях.

Когато извърна глава към масата, Ирен пак го наблюдаваше. Предпазливост и неприязън още помрачаваха златистите й очи, но… този път откри и предупреждение в тях.

Лечителката знаеше за кого се оглежда. Чия липса го глождеше.

И за негово смайване тя поклати дискретно глава. „Не се издавай — сякаш го съветваше. — Не ги карай да я издирват.“

Той нямаше и намерение, но все пак й кимна сдържано.

Кашин опитваше да я заговори, ала Ирен непрестанно го отблъскваше с кратки, макар и вежливи отговори.

Може би презрителното отношение на лечителката към Каол същата сутрин се коренеше в нрава й, а не в омраза, породена от издевателствата на Адарлан. Или просто ненавиждаше мъжете. Бледият белег през гърлото й често придърпваше погледа му.

Каол дочака десерта, преди да се престори на уморен и да се измъкне от масата. Каджа вече го чакаше до най-далечните колони на залата заедно с други слуги и без да каже думичка, забута количката му към коридора. Омразното трополене го подтикна да стисне зъби.

Ирен не се сбогува с него, нито пък обеща да се върне на следващия ден. Дори не го погледна.

Несрин я нямаше и в апартамента им. А тръгнеше ли да я търси, привлечеше ли внимание към заплахата, към близостта им — удобен инструмент в ръцете на всеки техен враг…

Ето защо просто зачака, слушайки ромона на градинския фонтан, песента на славея, кацнал на близкото смокиново дърво, ритмичното тиктакане на часовника върху полицата над камината.

Единайсет. Дванайсет. Накрая каза на Каджа да си ляга, както и че той сам ще се приготви за леглото. Тя не го остави, а просто седна до боядисаната стена на фоайето, за да чака заедно с него.

Наближаваше един, когато вратата се отвори.

Несрин се промъкна тихо в апартамента. Веднага разбра, че е тя, защото познаваше добре звуците от всяко нейно движение.

Виждайки запалените свещи във всекидневната, тя влезе при него.

Напълно невредима. Грейнала. Бузите й руменееха, а очите й сякаш блестяха в сравнение със сутринта.

— Съжалявам, че пропуснах вечерята — каза простичко тя.

— Знаеш ли колко ме притесни? — отвърна с нисък, гърлен глас Каол.

Тя спря и косата й се люшна пред лицето.

— Не сме се уговаряли да ти докладвам кога излизам и кога се прибирам. А и ти ме изпрати.

— Тръгна сама из непознат град и не се върна, както беше обещала.

Думите му прозвучаха хапливо, режещо.

— На мен не ми е непознат.

Той стовари длан върху страничната облегалка на количката си.

— Една от принцесите е била убита преди броени седмици. Принцеса. В собствения й дворец, седалището на най-могъщата империя в света.

Несрин скръсти ръце.

— Не се знае дали е било убийство. Май само Кашин смята така.

Не там беше въпросът. Макар че тази вечер почти бе забравил да оглежда лицата около масата за следи от валгско присъствие. Той процеди с плашещо тих глас:

— Не можех дори да тръгна да те търся. Не посмях да им кажа, че те няма.

Тя примигна бавно насреща му.

— Семейството ми се зарадва да ме види, в случай че те интересува. И вчера са получили кратко писмо от баща ми. Спасили са се. — Тя започна да разкопчава жакета си. — Кой знае къде са сега.

— Радвам се да го чуя — просъска през зъби Каол. Но и това, че бяха в неизвестност, със сигурност щеше да я гложди също толкова, колкото ужаса, който бе преживяла, докато научи, че са живи. Той добави с възможно най-спокойния си глас: — Няма как да приключим започнатото, ако не ми казваш къде си, ако не ме уведомяваш, когато плановете ти се променят.

— Просто вечерях в дома им. И загубих представа за времето. Примолиха ми се да остана.

— Знаеш колко е важно да ме предупредиш някак. Знаеш какво сме преживели вече.

— Нямам от какво да се боя в този град… на това място.

Думите й прозвучаха толкова язвително, че Каол веднага проумя смисъла зад тях — не като в Рифтхолд, защото в Рифтхолд имаше от какво да се бои.

Не му харесваше, че мисли така, но все пак попита:

— Нали за това се борим? За да могат и нашите земи да са толкова безопасни един ден.

Лицето й посърна.

— Да.

Тя разкопча жакета си докрай, съблече го, разкривайки бялата риза отдолу, и го преметна през рамо.

— Лягам си. Ще се видим сутринта.

Без да изчака отговора му, Несрин влезе в стаята си и затвори вратата.

Каол се задържа дълго време във всекидневната, чакайки я да се върне. А когато накрая позволи на Каджа да го откара в неговата стая и да му помогне с обличането на пижамата, когато тя угаси свещите и си отиде с тихи стъпки, Каол зачака вратата му да се отвори.

Несрин обаче не дойде. А той не можеше да стигне при нея, не и без да събуди клетата Каджа, където и да спеше тя, вечно в готовност да скочи от леглото.

Още чакаше Несрин, когато сънят го покори.

8

Ирен се постара да отиде навреме на следващата сутрин. Не беше предупредила да я очакват, но можеше да се обзаложи, че лорд Уестфол и новият капитан щяха да я чакат в десет. Макар че, ако съдеше по кръвнишките погледи, които й хвърляше на снощната вечеря, лордът вероятно се съмняваше, че ще я зърне отново.

Но нека си мисли каквото пожелае.

Хрумна й да се появи в единайсет, понеже Хасар и Рения я бяха завлекли да пийнат по нещо — по-скоро Ирен ги гледаше как се напиват, докато тя самата ближеше виното си — и се беше прибрала в стаята си в Торе чак към два. Хасар я покани да преспи в двореца, но като се имаше предвид, че с малко им се размина Кашин да им се натресе в тихата, изтънчена пивница в оживения квартал „Роуз“, на Ирен не й се рискуваше повторна среща.

Откровено казано, нямаше търпение хаганът да изпрати отроците си обратно по работните им постове. Останали бяха в двореца след смъртта на Тумелун, за което Хасар още отказваше да говори. Ирен почти не познаваше най-малката принцеса, тъй като момичето прекарваше повечето си време с Кашин сред клана Дарган в степите и в крепостните градове, разпръснати из тях. Ала в онези първи дни, след като бяха открили тялото на Тумелун, след като Хафиза лично потвърди, че момичето е скочило от терасата, Ирен почувства необходимост да намери Кашин. Не само за да му изкаже съболезнованията си, но и за да провери как е.

Познаваше го достатъчно добре и знаеше, че под спокойната, невъзмутима маска, с която се представяше на света, под облика на дисциплиниран войник, изпълняващ всяка заповед на баща си и храбро предвождащ сухоземните му войски… под усмихнатото му лице се криеше грохотно море от скръб. И мисълта, че е можел да стори нещо, за да я спаси.

Отношенията им наистина бяха поели в неприятна посока, но… Ирен още милееше за него. Въпреки това не му бе предложила истинска утеха. Не искаше да отваря вратата, която месеци наред се беше мъчила да затвори.

Мразеше се за това, а мислите й се връщаха натам поне веднъж дневно. Особено когато съзреше белите знамена, развяващи се из целия град и в двореца. На снощната вечеря едва не потъна вдън земя от срам, докато се преструваше, че не го вижда. С мъка понесе и хвалбите му, гордостта, която все още бе осезаема в думите му за нея.

Глупачка, наричаше я неведнъж Еретия, след като Ирен й бе признала по време на едно тежко лечение какво се беше разиграло в степите миналата зима. Ирен знаеше, че е глупачка, но… е, имаше други планове за себе си. Мечти, които отказваше да отлага или предава напълно. Затова когато Кашин и останалите хагански потомци се върнеха по постовете си… щеше да й олекне. Да заживее по-добре.

Само й се искаше и завръщането на лорд Уестфол в собственото му омразно кралство да не зависеше до такава степен от помощта й.

Преборвайки се с гримасата, напираща да си пробие път към лицето й, Ирен изправи рамене и почука на вратата на апартамента. Красивата слугиня й отвори още преди звукът да е отекнал докрай.

Дворцовата прислуга беше толкова многобройна, че Ирен знаеше имената само на шепа слуги, но точно тази бе запомнила заради красотата й. Ето защо й кимна за поздрав и влезе.

Слугите получаваха толкова добро заплащане и справедливо отношение, че борбата за работа в двореца бе безмилостна, особено след като длъжностните места обикновено оставаха в семействата и освободените бързо се заемаха от роднини на предишните слуги. Хаганът и дворът му се държаха със слугите като с хора и съблюдаваха законите, които защитаваха правата им.

Докато в Адарлан хиляди живееха и умираха в окови. Докато в поробените Калакула и Ендовиер разделяха цели семейства и не им позволяваха да видят слънцето, да подишат свеж въздух.

Ирен беше чула за касапницата в мините през пролетта. За кланетата. Самата идея накара спокойното изражение да напусне лицето й още преди да достигне разкошната всекидневна. Нямаше представа каква работа имат тези двамата с хагана, но той определено глезеше гостите си.

Лорд Уестфол и капитан Фалик седяха по местата си от миналата сутрин. И като че не бяха в особено добро настроение.

Даже не се поглеждаха.

Е, поне нямаше да си правят труда да се преструват на любезни.

Лордът вече изпитателно преценяваше Ирен, несъмнено забелязал синята й рокля от вчера, както и същите обувки.

Тя самата разполагаше с общо четири рокли, като лилавата от снощната вечеря беше най-хубавата й. Хасар редовно обещаваше да й осигури нови дрехи, но никога не помнеше обещанието си на следващия ден. Не че Ирен я бе грижа. Ако получеше дрехите, щеше да се чувства длъжна да посещава двореца още по-често, а… Да, имаше самотни нощи, в които се чудеше защо, по дяволите, отблъсква Кашин, при положение че повечето момичета в света биха убили, за да се сдобият с дългосрочна покана за двореца, но тя така или иначе нямаше намерение да се задължа тук за дълго. Не виждаше смисъл.

— Добро утро! — поздрави я новият капитан Несрин Фалик.

Жената изглеждаше по-будна. Някак по̀ на себе си. Ала новосъздаденото напрежение между двама им с лорд Уестфол…

Не й влизаше в работата. Стига да не попречеше на лечението.

— Разговарях с Върховната лечителка.

Лъжа, макар че всъщност наистина бе говорила с Хафиза.

— И?

Лордът още не беше продумал и дума. Под кафявите му очи тъмнееха сенки, а бронзовата му кожа изглеждаше по-бледа от вчера. Ако се учудваше да я види отново, то не го показваше външно.

Ирен събра горната част на косата си и я пристегна назад с мъничко дървено гребенче, оставяйки долната част разпусната. Най-удобната й прическа за работа.

— И съм съгласна да ви вдигна отново на крака, лорд Уестфол.

В очите на лорда не просветна никаква емоция. Несрин обаче въздъхна треперливо и се облегна назад върху дебелите възглавници на златистия диван.

— Каква е вероятността да успееш?

— Лекувала съм гръбначни травми. Макар че ставаше въпрос за ездач, паднал лошо от коня си, а не за бойна рана. И то магическа. Ще направя всичко по силите си, но не давам никакви гаранции.

Лорд Уестфол не отговори, даже и не помръдна в стола си.

„Кажи нещо!“, настоя тя с поглед, срещайки студените му, уморени очи.

Те се плъзнаха надолу към гърлото й, към белега, който не беше позволила на Еретия да заличи, когато й предложи миналата година.

— По няколко часа на ден ли ще работиш върху него? — попита я Несрин с равен, почти безизразен тон, но в същото време…

Явно жената не понасяше клетки. Пък било то и златни като тези на двореца.

— Съветвам ви — подхвърли й Ирен през рамо, — ако имате други задължения, капитане, да използвате тези часове за целта. Ще ви уведомя, ако сте ми нужна.

— А кой ще го мести?

Очите на лорда проблеснаха.

И колкото и Ирен да бе склонна да хвърли и двама им на руките, щом усети кипящия гняв и себеомразата, надигаща се в лорда, отвърна:

— Бих се справила, разчитайки на силите си, но смятам, че лорд Уестфол е повече от способен да се придвижва самостоятелно.

Нещо като мнителна благодарност прекоси лицето на мъжа. Но той просто заяви на Несрин:

— И съм също толкова способен да задавам въпроси.

Несрин се скова и по изражението й пробяга чувство на вина. Въпреки това кимна и прехапа устна.

— Вчера получих няколко покани. — В очите на Каол се изписа разбиране. — Възнамерявам да ги отметна днес.

Не разкри ясно плановете си — мъдър ход.

Той кимна отсечено.

— Този път ме дръж в течение.

Ирен забеляза тревогата му по време на снощната вечеря, когато Фалик не се беше появила. Очевидно не бе свикнал близките му да напускат полезрението му, а сега отгоре на всичко не се чувстваше напълно годен да издирва когото и да било. Ирен закъта тази информация в паметта си за по-късно.

Несрин си взе довиждане с тях — малко по-рязко с лорда, — след което тръгна.

Ирен изчака вратата да се затвори.

— С право не сподели плановете си.

— Защо?

Първите му думите към нея за днес.

Тя посочи с брадичка към отворените врати на фоайето.

— Тук стените имат и уста, и уши. И всички слуги доносничат на потомците на хагана. Или на везирите.

— Мислех, че хаганът им плаща.

— О, плаща им — рече Ирен и се насочи към малката кожена чанта, която беше облегнала до вратата. — Но децата му и везирите купуват предаността на слугите с други средства. Услуги, удобства и обществено положение в замяна на сведения. На твое място бих внимавала.

Колкото и покорна да изглеждаше слугинята, посрещнала я на вратата, Ирен знаеше, че някои от най-малките змии имаха най-смъртоносната отрова.

— Наясно ли си кой ги… притежава?

Изрече тази дума — притежава, — сякаш горчеше.

— Не — каза простичко Ирен. Разрови се из чантата си и извади две стъкленици с кехлибарена течност, парче бял тебешир и кърпи. Той следеше всяко нейно движение. — Ти притежаваш ли роби в Адарлан?

Зададе му въпроса с мек, наглед лишен от любопитство тон. Като че само запълваше времето с празни приказки, докато се приготви.

— Не. Никога не съм имал.

Тя вирна вежда, оставяйки тефтер с черна кожена подвързия на масата.

— Нито един?

— Плащам на всеки, който ми служи, както правите тук. И вярвам, че всяко човешко същество има законно право на свобода.

— Изненадана съм, че кралят те е пощадил жив с подобни принципи.

— Не съм споделял вижданията си с никого.

— Мъдър ход. По-добре да отървеш кожата с мълчание, вместо да надигнеш глас в защита на хилядите поробени.

Той се скова.

— Трудовите лагери и търговията с роби вече не съществуват. Това беше един от първите укази на моя крал. Бях с него, докато изготвяше документа.

— Нови укази за нова епоха… предполагам?

Думите й бяха по-режещи от двата ножа, които носеше със себе си — за операции, за изстъргване на гнила плът.

Той впи поглед в очите й.

— Дориан Хавилиард не е баща си. На него служех през годините.

— Но предишният крал те е назначил за почетен капитан на стражата. Изненадана съм, че децата на хагана не те изнудиха да им разкажеш как си съумявал да играеш и двете роли толкова добре.

Той стисна страничните облегалки на количката си.

— Съжалявам за някои избори от миналото си — процеди стегнато. — Но мога единствено да продължа напред и да се помъча да поправя грешките си. Да не допускам да се повтарят. — Той посочи с брадичка към набора й от материали и инструменти. — Не мога обаче да сторя нищо в тази количка.

— Определено можеш да направиш много неща в тази количка — натърти остро Ирен. Той не отговори. Хубаво тогава! Щом не му се приказваше по темата… и тя нямаше намерение да настоява. Затова на свой ред кимна с брадичка към продълговатия златист диван. — Нужен си ми там. Гол до кръста и по корем.

— Защо не на леглото?

— Вчера капитан Фалик беше тук. Не бих влязла в спалнята ти в нейно отсъствие.

— Тя не ми е… — Не довърши изречението. — Няма да е проблем.

— Но снощи видя, че може да е проблем за мен.

— С…

— Точно така. — Ирен го прекъсна, надзъртайки косо към вратата. — Затова ще е диванът.

Забелязала беше как го гледа Кашин на вечеря. И й се бе дощяло да се свлече от стола и да се скрие под масата.

— А ти не проявяваш интерес? — попита лордът, докато се придвижваше към дивана. Сетне се зае да разкопчава жакета си.

— Нямам намерение да преследвам такъв живот.

Не и при толкова високи рискове.

Можеха да екзекутират нея, съпруга й и децата им, ако Кашин предизвикаше следващия хаган, ако предявеше претенции към трона. Или най-малкото, Хафиза можеше да я превърне в безплодна, след като новият хаган произведеше достатъчно наследници, за да продължи рода си.

Онази нощ в степите Кашин я беше уверил, че няма повод за притеснения, отказал бе да проумее каква масиви а пречка щяха да представляват двамата.

Каол кимна, по всяка вероятност давайки си сметка за цената на брака с хагански потомък, ако той не се окажеше избраният наследник. Какъвто Кашин никога нямаше да стане, не и при наличието на Сартак, Аргун и Хасар.

И преди Каол да прояви още любопитство, Ирен додаде:

— Във всеки случай не е твоя работа.

Очите му бавно я заобхождаха. Ала не както обикновено правеха мъжете, както правеше Кашин, а… сякаш преценяваше опонент.

Ирен скръсти ръце, разпределяйки тежестта си и в двата си крака, точно както я бяха учили и както сега тя учеше други. Стабилна, отбранителна поза. В готовност да посрещне всеки враг.

Дори адарлански лорд. Той като че ли долови смисъла зад стойката й и стегна челюсти.

— Ризата — подкани го тя.

С прогарящ поглед той изхлузи ризата през главата си и почти я запрати върху сгънатия си жакет, лежащ върху валчестата странична облегалка на дивана. После събу ботушите и чорапите си с няколко бързи, отривисти движения.

— Този път свали и панталона — нареди му тя. — Без долните гащи.

Той постави ръце върху колана си, но се поколеба.

Не можеше да свали панталона си без известна помощ, не и в стола.

Ирен не допусна и капка съжаление по лицето си, а просто махна към дивана.

— Лягай, аз ще те съблека.

Той наново се поколеба. Ирен сложи ръце на хълбоците си.

— Колкото и да ми се иска ти да си единственият ми пациент за деня — излъга тя, — всъщност имам и други ангажименти. Така че — лягай на дивана, ако обичаш!

По челюстта му потрепна нервен мускул, но той се подпря с една ръка на дивана, с другата — на ръба на количката си, и се надигна от седалката.

Силата в това движение заслужаваше известна похвала.

Мускулите по ръцете, гърба и гърдите му го прехвърлиха с явна лекота на дивана. Сякаш цял живот го беше правил.

— Продължил си да тренираш след… кога получи травмата?

— Навръх Лятното слънцестоене — отговори й Каол с равнодушен, празен глас, вдигайки краката си на дивана с пъшкане от напъна. — И да, грижех се за формата си преди случката, така че не виждам защо да се занемарявам сега.

Мъжът пред нея беше като камък — като скала. Контузията го бе пропукала леко, но далеч не го беше сломила. Стана й чудно дали го съзнаваше.

— Дотук добре — каза Ирен. — Упражняването както на горната част от тялото ти, така и на краката ще е съществен елемент от лечението.

Той надникна към краката си, които пак бяха превзети от познатите леки спазми.

— Да упражнявам краката си?

— Ще ти обясня след малко — отвърна тя и го подкани да се обърне по корем.

Каол я стрелна укорително, но се подчини.

Ирен го обходи с поглед. Беше толкова едър, че заемаше почти целия диван. Висок сигурно около два метра. Ако някога се изправеше на крака, щеше с доста да стърчи над нея.

Тя отиде до ходилата му и изхлузи панталона му с няколко чевръсти, механични подръпвания. Долните му гащи скриваха достатъчно, макар че под фината материя ясно прозираха очертанията на задните му части. Бедрата му обаче… Вчера беше усетила мускулите по тях, но сега, като ги оглеждаше отблизо…

Започваха да се атрофират. Вече им липсваше здравината и жилавостта на останалите мускули, очертаващи се под бронзовата му кожа, тези изглеждаха някак по-рехави, по-слаби.

Тя сложи ръка върху задната страна на едното му бедро и заопипва плътта под твърдите косъмчета.

Магията й се просмука през кожата й направо в неговата, плъзвайки разузнавателно из кръвта и костите му.

Да — неподвижността наистина започваше да му се отразява.

Ирен отдръпна длан и го завари да я наблюдава, преметнал ръка през възглавницата, която беше придърпал под брадичката си.

— Започват да се разпадат, нали?

Тя задържа на място каменната маска върху лицето си.

— Атрофиралите крайници са способни да си възвърнат загубената сила. Но иначе — да. Ще трябва да намерим начин да ги поддържаме възможно най-здрави, да ги упражняваме през целия лечебен процес, за да може, когато се изправиш — нарочно натърти на „когато“, — да разчиташ на добра опора в краката си.

— Значи, няма да е просто лечение, но и трениране.

— Сам каза, че предпочиташ да си в движение. Има доста упражнения, които можем да практикуваме при гръбначна травма. С тях ще възвърнем кръвта и енергичността в краката ти, а това ще ускори лечебния процес. Аз ще те направлявам.

Умишлено избегна думата „помагам“.

Лорд Каол Уестфол не беше от хората, свикнали да търсят помощ от когото и да било.

Тя направи няколко стъпки успоредно на тялото му, за да огледа гръбначния му стълб. Както и светлия, странен белег точно под тила му. Върху първия по-изпъкнал прешлен.

Дори сега невидимата сила, виеща се по дланите й сякаш се просмукваше обратно от страх.

— Що за магия те е подредила така?

— Има ли значение?

Дланта на Ирен закръжи над белега, без да го докосва със собствената си магия. Тя стисна зъби.

— Ще е полезно да разбера какви поражения може да е нанесла на нервите и костите ти.

Каол не отговори. Типичното адарланско твърдоглавие.

— Огнена ли беше… — предположи Ирен.

— Не.

Травма от магически удар. Трябва да се бе случила… навръх Лятното слънцестоене, така поне беше казал. В деня, в който според слуховете магията се завърнала на Северния континент. Освободена от Елин Галантиус.

— Да не си се борил срещу маговете, върнали се в онзи ден?

— Нищо подобно.

Насечени, отривисти думи.

Тя се вгледа в очите му — пронизителни. Взря се надълбоко в тях.

Беше го сполетяло нещо ужасяващо. Толкова ужасяващо, че още се губеше в сенките му, още не можеше да говори за него.

Ирен редовно лекуваше хора, претърпели всевъзможни кошмари. Неспособни да отговарят на въпросите й. А той може и да бе служил на онзи касапин, но… Ирен опита да прикрие гримасата си, когато осъзна пред какво беше изправена, защо Хафиза бе възложила случая му тъкмо на нея: лечителните често церяха не само външни рани, но и душевните, които ги придружаваха. Не чрез магия… а с разговори. С подкрепа за пациента, докато крачеше по тежкия, мрачен път към миналото си.

Но да го стори с него… Ирен отблъсна мисълта. По-късно щеше да й се посвети.

Вместо това притвори очи, размота фината, диреща нишка на магията си и долепи длан до звездовидния белег върху гръбнака му.

И отскочи, сякаш получила удар в гърдите.

Студ и мрак, и гняв, и агония…

Тя сключи челюсти, борейки се с отзвука в костите му, изпращайки тънката си нишка от магия още по-надълбоко в тъмнината.

Колко ли непоносима се бе оказала болката при удара.

Ирен продължи настъплението си срещу студа — студа и пустотата, и цялата тази сучеща се, неземна злина.

Магия от друг свят бе това, нашепваше й една част от нея. Лишена от всичко естествено, от всичко добро. За пръв път се сблъскваше с подобна.

Собствената й магия й изкрещя да прибере онази диреща нишка, да се отдръпне…

— Ирен!

Гласът му я достигна от толкова далеч, докато вятърът, чернотата, пустотата на онзи свят виеха навсякъде около нея…

И тогава екливата празнота… сякаш се пробуди.

Изпълни я леден студ, прогори крайниците й, разпростря се, обгръщайки я отвсякъде.

Ирен запрати магията си в сляп изблик и светлината блесна, чиста като морска пяна.

Чернотата се оттегли досущ като паяк, притичващ към някой тъмен ъгъл. Съвсем малко, но достатъчно, за да изтръгне ръката си, да изтръгне себе си, натъквайки се на смаяното изражение на Каол.

Тя сведе очи към треперещите си ръце. Към бледото петно върху смуглата му кожа. Онова присъствие… Отново намота магията си като кълбо прежда, скъта я надълбоко в себе си и опита да стопли с нея костите и кръвта си, да се успокои. Докато в същото време и тя я милваше успокоително с вътрешна невидима ръка.

— Кажи ми какво беше това — програчи Ирен.

Защото никога не беше срещала или долавяла подобно нещо; дори не бе чела за него.

— В мен ли е?

Страх — искрен страх надничаше от очите му.

Знаеше… и още как. Знаеше що за сила му беше нанесла този удар, какво можеше да се таи в нея. Знаеше достатъчно, за да се страхува. Ако в Адарлан съществуваше такава злина…

Ирен преглътна сухо.

— Мисля… мисля, че е просто отзвук от нещо по-голямо. Като татуировка или дамга. Не е живо, но… — Тя сви пръсти в юмрук. Щом само допирът на магията й с онзи мрак бе предизвикал такава реакция, то една истинска атака… — Кажи ми какво е това? Ако ще се боря с него, ми е потребно да знам. Всичко, което можеш да ми обясниш.

— Не мога.

Ирен отвори уста. Ала лордът стрелна поглед към зейналата врата. Безмълвен отглас на собственото й предупреждение към него.

— Тогава ще опитаме да не го доближаваме засега — обяви тя. — Седни. Искам да прегледам врата ти.

Той се подчини и Ирен проследи как мускулите на корема му се напрягат, как внимателно премята краката си на пода. Добре. Притежаваше не само завидна подвижност, но и калено, непоклатимо търпение да си служи с тялото си… Добре.

Ирен не го похвали на глас и запази коментара за себе си, пропълзявайки на все още разтрепераните си колене към бюрото, където бе оставила стъклениците с кехлибарената течност — масажни масла от розмарин и лавандула, донесени от плантации отвъд стените на Антика, както и евкалиптово масло от далечния юг.

Избра евкалиптовото, измъкна тапата на стъкленицата и отиде да се настани на дивана до Каол. Свежият, наситен, успокоителен аромат на маслото обгърна и двама им.

Седнала до него, наистина го чувстваше огромен до себе си — със солидното си, мускулесто тяло той съвсем разбираемо бе изпъквал на поста, който бе заемал. Струваше й се някак странно да бъде редом до него, вместо да стърчи отгоре му, да го опипва. Ирен Тауърс, седнала до адарлански лорд…

Побърза да прокуди мисълта и изля частица от маслото в дланта си, а сетне го разтри между двете си ръце, за да го стопли. Той вдиша дълбоко, сякаш искаше да поеме благоуханието в дробовете си, а Ирен просто сложи ръце върху тила му, без да пророни и дума.

И започна да втрива маслото в кожата му с широки, плавни движения около и надолу по масивния му врат. По раменете му.

Като закачи някакво възелче между врата и рамото му, Каол се скова и простена. Вибрациите от дълбокия му стон отекнаха в дланите й.

— Извинявай.

Тя не обърна внимание на извинението му, забивайки палци в болезненото място. От гърдите му се изтръгна още един тътен. Може би постъпваше жестоко, като дори не отчиташе лекото му неразположение. Вместо това просто се приведе към него и прокара длани надолу по гърба му, ала на безопасно разстояние от ужасяващия белег.

Закъта магията си надълбоко, за да не го докосне отново.

— Кажи ми какво знаеш — промълви в ухото му и наболата брада по челюстта му одраска леко бузата й. — Сега.

Той изчака секунда, ослушвайки се за шпиони. И докато ръцете на Ирен се плъзгаха по врата му, разтривайки мускули, покварени от толкова възли, че на места дори тя изтръпваше, лорд Уестфол зашепна.

* * *

Чест й правеше на Ирен Тауърс, че ръцете й не потрепериха нито веднъж, докато Каол мълвеше в ухото й за кошмари, каквито дори бог на мрака не можеше да предизвика.

Порти на Уирда, Камъни на Уирда, Копои на Уирда. Валгите, Ераван и принцовете му, черни нашийници. Дори на него самия му звучеше като вълшебна приказка, като някоя от историите, които майка му му разправяше в онези дълги зимни нощи в Аниел, докато подивелите ветрове виеха около каменната крепост.

Не й каза за ключовете. За краля, останал в плен цели две десетилетия. И за пленничеството на Дориан. Не й каза кой го бе нападнал, нито кой се криеше зад облика на Перингтън. Каза й само за могъществото на Валгите, за заплахата от тях. За съюзничеството им с Перингтън.

— Значи… гостоприемникът на тези… демони… Неговата мощ те е ударила тук — размишляваше Ирен почти шепнешком, кръжейки с ръка над белега на гръбнака му.

Не смееше да го докосне, избягваше този участък, докато разтриваше гърба му, като че се боеше от ново съприкосновение с онова тъмно и глъхнещо ехо. Премести ръка към лявото му рамо и продължи божествения си масаж. Каол едва удържаше стоновете си на блаженство, докато ръцете й разпускаха напрежението по болезнения му гръб, по раменете, врата и долната част на главата му.

Дори не бе подозирал с колко възли са осеяни мускулите му, колко беше издевателствал над тях по време на тренировките си.

— Да — пророни накрая с все така нисък глас. — Искаше да ме убие, но… нещо му попречи.

— Какво?

Страхът отдавна се беше разсеял от гласа й, а ръцете й не трепваха. Но и още не се бяха стоплили.

Каол килна глава, позволявайки й да разтрие един мускул, който беше толкова обтегнат, че чак го накара да стисне зъби от болка.

— Един талисман, който ме бранеше от такова зло. И малко късмет.

И неочаквана милост от крал, опитал да спре последния удар. Не само заради него, но и заради Дориан.

Чудотворните ръце на Ирен застинаха. Тя се отдръпна назад и впи поглед в лицето му.

— Елин Галантиус унищожи стъкления дворец. Затова ли го е направила, затова ли е превзела Рифтхолд? За да се пребори с тях?

„А ти къде си бил?“, беше неизреченият й въпрос.

— Да. — И после той добави в ухото й с глас, който бе само глух тътен в гърдите му: — С Елин и Несрин работехме заедно. И с още мнозина.

От които нямаше ни вест, ни кост. Чудеше се къде ли можеше да са. Сигурно воюваха, мъчеха се да спасят земите им, бъдещето им, докато той си седеше тук, неспособен да си осигури аудиенция дори с принц, камо ли с хагана.

Ирен се замисли.

— Това са кошмарните сили, съюзили се с Перингтън — промълви тихо. — Срещу тях ще се борят армиите ви.

Страхът се завърна и накара лицето й да пребледнее, ала той все пак й отпусна поне тази истина.

— Да.

— Ами ти? Ще се бориш ли с тях?

Каол й се усмихна горчиво.

— Ако с теб успеем в това начинание.

Ако ти сториш невъзможното.

Ирен не му отвърна със същия хумор. Просто се отдръпна по-назад на дивана, без да откъсва предпазливите си, студени очи от него. За миг му се видя, че се кани да каже нещо, да го попита нещо, ала сетне само поклати глава.

— Трябва да проуча доста неща, преди да се осмеля да продължа.

Тя махна към гърба му и Каол си даде сметка, че още е по долни гащи. Потисна обаче импулса си да се пресегне към дрехите си.

— Има ли риск за теб?

Защото, ако имаше…

— Не знам. Наистина… за пръв път срещам подобно нещо. Трябва да го проуча, преди да започна да те лекувам и да ти съставя тренировъчен режим. Тази вечер ще се поразровя в библиотеката на Торе.

— Разбира се. — Ако съществуваше риск и двамата да пострадат заради тази проклета травма, щеше да откаже. Не знаеше какво ще прави, но нямаше да й позволи да го докосне пак. А за поетия риск, за усилията й… — Така и не каза колко струва помощта ти.

Сигурно щеше да е безбожна сума. Щом бяха изпратили най-добрата си лечителка, щом Ирен имаше такива способности…

Тя сбърчи вежди.

— Ако имаш желание, можеш да направиш дарение за поддръжката на Торе или за персонала, но не определяме цена, не очакваме нищо в замяна.

— Защо?

Тя стана, пъхвайки ръка в джоба си.

— Дарбата ми е спусната от Силба. Не е редно да взимаш пари за нещо, дадено безвъзмездно.

Силба — богинята на лечителството.

Познавал беше още една млада жена, благословена от боговете. Нищо чудно, че в очите и на двете им бумтеше толкова необуздан огън.

Ирен взе стъкленицата с благоуханното масло и се зае да събира инвентара си в чантата.

— Защо реши да ми помогнеш?

Ирен застина и слабото й тяло сякаш се вцепени. После се обърна към него.

Откъм градината долетя лек полъх и развя разпуснатите по гърдите и раменете й кичури коса.

— Сметнах, че е възможно един ден с капитан Фалик да използвате отказа ми срещу мен.

— Нямаме намерение да се задържаме тук.

Нищо, че беше намекнала и друго.

Ирен сви рамене.

— Нито пък аз.

Тя прибра останалото в чантата си и се насочи към вратата.

Каол я спря със следващия си въпрос:

— Възнамеряваш да се върнеш?

Във Фенхароу? В ада?

Ирен надникна към вратата, към слугите, които чакаха във фоайето и вече дочуваха разговора им.

— Да.

Искаше не просто да се върне във Фенхароу, но и да участва във войната. Защото в нея щяха да имат нужда от лечителни. Отчаяна нужда. Ето защо бе пребледняла от ужасите, за които бе шепнал в ухото й. Не само защото точно пред тях щеше да се изправи, но и защото можеше да убият и нея.

Лицето й остана все така бледо, но като съзря въпросително извитите му вежди, тя додаде:

— Така е редно. Толкова много ми е дадено, толкова добрина получих.

Хрумна му да я посъветва да остане тук… в безопасност. Но забеляза предпазливостта в погледа й, докато очакваше отговора му. И осъзна, че навярно още мнозина я бяха убеждавали да не си тръгва. И вероятно бяха съумели да й вселят поне малко несигурност.

Затова просто й каза:

— С капитан Фалик не сме от хората, които биха приели отказа ти лично или пък биха пробвали да ти отмъстят заради него.

— Но ти си служил на мъж, който вършеше точно това.

„И вероятно си действал от негово име“, не добави.

— Ще ми повярваш ли, ако ти кажа, че поверяваше мръсната си работа на други, извън моето командване, като при това и често не ме информираше?

Изражението й беше достатъчен отговор. Тя се пресегна към дръжката на вратата.

— Знаех — пророни Каол. — Знаех, че е правил и продължава да прави невъобразими неща. Знаех, че много войски се бяха опитвали да го свалят от трона, докато още бях дете, а той ги беше размазал. За да стана капитан, трябваше да се откажа от определени… привилегии. Блага. Приех го с готовност, защото стремежът ми беше да защитавам бъдещето ни. Дориан. Още докато бяхме малки, знаех, че не е като баща си. Знаех, че той ще донесе по-добро бъдеще, стига да оцелееше. Не само физически, но и емоционално. За целта трябваше да има съюзник, истински приятел в онзи двор на усойници. Никой от двама ни не беше достатъчно възрастен и силен, за да оспори властта на баща му. Виждахме какво се случва с въстаниците. Знаех, че ако аз или той прекрачехме някоя граница, баща му щеше да го убие, въпреки че му беше наследник. По тази причина преследвах стабилността, безопасността на статуквото.

Лицето на Ирен не се променяше — нито омекваше, нито се вкаменяваше повече.

— И какво стана?

Той най-накрая се осмели да вземе ризата си. Някак си пасваше да разголи част от душата си, докато седеше почти гол на дивана.

— Срещнахме един човек. И този човек изпрати всички ни по път, срещу който се борих, докато с някои от приятелите ми не си платихме прескъпо. Така че — презирай ме колкото си искаш, Ирен Тауърс, не те виня. Ала повярвай ми: в Ерилея няма друг, който да ме мрази повече от мен самия.

— Заради пътя, по който са те принудили да тръгнеш?

Той нахлузи ризата си през глава и се пресегна да вземе панталона си.

— Задето се съпротивлявах, заради грешките, които допуснах през това време.

— А по какъв път си тръгнал сега? Как ще промени бъдещето Ръката на Адарлан?

Никой не му беше задавал този въпрос. Даже Дориан.

— Още мисля, опитвам… да реша — призна й той. — Но най-важното е, че Перингтън и Валгите нямат място по нашите земи.

Тя улови думата „нашите“. Прехапа устна, сякаш се готвеше да я вкуси.

— Какво точно се случи навръх Лятното слънцестоене?

Разказал й бе откъслечно. Без да й спомене за нападението, за дните и месеците преди него, за тези след това.

Онази стая изникна внезапно в паметта му — отсечената глава върху мраморния под, крясъците на Дориан. Към този спомен се примеси и още един — как Дориан стои до баща си с лице, студено като смъртта и по-жестоко от всяко ниво на кралството на Хелас.

— Казах ти какво се случи — отвърна сбито той.

Ирен се вторачи в него, чоплейки презрамката на тежката си кожена чанта.

— Приемането на емоционалните последици от травмата ти ще бъде част от лечебния процес.

— Не е необходимо да приемам каквото и да било. Отлично знам какво се случи преди, по време и след това.

Тя стоеше като статуя, а твърде старите й очи го наблюдаваха, без да трепнат и за миг.

— Ще видим.

Предизвикателството увисна във въздуха помежду им и когато ужасът се заточи като меласа в стомаха му, думите в устата му сякаш замръзнаха. Ирен се завъртя на пета и си тръгна.

9

Два часа по-късно, облегнала глава в ръба на ваната, вдълбана в каменния под на огромната пещерна зала под Торе, Ирен се взираше в мрака, стелещ се нависоко.

Утробата обикновено пустееше в ранния следобед. Компания й правеха единствено ромонът на горещата изворна вода, която течеше през десетината вани, вградени в пещерния под, и капките от назъбените сталактити, падащи по безбройните звънчета, нанизани на верижки между колоните от светъл камък, които се издигаха от древната скала.

Свещи горяха в естествени ниши и по ръбовете на вградените вани, позлатявайки серните пари, озарявайки с мъждивата си светлина релефите на бухали, изсечени по всички стени и гладки колони.

Пъхнала парче мек плат между главата си и грубия каменен ръб на ваната, Ирен вдиша тежкия въздух на Утробата, съзерцавайки как парата се издига и разсейва сред свежата, прохладна тъмнина високо над нея. Във всички посоки отекваше ясно, мелодично звънтене, прекъсвано тук-там от единично открояващи се нотки.

Никой от Торе не знаеше кой бе донесъл всевъзможните звънчета от сребро, стъкло и бронз в откритата зала, наречена Утробата на Силба. Най-старите бяха дотолкова обгърнати с минерални отлагания, че когато водата от сталактитите капеше по тях, се чуваше единствено глухо тупване. Но беше традиция, в която и Ирен бе участвала, повеляваща всяка нова ученичка да донесе звънец по свой избор. Звънец, гравиран с името й и датата на постъпването й в Торе, на който да намери място, преди да се потопи в бълбукащите води за първи път; който да се спотаи в Утробата завинаги, дарявайки с музика и мъдрост всяка лечителка, дошъл в Торе след нея. Сякаш гласовете на обичните им сестри вечно щяха да им пеят тук.

А като се имаше предвид колко лечителки бяха минали през Торе, колко звънци, малки и големи, висяха из помещението… Цялата зала, голяма почти колкото тържествения салон на хагана, се огласяше от еклив, многопластов звън. Несекващо жужене, изпълващо главата, костите на Ирен, докато се любуваше на разкошната топлина.

Някой древен архитект бе открил горещите извори надълбоко под Торе и бе създал мрежа от вани, вградени в каменния под така, че водата да протича от една в друга в неспирен поток от топлина и движение. Ирен задържа ръка под един от отворите в стената на ваната и водата запрескача между пръстите й на път към отвора в отсрещния край, откъдето наново щеше да се влее в потока, а чрез него — в спящото сърце на земята.

Ирен вдиша дълбоко, приглаждайки назад влажните кичурчета коса, полепнали по челото й. Преди да влезе във ваната, се беше измила в едно от малките преддверия — изискване към всички лечителки, — за да отмие от тялото си прахоляка, кръвта и мръсотията на горния свят. Някаква ученичка я чакаше с ефирен, лавандуловолилав халат — цвета на Силба, с който Ирен влезе в самата Утроба. Щом стигна до ваната, тя го съблече и нагази в топлата вода гола, носейки единствено пръстена от майка си.

Ирен вдигна ръка във виещата се пара и се взря в пръстена, в начина, по който златото пречупваше светлината, а гранатът сякаш изтляваше. Монотонната песен на камбанките се преливаше с ромоленето на водата, обгръщайки я в поток от жив звук.

Вода — стихията на Силба. Потопена в тези свещени води, далеч от горния свят, Ирен се чувстваше в лоното на богинята. Знаеше, че не само тя се усещаше сгушена в топлата утроба на Силба тук, дълбоко под Торе. Като че мястото бе създадено единствено и само за нея.

А мракът над главата й… толкова различен от онзи, който беше срещнала в тялото на лорд Уестфол. Пълната му противоположност. Това тук беше мракът на сътворението, на отмората, на незародилите се мисли.

Ирен впери поглед в него, в същинската утроба на богинята. И можеше да се закълне, че долови как нещо я гледа оттам. Нещо, което сякаш слушаше, докато тя превърташе в съзнанието си разказа на лорд Уестфол.

Твари, изпълзели от древни кошмари. Твари от други светове. Демони. Черни магии. Насочени право към родината й. Дори в успокоителната, топла прегръдка на водата кръвта на Ирен се смрази.

Очаквала бе да лекува рани от мечове и стрели, счупени кости на онези далечни северни бойни полета. Всякакви болести, върлуващи из военните лагери, особено през студените месеци.

Но не и рани, нанесени от същества, които унищожаваха и тялото, и душата, които се биеха с остри нокти, зъби и отрова. Злата магия, увила се около травмата в гръбнака му… Не ставаше дума за пукната кост или усукани нерви. Е, всъщност точно това представляваше, но онази черна магия се бе вкопчила в болното място. Впила се беше в него.

Ирен още не смогваше да се отърси от лепкавото чувство, че нещо в онази магия се беше разбудило.

Звънът на камбанките я обливаше на приливи и отливи, карайки съзнанието й да се отпуска, да се разтваря.

Тази вечер възнамеряваше да отиде в библиотеката, за да потърси някакви сведения, отнасящи се до разказа на лорда, да провери дали някой преди нея не беше описал сблъсъка си с причинени от магия травми.

Но изцеряването на подобна травма не зависеше единствено от нея.

Загатнала го беше на лорда, преди да си тръгне. Мисълта да се бори с онова нещо в него обаче… Как?

Ирен почти прошепна думата сред парата и мрака, в звънтящата, бълбукаща тишина.

Още виждаше как разузнавателната й нишка магия се отдръпва ужасено, още долавяше отвращението й от онази демонска сила — пълната противоположност на нейната собствена. Съзираше всичко това в тъмнината над себе си. В тъмнината, разстилаща се високо, високо над нея, закътана в земната утроба на Силба… Сякаш я призоваваше.

Сякаш й казваше: „Трябва да влезеш там, където се боиш да пристъпиш“.

Ирен преглътна. Да се рови в онази гниеща яма от черна мощ, сраснала се с гърба на лорда…

Трябва да влезеш, прошепна сладкият мрак, а водата, която шуртеше около нея, покрай нея му пригласяше. Като че плуваше във вените на Силба.

Трябва да влезеш, промълви наново и сякаш се разстилаше, спускаше се към нея.

Ирен не трепна. Вместо това впи поглед още по-надълбоко в него, проникна в него.

Да обяви война на пъклената сила в лорда, да заложи всичко заради поредното изпитание на Хафиза, заради този син на Адарлан, докато собственият й народ се бореше за живота си в онази далечна война и всеки изгубен ден можеше да е последен за него… Не мога.

Не искаш, поправи я прелестната тъмнина.

Ирен изтръпна. Обещала бе на Хафиза да остане, да го излекува, но онова, което усети днес… Кой знае колко време щеше да отнеме. Ако изобщо намереше начин да му помогне. Да, обещала бе да го излекува и макар някои травми по принцип да изискваха от лечителя да извърви тежкия път заедно с пациента си, точно тази…

Мракът като че ли започна да се оттегля.

Не мога, настоя Ирен.

Ала този път не получи отговор. Някак отдалече, сякаш се беше отделила от тялото си, едно звънче издрънча с чист, бистър глас.

Тя примигна и светът светкавично се проясни пред очите й. Дъхът й, усещанията в крайниците й се завърнаха, като че досега беше витала някъде над тях.

Отново впери очи в мрака, но се натъкна единствено на гладка чернота. Куха и пуста, все едно току-що опразнена. Онова присъствие просто се беше изпарило. Навярно отблъснато, разочаровано от нея.

Тя се понадигна с леко замаяна глава и запротяга крайници, схванати въпреки богатата на минерали вода. От колко време киснеше в нея?

Потри влажните си рамене, оглеждайки пак тъмнината с разбушувано сърце, сякаш очакваше да я посъветва друго за премеждието пред нея. Да й предложи друго решение.

Нищо.

Из пещерната зала се разнесе глух звук, съвсем различен от екливостта, ромона и плисъка на вода. Тиха, треперлива глътка въздух.

Ирен се завъртя и от кичурите коса, измъкнали се от високия й кок, закапа вода по раменете й. Незнайно кога друга лечителка бе влязла в Утробата, заемайки една от ваните в далечния край на паралелните редове от двете страни на залата. Завесата от виеща се пара не й позволяваше да я разпознае, макар че и бездруго не знаеше имената на всички лечителки в Торе.

Звукът за пореден път прокънтя стържещо из Утробата и тя опря ръце в хладния, тъмен под, за да излезе от водата. По кожата й още се усукваше пара, когато се загърна с финия халат и го завърза около кръста си. Ефирната материя полепна по мокрото й тяло.

Правилата за ползване на Утробата бяха пределно ясни на всички. Това беше място за уединение, за мълчание. Лечителните влизаха във водата, за да общуват със Силба, за да си върнат равновесието. Някои търсеха помощ; други — опрощение; трети — отмора от натрупаните през деня емоции, които трябваше да потискат пред пациентите си, а може би и пред всички останали.

И въпреки че Ирен съзнаваше, че лечителката в отсрещния край на Утробата имаше право на уединение, че трябваше да напусне и да я остави да поплаче на спокойствие…

Раменете на жената се тресяха. От гърдите й се изтръгна още един приглушен вопъл.

Ирен я доближи с почти безшумни стъпки. Видя ручеите от сълзи по младото й лице — светлокафявата й кожа и коса с цвят на златиста умбра бяха почти същите като нейните. Зърна меланхолията в кехлибарените й очи, вкопчени в мрака над нея, докато по фината й долна челюст се стичаха сълзи, капещи в танцуващата вода.

Някои рани не можеха да бъдат излекувани. Някои дълбоко вкоренени болести бяха неподвластни дори на лечителните. Ако лечителката закъснееше. Ако не разчетеше правилно знаците на тялото.

Младата жена не я погледна, когато Ирен приседна смълчано до ваната й и притисна колене към гърдите си, а сетне хвана ръката й и преплете пръсти с нейните.

Постоя така, стиснала ръката й, докато лечителката ридаеше безмълвно сред стелещата се наоколо пара, изпълнена с кристалния, сладък звън на камбанките.

След незнайно колко минути жената във ваната пророни:

— Беше само на три години.

Ирен обгърна още по-плътно влажната ръка на лечителката. Не съществуваха думи, с които да я утеши.

— Иска ми се… — Гласът й пресекна, цялото й тяло се тресеше и светлината от свещите подскачаше по кафеникавата й кожа. — Понякога ми се иска да не бях получавала дарбата си.

Думите й накараха Ирен да застине.

Жената най-после извърна глава към нея, оглеждайки лицето на Ирен — мимолетният блясък в очите й подсказваше, че я е познала.

— Ти някой път чувстваш ли се така?

Суров, неподправен въпрос.

Не. Нито веднъж не се бе почувствала така. Дори когато димът от горящото тяло на майка й запари очите й и осъзна, че не може да я спаси. Нито веднъж не беше изпитала омраза към дарбата си, защото през всичките тези години само благодарение на нея не се усещаше самотна. Въпреки че магията бе изчезнала от родината й, Ирен чувстваше дара от Силба като топла ръка върху рамото си. Напомняше й коя е, откъде произхожда, както и че тя самата е живата връзка с безчетните поколения жени от рода Тауърс, вървели по този път преди нея.

Лечителката претърси очите на Ирен за отговора, който желаеше да получи. Отговорът, който Ирен не можеше да й даде. Ето защо просто стисна отново ръката на момичето и впери поглед в мрака.

Трябва да влезеш там, където се боиш да пристъпиш.

Ирен знаеше какво е необходимо да стори. Макар че й се искаше да не знае.

* * *

— Е, излекува ли ви вече Ирен?

Разположен на високата маса в тържествената зала на хагана, Каол се обърна към принцеса Хасар, седнала през няколко места от него. Прохладен ветрец с дъх на приближаващ дъжд развяваше белите траурни знамена, закачени по горните рамки на отворените прозорци.

Кашин и Сартак надникнаха към тях, а Сартак изпрати неодобрителна гримаса на сестра си.

— Колкото и да е даровита Ирен — поде премерено Каол, съзнавайки, че мнозина ги слушаха, дори без да поглеждат към тях, — още сме в самото начало на лечебен процес, който по всяка вероятност ще отнеме доста време. Тази вечер ще направи някои проучвания в библиотеката на Торе.

Устните на Хасар се извиха в отровна усмивка.

— Какво щастие за вас, че ще ни радвате по-дълго с компанията си.

Сякаш би се задържал тук и секунда повече, ако не му се налагаше.

Несрин, все още сияеща от втората си среща с роднините си същия следобед, заяви:

— Всяка възможност да изградим връзки между двете ни страни е истинско щастие за нас.

— Разбира се — каза лаконично Хасар и продължи да чопли изстиналото ястие с домати и бамя в чинията си.

Любовницата й не присъстваше, нито пък Ирен. Страхът на лечителката… почти бе успял да го вкуси във въздуха. Ала силната й воля я крепеше — воля и инат, поправи се Каол. Чудеше се кое ли щеше да надвие накрая.

Една малка част от него се надяваше Ирен да стои настрана, макар и само за да му спести онова, което бе загатнала, че им предстои: разговори. Обсъждане на разни неща. На него самия.

Още утре щеше да й даде да разбере, че лечението можеше да мине и без това.

Каол се умълча за няколко дълги минути, наблюдавайки хората около масата, прехвърчащите наоколо слуги. Стражите до прозорците и сводестите входове.

Кълцаното агнешко натежаваше като олово в стомаха му при вида на униформите им, на напетата им, горда стойка. По време на колко ли вечери самият той бе стоял на пост до врати, във вътрешни дворове, за да пази краля? Колко ли пъти беше мъмрил хората си, че се прегърбват, че си бъбрят, или ги беше прехвърлял на по-незначителни постове…

Един от стражите на хагана забеляза вторачения му поглед и му кимна отсечено.

Каол мигом извърна очи и дланите му се покриха със студена пот. Въпреки това се насили да продължи с огледа на хората около себе си, на дрехите им, на движения и усмивките им.

Нямаше и следа — никаква — от зли сили, били те от Морат или другаде. Никаква диря… освен белите знамена в памет на покойната им принцеса.

Елин твърдеше, че Валгите излъчвали силна смрад, а и той самият бе виждал черната им кръв да изтича от вените на простосмъртни повече пъти, отколкото му се щеше, но освен да накара всички в залата да прережат своите…

Всъщност идеята си я биваше, сега му оставаше единствено да си уреди аудиенция при хагана и да го убеди да наложи тази мярка. Също така да запише имената на всички избягали или оправдали се някак.

Да, нуждаеше се от аудиенция при хагана, за да му обясни за опасността и да постигне поне някакъв напредък със съюзничеството. Да се увери, че принцовете и принцесите около него никога няма да носят валгски нашийници; че близките им няма да узнаят какво е да погледнеш в лицето на любим човек, а оттам да ти отвърне насмешлива, древна жестокост…

Каол си пое успокоителна глътка въздух и се приведе напред, надзъртайки към хагана, който вечеряше през няколко стола от него, потопен в разговор с един везир и принцеса Дува.

Отскоро най-младата потомка на хагана като че ли повече следеше разговора, вместо да участва в него, и макар по красивото й лице да грееше приветлива усмивка, очите й не пропускаха нищо. Чак когато везирът замълча, за да отпие от виното, а Дува се обърна наляво към мълчаливия си съпруг, Каол най-сетне се покашля и каза на хагана:

— Бих искал отново да ви благодаря, Велики хагане, за честта да ми предоставите услугите на лечителните си.

Хаганът плъзна уморени, каменни очи към него.

— Лечителните са толкова мои, колкото и ваши, лорд Уестфол.

Той за пореден път се извърна към везира, който смръщено стрелна Каол, задето го беше прекъснал.

Каол обаче продължи:

— Надявах се да ми окажете и една друга чест: лична среща.

В мълчанието, обгърнало цялата маса, Несрин го сръчка предупредително с лакът. Той обаче отказа да свали погледа си от мъжа, седящ пред него.

Хаганът рече:

— Подобни въпроси можете да обсъждате с главния ми везир, който съставя дневния ми график. — И кимна отривисто към мъжа с коварните очи, следящ разговора им през няколко места разстояние. Само като съзря тъничката усмивка на главния везир, Каол проумя, че ако зависеше от него, срещата няма да се състои. — Моето внимание е отредено за скърбящата ми съпруга.

Горестта в очите на хагана не беше престорена. И наистина, съпругата му липсваше на трапезата; дори не й пазеха място.

Далечен гръм отекна в дълбоката тишина, надвиснала над масата. Нито моментът, нито ситуацията беше подходяща да настоява. Глупаво би било да притиска човек, жалеещ за трагично загиналото си дете… Глупаво и безумно грубо.

Каол сведе брадичка.

— Простете, че ви безпокоя в толкова труден момент.

Той подмина с пренебрежение подигравателната усмивка по лицето на Аргун, заковал поглед в него от мястото до баща си. Дува поне му се поусмихна плахо, сякаш му казваше: „Не си първият, получил отказ. Дай му време“.

Каол кимна едва доловимо на принцесата и отмести очи към чинията си. Ако хаганът бе решил да го игнорира… имаше и други начини за предаване на информация въпреки траура.

Други начини да си набави подкрепа.

Той надникна към Несрин. Прибирайки се преди вечеря, тя му беше съобщила, че не е успяла да намери Сартак на сутринта. Сега обаче, тъй като принцът седеше точно срещу тях, отпивайки от виното си, Каол го попита небрежно:

— Дочух, че легендарният ви рук Кадара е тук, принце.

— Противен звяр! — измърмори с половин уста Хасар, без да откъсва поглед от ястието си с бамя.

Сартак й се усмихна леко.

— Хасар още е ядосана, задето Кадара опита да я изяде при първата им среща — сподели той.

Принцесата врътна очи, макар и видимо развеселена.

Кашин се обади от мястото си, намиращо се в по-далечния край на масата.

— Писъците й се чуваха чак от пристанището.

За изненада на Каол, Несрин попита:

— Писъците на принцесата или на рука?

Сартак отвърна с учуден, ведър смях и хладните му очи просветнаха. Хасар просто измери Несрин предупредително и се обърна към везира до себе си.

Кашин обаче й се ухили и отговори шепнешком:

— И на двете.

От гърлото на Каол се изтръгна спотаен кикот, който той бързо потисна заради гневния поглед на Хасар. Несрин се усмихна, кимвайки добронамерено на принцесата.

Каол забеляза, че Сартак ги наблюдава изпитателно над ръба на златния си бокал, и го попита, — Успявате ли да летите с Кадара, докато сте тук?

Сартак кимна.

— Колкото мога по-често, обикновено призори. Днес излетях още след закуска и за късмет, се върнах навреме за вечерята.

Без да изпуска от очи везира до себе си, Хасар информира тихичко Несрин:

— Никога през живота си не е пропускал хранене.

Кашин така се изсмя, че дори хаганът надникна към тях, а Аргун му се намръщи укорително. Дали въобще се бяха смели след кончината на сестра им? Горчивото изражение на хагана подсказваше, че не се бе случвало.

Сартак обаче отметна дългата си плитка през рамо и потупа плоския си, стегнат корем под изящните си дрехи.

— Защо според теб се прибирам толкова често у дома, сестричке, ако не заради добрата храна?

— За да кроиш планове и да съзаклятничиш? — допусна миловидно Хасар.

Усмивката на Сартак посърна.

— Де да имах време за такива занимания!

Като че ли сянка прелетя през лицето на принца и Каол проследи погледа му. Белите знамена още се вееха по високите прозорци на залата, полюшвани от вятър, който несъмнено предвещаваше буря. А Сартак вероятно си мечтаеше да бе намирал повече време за истински важните неща в живота.

Несрин деликатно се намеси:

— Всеки ден ли летите, принце?

Той откъсна поглед от траурните знамена, поставени в памет на най-малката му сестра, и се вторачи преценяващо в Несрин. Макар и по-скоро воин, отколкото изтънчен обитател на двореца, принцът кимна в отговор на неизречения й въпрос.

А когато се обърна да говори с Дува, Каол стрелна Несрин право в очите — само за миг, но достатъчно, за да й предаде безгласно заповедта си.

Бъди в планинското гнездо призори. Научи каква е позицията му относно войната.

10

Малко преди полунощ лятна буря връхлетя града откъм Тясното море.

Макар и закътана в просторната библиотека в основата на Торе, Ирен усещаше тътена на всеки гръм. От време на време светкавици проблясваха по коридорите между рафтовете с книги; стихийният вятър се прокрадваше през пукнатините в светлия камък и караше пламъчетата на свещите да трептят, въпреки че повечето бяха поставени в стъклени фенери — книгите и свитъците бяха твърде ценни, за да ги държат покрай открития огън. Вятърът обаче ги намираше и там, ето защо фенерите, окачени по сводестия таван, се люлееха и скърцаха заплашително.

Седнала пред дъбовото писалище, скрито в най-отдалечената от светлината и повечето читатели ниша, Ирен гледаше как металният фенер над главата й се клати от бурния вятър. По страниците му бяха изрязани звезди и полумесеци, запълнени с цветни стъкълца, които хвърляха сини, червени и зелени петна по каменната стена пред нея. Отблясъците подскачаха и трептяха като същинско море от цветове.

Изплющя гръмотевица, толкова оглушителна, че Ирен подскочи и вехтият стол под нея изскърца в знак на протест.

Наоколо прозвучаха няколко женски крясъка, които бързо преминаха в кискане.

Ученички — четяха до късно за изпита си следващата седмица.

Ирен се подсмихна главно на себе си, сетне поклати глава и отново се съсредоточи върху четивата, които Ноуша й бе изровила преди няколко часа.

Ирен открай време не се спогаждаше особено с главната библиотекарка, затова и обикновено странеше от нея в столовата, но… Ноуша говореше петнайсет езика, някои от които мъртви, и се беше обучавала в прословутата библиотека Паркани по западното крайбрежие, кацнала сред тучните, богати Ив ароматни билки земи извън Балрун. Дори широкият път, свързващ Балрун с величествения Сестрински друм, главната презконтинентална артерия, водеща от Антика чак до Тигана, бе наименуван подобаващо: Книжовнически друм.

Градът на библиотеките, така наричаха Балрун. Ако Торе Сесме бе владението на лечителните, то Парвани се славеше като царство на познанието.

Ирен нямаше представа какво бе довело Ноуша тук още преди десетилетия, нито какво й бяха предложили от Торе, за да я задържат, но си даваше сметка, че е незаменим кадър. И макар рядко да се усмихваше, главната библиотекарка винаги намираше информацията, която Ирен търсеше, колкото и чудата да беше тематиката.

И тази вечер жената далеч не се очарова, когато Ирен я заговори в столовата, извинявайки се многократно, че прекъсва вечерята й. Просто нямаше как да го остави за сутринта, тъй като я чакаха първо уроци, а след това и среща с лорд Уестфол.

След като се нахрани, Ноуша се срещна с Ирен тук и сключвайки дългите си пръсти пред широката си сива роба, тя се запозна с историята на Ирен, както и с онова, от което се нуждаеше.

Информация. Цялата възможна при това.

Рани от демони. Рани от тъмна магия. Рани от свръхестествени източници. Рани от магия, която все още отекваше в жертвата, но поне наглед не продължаваше да я изтезава. Рани, оставящи бледа следа, но не и същински белег.

Ноуша стоварваше пред нея купчина след купчина книги и свитъци. И ги трупаше мълчаливо върху бюрото й. Някои бяха на халха. Други — на родния език на Ирен. Трети — на ейлвийски. Четвърти…

Ирен почеса глава пред свитъка, който бе разгърнала с помощта на гладките ониксови камъчета, извадени от буркан, какъвто имаше на всяко бюро в библиотеката.

Дори Ноуша й бе признала, че не разпознава странните символи — някакви руни навярно. Не знаеше и откъде произхождат, а само, че свитъците били скътани до старите ейлвийски томове на етаж от библиотеката, вкопан толкова надълбоко под земята, че Ирен никога не бе стъпвала на него.

Тя проследи с показалец правите линии и силно извитите дъги на един от символите.

Пергаментът беше толкова древен, че Ноуша се закани да одере Ирен жива, ако го повредеше с храна, вода или някаква друга напитка. А когато Ирен я попита колко точно древен бе той, Ноуша поклати глава.

— На сто години? — беше предположила Ирен.

Ноуша сви рамене, заявявайки, че ако съдела по разположението на свитъка, вида пергамент и мастиления пигмент, бил поне десет пъти по-стар.

Ирен изтръпна пред хартията, която докосваше така лекомислено, и отмести камъчетата от ъглите й. Никоя от книгите на собствения й език не й беше дала полезна информация, освен обичайните бабини деветини за зложелатели и духове от въздух и гнилоч.

Нищо, наподобяващо описанието на лорд Уестфол.

Слабо, далечно изтракване се разнесе в сумрака вдясно от нея и Ирен вдигна глава, впивайки поглед в тъмнината, готова да скочи върху стола, зърнеше ли мишка.

Явно дори обичните котки на Баст — трийсет и шест женски, разбира се, не успяваха да се справят с всички вредители, нищо че носеха името на богинята воин.

Ирен огледа още веднъж мрачината от дясната си страна и й се прииска да можеше да прати на лов някоя от котките с очи като аквамарини.

Само че никой не призоваваше котка на Баст. Те се появяваха където и когато пожелаеха, нито секунда преди това.

Древната порода котки обитаваше библиотеката на Торе още откакто съществуваше, но никой не знаеше откъде са се появили, нито как поддържаха броя си, когато старостта споходеше някоя от тях. Всяка имаше свои собствени черти и си приличаха единствено по аквамариновите очи и своеволния нрав: в даден момент можеха да се свият на кълбо в скута ти, а в следващия да не те допуснат до себе си. Някои от лечителните — и възрастни, и млади, се кълняха, че котките влизали в най-тъмните кътчета на библиотеката и се появявали на друг неин етаж; други — че ги виждали да прелистват с лапи страниците на разгърнати книги… да четат.

Е, определено щяха да са по-полезни, ако благоволяха да четат по-малко и да ловуват повече. Котките обаче не отговаряха пред никого и пред нищо, с изключение може би на повелителката им или на което божество бе превърнало в свой тих пристан библиотеката под покровителството на Силба. Навлечеше ли си някой ненавистта на една котка на Баст, всички до последната го намразваха, а Ирен обичаше повечето животни, като се изключеха определени насекоми, и се отнасяше мило с коренните обитателки на библиотеката, оставяше им храна и ги чешеше по корема или зад ушите, когато се окажеха достатъчно снизходителни да й го позволят.

Но сега нямаше и следа от синкавозелените очи, проблясващи в мрака, нито пък от бягаща мишка, затова Ирен въздъхна, премести предпазливо древния свитък към края на бюрото и си придърпа един вехт том от Ейлве.

Книгата беше подвързана с черна кожа и бе толкова тежка, че можеше да подпират врати с нея. Ирен знаеше малко ейлвийски, защото бе живяла до границата на кралството, а и майка й го говореше свободно, със сигурност обаче познанията й не се дължаха на баща й, ейлвиец по рождение…

Жените от рода Тауърс не се омъжваха, а предпочитаха любовници, които им завещаваха своя дар, пристигащ с девет месеца закъснение; някои дори се задържаха година-две, преди да прескочат другаде. Ирен не познаваше баща си, дори не беше наясно що за човек е — само че бил странник, спрял да пренощува в колибата на майка й заради жестоката буря, върлуваща из долината.

Тя проследи с пръст позлатеното заглавие на книгата, зачитайки на глас думите, произхождащи от език, който не бе говорила, нито чувала от години.

— Пе… — Потупа с пръст върху първата дума. Трябваше да поиска помощ от Ноуша. Библиотекарката й беше обещала да преведе някои от другите текстове, хванали окото й, но… Ирен въздъхна отново. — Пе… — Поема. Ода. Стихотворение… — Песен. — Пророни накрая. — Песен на… — Началото. Произхода… — Корените.

Песен на корените.

Лорд Уестфол й беше казал, че демоните — Валгите — били древни същества. Цяла вечност чакали удачния момент да нападнат света им. Част от почти забравени митове, просто герои от страховита вълшебна приказка.

Ирен отгърна корицата и се стресна от чудноватия, заплетен почерк, с който бе изписано съдържанието. Самите букви бяха старинни и очевидно предшестваха печатарската преса. Ръкописни. А някои от думите бяха с отдавна изчезнали форми.

Наново проблесна светкавица и тя потри слепоочието си, разлиствайки пожълтелите, вмирисани на плесен страници.

Най-обикновен учебник по история.

Очите й се вкопчиха в нещо и тя спря, връщайки се назад из страниците, докато илюстрацията не се появи пак пред нея.

Съдържаше малко цветове: черно, бяло, червено и тук-там жълто.

Изображение, нарисувано от майстор художник, несъмнено предаващо написаното отдолу.

Гола канара и цяла армия войници в тъмни брони, коленичили пред нея.

Коленичили пред нещото върху канарата.

Гигантска арка. Без стени от двете й страни, без крепост или замък зад нея. Сякаш някой я беше изградил не от черен камък, а от въздух.

В арката нямаше врата. Единствено виещо се като мъгла черно нищо. Откъм празнотата отвъд струяха лъчи — скверно изопачение на слънцето — и обливаха коленичилите войници.

Тя примижа, съсредоточавайки поглед върху фигурите на преден план. Телата им бяха човешки, но ръцете, стиснали мечовете им… имаха остри, хищнически нокти. Извити.

— Валгите — прошепна Ирен.

Отговори й оглушителен гръм.

Тя надигна смръщен поглед към люлеещия се фенер, докато тътенът от гръмотевицата бумтеше под краката й, изкачвайки се по тях.

За пореден път запрелиства страниците, докато не се натъкна на следващата илюстрация. Три фигури стояха пред същата арка, но бяха изобразени от прекалено далеч, за да различи чертите на лицата им. Виждаха се само мъжките им тела, високи и могъщи.

Ирен прокара показалец по думите под илюстрацията и ги преведе наум:

Оркус. Мантикс. Ераван.

Тримата валгски крале.

Властелини на ключовете.

Тя прехапа долната си устна. Лорд Уестфол не беше споменал нищо подобно.

Но щом имаше портал… значи, имаше и ключ. Или няколко.

Ако можеше да се има вяра на книгата.

Величественият часовник в централното преддверие на библиотеката удари полунощ.

Ирен прехвърли с бързи пръсти още няколко страници до следващата илюстрация. Тази беше разделена на три.

И потвърждаваше целия разказ на лорда — не че не му беше повярвала, но… Ако самата рана не бе достатъчно доказателство, то тези текстове подкрепяха напълно думите му.

На първата от трите картини, обединени в обща илюстрация, отчаян млад мъж, завързан върху олтар от тъмен камък, напрягаше всички сили да се измъкне от приближаваща фигура с корона. Нещо се усукваше около ръката й, нещо като змия от черна мъгла и коварство. Нереално същество.

Втората картина… Ирен настръхна.

Настръхна, защото младият мъж, изцъклил очи в умолителна, ужасена гримаса, стоеше с отворена насила уста, докато съществото от черна мъгла пропълзяваше в гърлото му.

Последната картина обаче накара кръвта й да замръзне.

Поредната ослепителна светкавица я озари злокобно.

Лицето на младия мъж се беше превърнало в мъртвешка маска. Съвършено безчувствена. Очите му… Тя надникна към предишните две картини. На тях очите му бяха сребристи.

На последната обаче… бяха почернели. Все още минаваха за човешки, но сребристото в тях бе заличено от неземен обсидиан.

Не беше мъртъв. Художникът го беше изобразил на крака, вече без вериги. Сякаш заплахата бе отстранена.

Защото онова, което бяха вкарали в тялото му…

Отново прокънтя гръм, последван от още писъци и кискане. Заедно със стъпките и трополенето на ученичките, напускащи библиотеката.

Ирен погледна книгата пред себе си, сетне и купчината, приготвена от Ноуша.

Лорд Уестфол говореше за нашийници и пръстени, които задържали валгските демони в човешките им гостоприемници. Но дори след премахването им демоните можело да останат. Те били просто инструменти за внедряване. А ако Валгите се загнездели за твърде дълго, изцеждайки жизнените сили на гостоприемника си…

Тя поклати глава. Мъжът на илюстрацията не беше пленник, а жертва на паразит. Магията, покосила лорда, трябваше да е дошла от някого с подобна сила. Мощта на демон в човешко тяло.

Ярка светкавица, незабавно последвана от гръм.

А след това още едно изтракване — притъпено и глухо откъм рафтовете с книги от дясната й страна. По-близо от първото.

Ирен пак се взря в сумрака и косъмчетата по ръцете й настръхнаха.

Не беше мишка. Нито стържене на котешки нокти по камък или дървен рафт.

От мига, в който бе стъпила в Торе, се чувстваше в пълна безопасност, но сега, докато впиваше поглед в мрака, долови как тялото й се вцепенява от страх. Тя бавно надникна през рамо.

Пътеката между рафтовете с книги продължаваше към по-голям коридор, който за три минути щеше да я отведе в ярко осветеното, вечно наблюдавано централно преддверие. Най-много пет.

Обграждаха я единствено сенки, вехта кожа и прахоляк, а люлеещите се фенери караха смътната светлина да танцува наоколо.

Лечителската магия не я защитаваше от нищо. Узнала го бе по трудния начин.

Но през годината, прекарана в „Бялото прасе“, се беше научила да слуша. Да тълкува всичко обкръжаващо я, да улавя и най-малките промени наоколо. Мъжете там често завихряха същински тайфуни.

Грохотният екот на гръмотевицата замлъкна, оставяйки абсолютна тишина след себе си.

Абсолютна, освен скрибуцането на старите фенери. Не се чу друго тракане.

Колко глупаво хрумване да чете подобни неща точно в полунощ. И то по време на буря!

Ирен преглътна. Библиотекарите предпочитаха книгите им да не напускат пределите на библиотеката, но…

Тя затвори „Песен на корените“ и я пъхна в чантата си.

Повечето от книгите на масата вече беше изключила от проучването си, но оставаха още около шест — на ейлвийски и на други езици. Прибра и тях в чантата си. Сетне внимателно вмъкна свитъците в джобовете на пелерината си, като през цялото време надзърташе през рамо към коридора и рафтовете с книги отдясно.

„Нямаше да ми дължиш нищо, ако беше поразсъдила малко“, беше я нахокала непознатата онази съдбовна нощ, след като спаси живота й. Думите й се бяха запечатали болезнено в съзнанието на Ирен. Както и всички останали уроци, които й беше дала младата жена.

И макар да знаеше, че на сутринта ще се смее на самата себе си, че по всяка вероятност наистина някоя от котките на Баст преследваше мишка в мрака, тя реши да се вслуша в страха си, в ледената тръпка по гръбнака си.

Познаваше преките мрачни пътеки, водещи към главния коридор, ала прецени, че ще се придържа към осветените. Вървеше с изопнати рамене и вдигната глава, както я беше учила непознатата. „Съпротивлявай се поне толкова, колкото да ги убедиш, че не си струваш усилията.“

Сърцето й така препускаше, че го усещаше в ръцете си, в гърлото си. Въпреки това стегна устни, а очите й заблестяха студено. Придаде си яростен вид, крачейки устремено. Сякаш беше забравила нещо или някой не й бе донесъл поисканата книга.

С всяка трескава стъпка се приближаваше към пресечната точка с широкия, главен коридор, по който уморени ученици вероятно се тътреха към леглата в уютните си стаи.

Покашля се, готова да закрещи, ако се наложеше.

„Не викай, че те изнасилват или ограбват, страхливците бягат от такива неща — беше я инструктирала непознатата. — Трябва да е заплаха за всички. Нападнат ли те, викай, че има пожар.“

Ирен бе повтаряла съветите й безброй пъти през последните две години и половина — пред безброй жени. Така й беше наредила непознатата. И за миг не предполагаше, че пак ще бъде потребно да ги повтаря на самата себе си.

Тя ускори крачка, сключила челюсти. Нямаше оръжия — с изключение на малкото ножче, с което почистваше загнили рани или режеше превръзки, но точно в момента то се намираше на дъното на чантата й.

Чантата й — пълна с тежки книги… Тя уви кожените презрамки около китката си за по-стабилен захват.

Ако блъснеше някого с нея, вероятно щеше да го повали.

Ето, наближаваше безопасността на коридора…

В същата секунда го мярна с ъгълчето на окото си. Усети го.

Някой вървеше от другата страна на близкия рафт.

Ирен не смееше да погледне. Да признае заплахата.

Очите й запариха, колкото и да се бореше с ужаса, драпащ с нокти нагоре по тялото й.

Просто откъслеци сенки и мрак, движещи се успоредно на нея. Сякаш я преследваха.

И завързваха крачка, за да я спипат, да пресекат пътя й към коридора и да я завлекат обратно към тъмнината.

Помисли малко. Помисли малко.

Ако побегнеше, преследвачът й щеше да се досети, че го е надушила. И можеше да атакува. Който и да беше.

Помисли малко.

До коридора оставаха трийсетина метра. Сенки дебнеха между смътните кръгове светлина от фенерите — скъпоценни острови сред морето от чернота.

Можеше да се закълне, че нечии пръсти барабанят приглушено по гърбовете на книгите от другата страна на рафта.

Затова вдигна още повече брадичка, усмихна се и през смях се провикна към коридора:

— Мадия! Какво търсиш тук по това време?

Ирен ускори крачка, а преследвачът й учудено забави своята. Колебливо.

Кракът й се заби в нещо меко — меко, но същевременно твърдо — и тя едва притаи крясъка си…

Не беше видяла лечителната, свита на една страна в сенките до рафта.

Ирен се наведе и трескаво вкопчи пръсти в слабите ръце на жената. Беше толкова мършава, че когато я обърна…

В този момент стъпките пак проехтяха. А тя преглътна писъка, който опита да изхвърчи от гърлото й.

Светлокафявите й бузи бяха хлътнали неестествено, под очите й тъмнееха лилави кръгове, устните й бяха бледи и напукани. Семплата лечителска рокля, която навярно й бе ставала сутринта, сега висеше около тяло, толкова съсухрено, че изглеждаше изцедено от живот…

Ирен веднага разпозна лицето й, колкото и изпито да беше. Разпозна златистокестенявата й коса, почти същата като нейната. Лечителката от Утробата, онази, която се бе помъчила да утеши преди броени часове…

Разтрепераните й пръсти потърсиха пулс под сухата като папирус кожа.

Нищо. А магията й… Нямаше живот, към който да се устреми. Нито капчица…

Стъпките от другата страна на рафта наближаваха неумолимо. Ирен се изправи на треперливи колене, пое си въздух и принуди сама себе си да продължи напред. Да остави мъртвата лечителка в мрака. Да вдигне чантата си, сякаш нищо не се беше случило, сякаш я показваше на някого, стоящ пред нея.

За щастие, рафтът бе разположен под такъв ъгъл, че преследвачът й нямаше как да забележи това.

— Тъкмо приключих с четенето за тази вечер — провикна се пак на въображаемата си спасителка, изпращайки безмълвна благодарност на Силба, че гласът й прозвуча спокоен, дори ведър. — Готвачката ме очаква за една последна чаша чай. Искаш ли да ми правиш компания?

Да се престори, че някой я чака някъде: поредният трик, научен от непознатата.

Ирен направи още пет крачки, преди да осъзнае, че преследвачът й отново е спрял.

Явно заблудата й действаше.

Взе на бегом последните няколко метра до коридора, където съзря група ученички да излизат измежду други рафтове с книги, и импулсивно препусна към тях.

Като я зърнаха, момичетата се облещиха насреща й, а тя само им прошепна:

— Тръгвайте с мен!

Трите момичета, вероятно на по четиринайсет, забелязаха сълзите на страх в очите й, несъмнено пребледнялото й лице… и дори не погледнаха зад нея. Просто й се подчиниха.

Бяха от нейния клас. Ирен ги обучаваше от месеци.

Щом видяха усуканите около юмрука й презрамки на чантата, се приближиха към нея. И се усмихнаха широко, сякаш нямаше нищо нередно.

— Елате при готвачката за чай — покани ги Ирен, едва удържайки писъка си. Мъртва. Една от лечителките беше мъртва… — Тя ме очаква.

И ще вдигне тревога, ако не се появя.

За радост, момичетата дори не потрепнаха, не показаха и капка ужас, докато вървяха с нея по главния коридор, наближавайки преддверието с бумтящата му камина, трийсет и шест полилея и трийсет и шест дивана и кресла.

Лъскава черна котка на Баст се излежаваше в едно от креслата с бродирана тапицерия, разположено пред камината. Като я доближиха, тя скочи и засъска по-яростно от покровителката си с котешка глава. Не на Ирен или момичетата… Не, аквамариновите й очи се вторачиха присвити в библиотеката зад тях.

Едно от момичетата стисна по-здраво ръката на Ирен. Но никое от тях не се откъсна от нея, когато спря пред масивното бюро на главната библиотекарка и наследницата й. Зад тях котката не помръдваше от мястото си — държеше фронта — и съскането й подтикна дежурната библиотекарка да вдигне поглед от книгата си.

Ирен прошепна на жената на средна възраст, облечена в сива роба:

— Една лечителка е станала жертва на жестоко нападение между рафтовете при главния коридор. Изведете всички оттук и извикайте хаганската стража. Веднага!

Жената не й зададе нито един въпрос. Не се поколеба, нито се скова от страх. Просто кимна и се пресегна към звънеца на ръба на бюрото.

Удари го три пъти. За всеки външен човек сигналът й би прозвучал като последно повикване.

Но за живеещите в Торе, които знаеха, че библиотеката е отворена денонощно…

Първи звън: Внимание!

Втори: Внимание! Важно!

Наследницата на главната библиотекарка удари звънеца трети път, и то съвсем отчетливо, и пронизителният звук отекна из цялата библиотека, във всяко тъмно ъгълче, всеки коридор.

Трети звън: Напуснете!

Веднъж Ирен се бе поинтересувала защо разполагаха с подобен сигнал. Това се случи, след като Еретия й обясни за предупредителния звънец още през първия й ден в кулата и след като Ирен положи клетва да не разкрива значението му пред външни хора. Именно тогава я попита защо им бе необходим и кой го бе въвел.

Преди много време, още преди хаганатът да превземе Антика, градът се предавал от ръка на ръка, жертва на поне десетина завоеватели. Някои нашественически армии били милосърдни. Други — не дотам.

Под библиотеката още съществуваха тунелите за бягство, макар й отдавна заприщени.

Сигналният звън за тревога обаче оставаше. И Торе пазеше традицията цели хиляда години. Дори от време на време провеждаха проверки. За всеки случай. Ако някой ден се появеше потребност.

Третият звън отекна по камък, вехта кожа и дърво. И Ирен можеше да се закълне, че чува звука от рязкото вдигане на безчет глави, досега приведени над бюрата; стърженето на столове по пода и глухото тупване на изтървани книги.

Бягайте! — примоли се безгласно на всички. — И се придържайте към светлината!

Тя и момичетата останаха мълчаливо на местата си, броейки секундите. Минутите. Котката поспря да съска, вперила бдителен поглед в коридора отвъд преддверието, докато черната й опашка сечеше въздуха над възглавницата на креслото. Едно от момичетата до Ирен хукна към стражите до портите на Торе, които навярно бяха чули звънеца и вече препускаха към тях.

Докато припрените стъпки и шумоленето на дрехи ги доближаваха, Ирен вече трепереше. Двете с наследницата на главната библиотекарка отчитаха с погледи всяко лице, което се появяваше откъм входа, всяка уплашена физиономия, устремила се към изхода.

Ученици, лечители, библиотекари. Нито един непознат. Котката на Баст сякаш също ги преглеждаше преценяващо — аквамариновите й очи навярно улавяха неща, невидими за Ирен.

Дрънчене на брони, тропот на крака… Ирен едва не прихна в плач от облекчение, когато неколцината стражи от Торе влетяха през отворените врати на библиотеката, следвани от ученичката.

Момичето и двете й приятелки останаха с Ирен, докато обясняваше на войниците за случилото се; докато стражите чакаха подкрепление, а наследницата на главната библиотекарка се озърташе за Ноуша, Еретия и Хафиза. Трите момичета бяха неотлъчно до нея, а две от тях стискаха разтрепераните й ръце.

И не ги пуснаха през цялото време.

11

Ирен закъсняваше.

Каол някак беше решил, че ще дойде в десет, макар и самата тя да не бе посочвала точен час. Несрин бе излязла дълго преди той да се събуди, за да намери Сартак и рука му, оставяйки го тук да се изкъпе и… да чака.

И да чака.

След час Каол се зае с упражненията, които можеше да прави сам, неспособен да понася повече тишината, тежката горещина, безкрайното шуртене на водата във фонтана отвън. Настойчивите мисли за Дориан, неизменното чудене накъде ли е тръгнал кралят му.

Ирен му беше споменала за някои от упражненията — част от тях включваха и краката му, както и тя да възнамеряваше да постигне това, но пък щом не благоволяваше да се появи навреме, то и Каол нямаше намерение да я чака.

Ръцете му вече трепереха, когато часовникът на бюфета удари дванайсет и сребърните звънчета върху резбованото му дървено тяло изпълниха стаята с пронизителната си ведра песен. По гърдите, гръбнака и лицето на Каол се стичаше пот, когато накрая реши да се покатери в количката си с тръпнещи от физическия напън ръце. Тъкмо се канеше да извика Каджа за кана с вода и мокра кърпа, когато Ирен най-сетне се появи.

Докато я чакаше във всекидневната, чу как влиза през входната врата и спира във фоайето.

— Изникна един деликатен въпрос, за който искам да се погрижиш лично — каза тя на Каджа.

Покорно мълчание.

— Лорд Уестфол ще има нужда от един еликсир заради обрив по краката. Вероятно получен от някое масло, което си сложила във ваната му. — Думите й бяха премерени, но със спотаена остра нотка. Той надзърна свъсено към краката си. Не бе забелязал подобно нещо сутринта, ала и едва ли щеше да усети сърбеж или парене. — Ще ми трябват върбова кора, мед и мента. В кухнята има. Но не казвай на никого за какво са ти. Не желая да се разчува.

Отново мълчание — после външната врата се затвори.

През разтворените врати на всекидневната Каол се заслуша как тя слуша отдалечаващите се стъпки на Каджа. След една тежка въздишка Ирен влезе в стаята.

Изглеждаше ужасно.

— Какво се е случило?

Думите напуснаха устата му, преди да се замисли, че нямаше право да й задава подобни въпроси.

Ала златистокафявото лице на Ирен бе придобило пепеляв цвят, под очите й тъмнееха лилави сенки, косата й висеше разбъркана.

Тя отвърна единствено:

— Упражнявал си се.

Каол сведе поглед към пропитата си с пот риза.

— Стори ми се ползотворен начин да запълня времето. — Стъпките й към бюрото бяха бавни, тромави. Той повтори: — Какво се е случило?

Ирен обаче стигна до бюрото и застана с гръб към Каол.

Той стисна зъби и му хрумна да се приближи с количката до нея, за да види лицето й така, както някога би закрачил решително дотам — би се врязал в личното й пространство, би я притиснал да му каже какво се случва.

Ирен просто остави кожената си чанта върху бюрото с глухо тупване.

— Ако искаш да се упражняваш, ти препоръчвам да го вършиш в казармите. — Тя хвърли ироничен поглед към килима. — Вместо да се потиш върху безценните килими на хагана.

Той сви ръце в юмруци до тялото си.

— Не! — беше едничкият му отговор.

Единственият възможен отговор.

Ирен вирна вежда.

— Бил си капитан на стражата, нали така? Може би тренировките с дворцовите стражи ще са полезни за…

— Не!

Тя надникна през рамо, преценявайки го със златистите си очи. Той не трепна дори докато онова съдрано нещо в гърдите му се гърчеше, разкъсвайки се още повече.

Не се и съмняваше, че лечителката бе забелязала, че беше складирала в съзнанието си и това късче информация. И една малка част от него я мразеше заради този факт, мразеше и себе си, задето й бе разкрил тази рана в резултат на твърдоглавието си, ала Ирен просто се обърна и тръгна към него с неразгадаемо изражение на лице.

— Извинявам се, ако случайно плъзне слух, че имаш обрив по краката. — Вместо с обичайната си уверена, грациозна походка, вървеше с уморена, тежка стъпка. — Ако Каджа е толкова умна, колкото ми се струва, ще се притесни да не загази заради собствените си действия и няма да сподели с никого. Или поне ще се досети, че ако се разчуе, ще знаем, че именно тя е пуснала мълвата.

Ясно. Продължаваше да отбягва въпроса му. Затова Каол я попита:

— Защо искаше да се отървеш от Каджа?

Ирен се тръшна на златистия диван и заразтрива слепоочията си.

— Защото снощи някой е убил една от лечителните. А сетне се опита да залови и мен.

Каол замръзна.

— Какво?

Очите му отскочиха към прозорците, към отворените врати, водещи към градината… към всички изходи наоколо. Не се натъкна на нищо друго освен на жегата, бълбукащата вода и птичата песен.

— Четях за твоя случай — обясни Ирен, Луничките по лицето й изпъкваха на фона на восъчнобледата й кожа. — И усетих, че някой ме доближава крадешком.

— Кой?

— Не знам. Не го видях. Лечителката… Попаднах на нея, докато му бягах. — Тя преглътна. — След като… взеха тялото й, претърсихме библиотеката до последния сантиметър, но не открихме никого.

Тя поклати глава със стегнати челюсти.

— Съжалявам — пророни искрено Каол. Не само заради загубата на живот, но и заради загубата на мир и спокойствие, на които хаганатът очевидно се бе радвал дълго време. И тъй като вече не смогваше да възпре въпросите си, нито привичния си стремеж към оценка на рисковете, той се поинтересува: — Какви наранявания е имала?

Една част от него не желаеше да научава.

Ирен се облегна на дебелите възглавници на дивана и пухеният им пълнеж сякаш въздъхна под натиска й. След това впери поглед в позлатения таван.

— Срещала съм я из кулата. Беше млада, малко по-голяма от мен. А като я намерих на пода, изглеждаше като отдавна съсухрен труп. Не зърнах нито кръв, нито следа от рани. Сякаш беше… изсмукана.

Сърцето му прескочи от болезнено познатата картина. Валги. Готов бе да се обзаложи на всичко, което имаше.

— И извършителят просто е зарязал тялото на земята?

Тя кимна. Сетне прокара треперливи ръце през косата си и притвори очи.

— Според мен е осъзнал, че е нападнал грешния човек, и е побързал да изчезне от местопрестъплението.

— Защо?

Ирен извърна глава и отвори очите си, помътнели от умора.

И от неподправен страх.

— Тя много прилича… приличаше на мен — програчи. — По телосложение, по цвят на кожата и косата. Който и да е бил… мисля, че е търсел мен.

— Защо? — настоя наново Каол, мъчейки се да си обясни думите й.

— Защото снощи четох за възможния източник на силата, която те е контузила… И оставих няколко книги на масата. А когато стражите преровиха библиотеката, книгите ги нямаше. — Тя преглътна за пореден път. — Кой е знаел, че ще идваш тук?

Кръвта на Каол се смрази въпреки горещината.

— Не го пазехме в тайна. — Инстинктивно посегна с ръка към дръжката на меча си, който обаче липсваше. Онзи меч, който бе хвърлил в Ейвъри още преди месеци. — Не сме обявявали официално, но всеки е могъл да научи. И то дълго преди да пристигнем тук.

Случваше се пак. Тук. Валгски демон бе дошъл в Антика, но дали просто подчинен, или принц — нямаше как да узнаят.

Описанието на Ирен съвпадаше с това на Елин за останките от жертвите на валгския принц във Вендлин, които открили двамата с Роуан. Съвършено здрави хора, превърнати в същински мумии, сякаш Валгите изпиваха душите им.

Каол пророни тихо:

— Принц Кашин подозира, че Тумелун е била убита.

Ирен се надигна от дивана и малкото цвят, задържал се по лицето й, изчезна.

— Тялото на Тумелун не беше съсухрено. Хафиза, Върховната лечителка, лично обяви случая за самоубийство.

Разбира се, имаше вероятност двата смъртни случая да не са свързани, а Кашин да грешеше за сестра си. Една част от Каол се молеше да е така. Но дори да нямаха нищо общо, снощното зверство…

— Трябва да предупредиш хагана — заяви Ирен, като че прочела мислите му.

Той кимна.

— Естествено. На всяка цена ще го предупредя. — Колкото и ужасяваща да беше ситуацията… Можеше да се окаже единственият му шанс за лична среща с хагана. Каол отново огледа изпитото й лице и страха по него. — Съжалявам, че те забърках в това. Засилиха ли охраната в Торе?

— Да — отвърна с немощен шепот лечителката и разтърка лице с длани.

— Ами ти? С ескорт ли дойде дотук?

Тя го стрелна намръщено.

— Посред бял ден? В центъра на града?

Каол скръсти ръце.

— Валгите са способни на всичко.

Тя махна с ръка.

— Нямам намерение да снова сама по тъмни коридори в близко бъдеще. Това важи за всички в Торе. Пък и Хафиза е призовала още стражи… незнайно откъде. Вече са се разположили на постовете си във всеки коридор, на всеки няколко метра из библиотеката.

Обикновените валгски демони превземаха случайни тела, ала принцовете им бяха достатъчно горделиви, че да не си присвояват облика на някакви си дворцови стражи. Предпочитаха телата на хубави млади мъже.

Черен нашийник и мъртва, студена усмивка просветнаха пред очите му.

Каол въздъхна.

— Наистина съжалявам… за лечителката. — Особено ако присъствието му тук бе причината за нападението над нея, ако преследваха Ирен, защото му помагаше. Той додаде: — Трябва да си нащрек. Непрекъснато.

Тя не удостои с внимание предупреждението му и плъзна поглед из стаята, насочвайки го към килимите и едрите палми.

— Момичетата… невръстните ученички… Уплашени са.

„А ти?“

Някога би предложил да стои на пост пред вратата й, да организира войниците, защото познаваше онези твари. Но вече не беше капитан и се съмняваше хаганът и хората му да се вслушат в думите на чуждестранен лорд.

Въпреки това не се сдържа, не съумя да потисне тази част от себе си.

— Как мога да помогна? — попита той.

Ирен се взря в него. Сякаш преценяваше, анализираше нещо. Не в него, а като че ли в нея самата. Ето защо Каол остана неподвижен, вторачил поглед в нея, докато тя потъваше все по-навътре в себе си. Накрая Ирен си пое дъх и каза:

— Давам уроци. Веднъж седмично. След станалото снощи учениците бяха прекалено уморени, затова ги оставих да поспят днес. Тази вечер ще има бдение за… за убитата лечителка. Утре обаче… — Тя прехапа долната си устна и пак се замисли за кратко, преди да добави: — Бих искала да присъстваш.

— Какви уроци?

Ирен заусуква с пръст една от тежките си къдрици.

— В Торе няма такса за обучение, но си плащаме по други начини. Някои помагат с готвенето, прането и чистенето. Когато постъпих тук, Хафиза… казах й, че умея всички тези неща. От доста време ги изпълнявах. Тя ме попита какво друго мога, освен да лекувам, а аз й отговорих… — Ирен отново прехапа устна. — Преди време получих ценно обучение по самоотбрана. Как да се предпазиш от нападатели. Обикновено от мъжки пол.

Каол едва се удържа да не погледне към белега, минаващ през гърлото й. Да не гадае дали го бе получила след въпросното обучение, или дори то не се беше оказало достатъчно.

Ирен въздъхна през носа си.

— Казах на Хафиза, че имам някои знания по въпроса и че… съм обещала на човека, който обучи мен самата, да предам уменията си на възможно най-много жени. Така и правя. Веднъж седмично преподавам самоотбрана на ученичките. И на всички лечителки, слугини или библиотекарки, които желаят да научат нещо.

Тази фина жена с нежни ръце… Животът обаче вече му беше показал, че силата понякога се спотаяваше зад най-неочакваните лица.

— Момичетата са страшно уплашени. В Торе от дълго време не е съществувала опасност. И смятам, че ще е много полезно, ако дойдеш в часа ми утре, за да им предадеш от твоите знания.

Той заби поглед в нея. Сетне примигна.

— Съзнаваш, че съм прикован в този стол, нали?

— Е, и? Устата ти работи.

Нахакани, уверени думи.

Той примигна отново.

— Вероятно няма да ме приемат за особено убедителен съветник…

— Да, защото вероятно толкова ще въздишат по теб, че ще забравят да се страхуват.

Третото му, последно примигване я провокира да се позасмее леко. Мрачно. Почуди се как ли би изглеждала усмивката й, ако някога се почувстваше истински развеселена — щастлива.

— Белегът ти придава малко мистериозен вид — заяви тя, преди Каол да си е спомнил за резката през бузата му.

Той продължи да я зяпа втрещено, а Ирен просто стана от дивана, върна се при бюрото и се зае да вади разни неща от чантата си.

— Наистина ли искаш да присъствам?

— Ще трябва да намерим начин да те придвижим до класната стая, но едва ли ще е толкова трудно.

— Може просто да ме набуташ в някоя карета.

Тя се скова и надникна през рамо.

— Запазете си този гняв за нашите упражнения, лорд Уестфол!

Ирен извади някаква стъкленица с масло и я постави на масата.

И не, няма да пътуваш с карета.

— На носилка може би?

Предпочиташе да пълзи до кулата.

— На кон. Чувал ли си за такова животно?

Той стисна страничните дръжки на количката си.

— За езда са нужни крака.

— В такъв случай е добре, че още разполагаш и с двата. — Тя продължи да пробира от другите стъкленици в чантата си. — Тази сутрин говорих с Върховната лечителка. Виждала е хора с подобна на твоята травма да яздят до Торе с помощта на специални каиши и подпори. В момента ти ги правят в работилницата.

Каол се замисли.

— Значи си предположила, че ще се съглася да дойда утре.

Ирен най-сетне се обърна към него, стиснала чантата си в ръка.

— Предположих, че ще искаш да яздиш независимо от това.

Той просто я загледа, докато вървеше към него със стъкленица в другата ръка. По лицето й се четеше преди всичко засегнато достойнство. По-добре от онзи суров страх. Той я попита с леко прегракнал глас:

— Възможно ли е според теб?

— Да. Ще дойда призори, за да разнищим заедно как се използват. Урокът ми започва в девет.

Отново да язди — дори да не можеше да ходи, ако можеше поне да язди…

— Моля те, не ми давай празни надежди — промълви дрезгаво той.

Ирен сложи чантата си и стъкленицата на ниската масичка пред дивана и го привика да се приближи.

— Добрите лечителки не вършат подобни неща, лорд Уестфол.

Днес не си бе направил труда да облича жакет и беше оставил колана си в спалнята. Затова просто изхлузи през глава мократа си от пот риза и припряно разкопча панталона си.

— Каол — рече след малко. — Казвам се Каол. Не лорд Уестфол. — Изпъшка, прехвърляйки тялото си от количката на дивана. — Баща ми е лорд Уестфол.

— Е, и ти си лорд.

— Просто Каол.

— Лорд Каол.

Той я прониза с изпитателен поглед, докато разполагаше краката си на дивана. Тя дори не понечи да му помогне.

— А аз си мислех, че още ме презираш.

— Ако помогнеш на момичетата ми утре, ще си помисля.

Съдейки по блясъка в златистите й очи, никак не му се вярваше, но допусна половинчата усмивка по устните си.

— И днес ли масаж?

„Моля те“, едва не добави. Мускулите вече го боляха от упражненията, а и цялото това придвижване между леглото, дивана, количката, ваната…

— Не. — Ирен му направи жест да легне по корем на дивана. — Днес започвам.

— Намерила си необходимата информация?

— Не — повтори тя, сваляйки панталона му с познатата равнодушна експедитивност. — Но след снощи… не ми се ще да отлагам.

— Аз ще… аз мога… — Той стисна зъби. — Ще намерим начин да те защитим, докато проучваш.

Отврати се от собствените си думи, усети ги като вкиснато мляко върху езика си, по гърлото си.

— Допускам, че нападателят го знае — пророни тихо тя, ръсейки капки масло по протежение на гръбнака му. — Но не знам дали точно информацията е нещото, което възнамерява да ми попречи да намеря.

Стомахът му се сви, въпреки че Ирен започна да плъзга ръце, описвайки в широки, успокоителни кръгове по гърба му. Задържа ги близо до петното, разположено в най-горната му част.

— Какво тогава?

Имаше своите подозрения, но искаше да го чуе от нея — да разбере дали и тя смята същото, дали съзнава рисковете като него самия.

— Допускам — подхвана накрая тя, — че не ме преследва само заради темата на проучванията ми, но и защото лекувам точно теб.

Той изви врат да я погледне, а думите й сякаш останаха да кънтят помежду им. Ирен се взираше с повехнало, изнурено лице в петното върху гръбнака му. Едва ли беше мигнала тази нощ.

— Ако си прекалено изтощена…

— Не съм.

Той стисна челюсти.

— Може да подремнеш тук. Аз ще те пазя. — Колкото и безполезен да беше. — После ще работиш по гърба ми…

— Ще работя сега. Няма да позволя на никого да ме сплашва.

Гласът й не трепна.

След миг додаде по-тихо, но все така свирепо:

— Някога живеех в страх от разни хора. Позволявах им да ме тъпчат само защото се боях от последиците, ако не им се подчинях. Дори не знаех как да отказвам. — Ръката й притисна гръбнака му в безмълвна заповед да отпусне глава върху дивана. — В деня, в който стъпих на този бряг, прокудих онова момиче. И за нищо на света няма да го допусна пак. Нито пък ще позволя на някого да ми диктува какво да върша със собствения си живот, да избира пътя ми вместо мен.

Косъмчетата по ръцете му настръхнаха от кипящия гняв в гласа й. Жена от стомана и пращящи въглени. И от дланта й наистина струеше горещина, докато я плъзгаше нагоре по гръбначния му стълб към бялото петно.

— Да проверим дали на него ще му хареса някой да го разиграва — прошепна тя.

Ирен сложи ръка директно върху белега. Каол отвори уста да проговори…

Ала вместо това от нея се изтръгна крясък.

12

Изгаряща, остра като бръснач болка раздра гърба му като безпощадни нокти.

Каол се изви и изрева в агония.

Ирен мигновено махна ръката си и се чу трясък.

Задъхан, Каол се надигна на лакти и намери Ирен седнала на ниската маса пред дивана; стъкленицата се беше прекатурила и маслото течеше по дървената повърхност. Лечителката се взираше в гърба му, в мястото, където допреди малко бе стояла ръката й.

Каол бе лишен от всякакви думи — от всичко, освен от отекваща болка…

Ирен вдигна ръце пред лицето си, завъртя ги насам-натам, сякаш ги виждаше за пръв път.

— Не просто се бунтува срещу магията ми — пророни тя.

Ръцете му отмаляха и той пак се отпусна върху възглавниците, без да откъсва очи от лицето й.

— Мрази я.

— Нали каза, че било просто отзвук, нямало общо с травмата.

— Май съм грешала.

— Роуан не е срещал подобни трудности, докато ме лекуваше.

Името я накара да сбърчи вежди и Каол се прокле наум, задето бе разкрил толкова важна част от миналото си в двореца на подслушваните.

— В съзнание ли беше?

Той се замисли.

— Не. Бях… почти мъртъв.

Ирен забеляза разлятото масло и изруга тихо — съвсем сдържано в сравнение с някои от мръсните усти, с които бе имал удоволствието да общува.

Тя скочи към чантата си, но Каол беше по-бърз — грабна потната си риза от страничната облегалка на дивана и я метна върху разстилащата се локва, преди маслото да е потекло върху скъпоценния килим.

Ирен погледна ризата, сетне и протегнатата му ръка, почти преметната през скута й.

— Или безсъзнанието по време на първото лечение ти е спестило болката, или нещото в теб още не е било… напълно оформено.

Гърлото му сякаш се задръсти.

— Мислиш, че съм обладан от демон?

От нещото, загнездило се в краля, сторило подобни зверства…

— Не. Но понякога болката може да е почти жива. Възможно е и при теб да е така. И може би не иска да те пусне.

— Тогава истинска ли е травмата на гръбнака ми? — едва намери сили да попита.

— Да — отвърна тя и една част от гърдите му хлътна. — Усетих раздробените кости, оплетените и разкъсани нерви. Но за да ги излекувам, за да им върна връзката с мозъка ти… Ще трябва да преодолея този отзвук. Или да го потисна достатъчно, че да ми остави място да работя по теб. — Устните й се стегнаха в мрачна линия. — Тази сянка, нещото, похитило тялото ти, ще се бори да ме спре, да убеди теб самия да ме спреш. Чрез болка. — Очите й бяха бистри, откровени. — Разбираш ли какво се опитвам да ти кажа?

Той отговори с нисък, сипкав глас:

— … че за да постигнеш нещо, ще трябва търпя подобна болка. Многократно.

— Разполагам с билки, с които мога да те приспя, но травма като тази… Струва ми се, че не мога да я преборя сама. А ако ти си в безсъзнание… Страхувам се, че онова нещо може да ти навреди още повече, ако си заклещен при него. Във вътрешния ти свят.

Лицето й сякаш пребледняваше все повече.

Каол вдигна ръката си от масата, от ризата си, превърната в парцал, и стисна нейната ръка.

— Направи каквото трябва.

— Ще боли. Също толкова страшно. Непрекъснато. Вероятно и повече. Ще трябва да се спускам надолу, прешлен по прешлен, чак до основата на гръбнака ти. Да се боря с онова нещо и да те лекувам едновременно.

Той още по-силно впи пръсти в ръката й, толкова малка в сравнение с неговата.

— Направи каквото трябва — повтори.

— Ти също ще трябва да се бориш с него — промълви Ирен.

Каол се скова.

Тя продължи:

— Ако тези паразити се хранят с гостоприемника си… Ако се храни с теб, а в същото време си в добро физическо здраве… — Тя махна към тялото му. — Значи вероятно поглъща нещо друго. Нещо в теб.

— Не долавям нищо.

Тя погледна към сключените им ръце — и измъкна своята. Не я изтръгна ядосано, но действието беше достатъчно красноречиво.

— Може би е най-добре да го обсъдим.

— Какво да обсъдим?

Тя отметна косата си през рамо.

— Случилото се. С какво храниш това нещо.

Дланите му плувнаха в пот.

— Няма нищо за обсъждане.

Ирен се взря настойчиво в него. И той едва не се отдръпна под напора на дълбокия й поглед.

— На мен пък ми се струва, че имаме доста за обсъждане относно последните няколко месеца. Май са били доста… бурен етап от живота ти. Вчера еднолично заяви, че никой не те мрази повече от теб самия.

Меко казано.

— И изведнъж историята ми започна да те интересува?

Тя дори не трепна.

— Да, ако така ще съумея да те излекувам и да се отърва от теб.

Той вирна вежди.

— Ясно. Най-сетне излезе наяве.

Лицето й беше непроницаема маска, която можеше да се мери дори с тази на Дориан.

— Предполагам, че и на теб не ти се стои тук вечно, като се има предвид, че избухва война в нашата родина, както ти я нарече.

— Не е ли наша родина?

Ирен се изправи безмълвно, за да вземе чантата си.

— Нямам желание да споделям каквото и да било с Адарлан.

Разбираше я. Напълно. Вероятно затова и не й казваше в кого бе живял мракът, насадил се в тялото му.

— А ти — продължи Ирен — избягваш настоящата тема. — Тя зарови из чантата си. — Рано или късно ще се наложи да проговориш за случилото се.

— С цялото ми уважение, но не ти влиза в работата.

Тя го стрелна косо.

— Нямаш представа колко тясно свързано е лечението на физически рани с това на емоционалните.

— Приел съм случилото се.

— Тогава с какво се храни нещото в гръбнака ти?

— Не знам.

Не го интересуваше.

Тя най-сетне извади онова, което търсеше в кожената си чанта, и като тръгна обратно към него, стомахът му се сви.

В ръката си държеше дебела пръчка, покрита с тъмна, напълно нова кожа. Неизползвана.

Подаде му я без дори да се замисли. Колко ли пъти беше давала такава на свои пациенти заради лечения, далеч по-тежки от неговото?

— Сега е моментът да ме спреш — заяви Ирен с мрачно изражение на лице. — Ако допуснем, че предпочиташ да обсъдим какво ти се е случило през последните месеци.

Каол просто легна по корем и пъхна пръчката в устата си.

* * *

Несрин посрещна изгрева в небесата.

Намери принц Сартак в кулата на руките час преди зората. Най-горният етаж на минарето беше открит и зад облечения в кожа принц… Несрин се подпря на свода, все още задъхана от изкаченото стълбище.

Кадара беше прелестна.

Всяко от златистите пера на рука блестеше като излъскан метал, а белите й гърди сияеха като девствен сняг. Златните й очи попаднаха върху Несрин още преди Сартак — който закопчаваше седлото върху широкия й гръб — да се обърне към нея.

— Капитан Фалик — каза вместо поздрав принцът. — Рано сте станали.

Небрежни думи, предвидени за подслушващи уши.

— Снощната буря не ми даде да мигна. Дано не ви безпокоя.

— Напротив. — В смътната светлина устата му се кривна в усмивка. — Тъкмо излитам. Реших, че дебелата кокошка трябва сама да си хване закуската за разнообразие.

Кадара се наежи възмутено и тракна с огромния си клюн — напълно способен да откъсне човешка глава с едно щракване. Нищо чудно, че принцеса Хасар още не смееше да припари до птицата.

Сартак се засмя и я потупа по перата.

— Ще ни правите ли компания?

Предложението му накара Несрин внезапно да осъзнае колко нависоко се издигаше минарето. И че Кадара вероятно щеше да полети над него. А в небето от сигурна смърт щяха да я делят само ездачът и седлото, вече поставено на мястото си.

Но да язди рук…

Нещо повече — да язди рук с принц, който можеше и да им предостави ценна информация…

— Нямам особен опит с височините, но за мен ще е чест, принце.

Всичко се разигра за броени минути. Сартак й нареди да замени тъмносиния си жакет с резервния кожен, сгънат в един скрин до далечната стена. Сетне принцът се обърна благовъзпитано, за да смени и панталона си. Тъй като косата й беше едва до раменете, не можеше да я сплете, но той извади от джоба си кожена лента, с която Несрин успя да я пристегне в къса опашка.

— Винаги си носете резервна — посъветва я Сартак. — Иначе ще разресвате косата си седмици наред.

Той пръв се качи на бдителния рук — Кадара се сниши като някоя възголяма пуйка, позволявайки му да я възседне с две гъвкави движения. После принцът подаде ръка на Несрин. Тя опря плахо длан в ребрата на Кадара и веднага се възхити на хладните й пера, гладки като най-изящната коприна.

Очакваше рукът да занервничи, да я изгледа кръвнишки, докато Сартак я издърпваше на седлото пред себе си, но Кадара остана покорна. Търпелива.

Принцът закопча двама им за седлото, проверявайки старателно кожените ремъци. Накрая изцъка с език само веднъж и…

Несрин знаеше, че не е благоприлично да стиска ръцете на принца толкова силно, че чак да счупи костите му. Въпреки това го стори, когато Кадара разпери лъскавите си златни криле и скочи от минарето.

Скочи надолу.

Стомахът й се изстреля право в гърлото. Очите й се насълзиха и зрението й се замъгли.

Вятърът я заблъска, сякаш се мъчеше да я изтръгне от седлото, и тя стисна силно бедра, впила пръсти в ръцете на Сартак върху поводите. Принцът се засмя в ухото й.

Ала светлите сгради на Антика се приближаваха със застрашителна бързина, почти сини под светлината на крехката зора, като че и те летяха към тях, докато Кадара се спускаше надолу, и все по-надолу, досущ като падаща звезда…

Накрая разпери широко криле и се устреми нагоре.

Несрин се радваше, че е пропуснала закуската. Защото несъмнено щеше да се излее през устата й — така брутално се отрази движението на стомаха й.

Само след броени секунди Кадара направи вираж надясно към хоризонта, който тъкмо започваше да порозовява.

Антика се ширна пред тях, смалявайки се все повече и повече, докато рукът ги издигаше в небесата. Докато от града не остана единствено калдъръмен път, плъзнал във всички посоки. И докато Несрин не съзря маслиновите горички и житните поля извън пределите на столицата. Провинциалните имения и малките градчета, пръснати наоколо. Дюните на Северната пустиня отляво. Блещукащите, змиевидни протежения на реките, позлатени от изгряващото слънце, вече подало чело над планините отдясно.

Сартак не говореше. Не й показваше забележителности. Не й посочи дори Сестринския друм, лъкатушещ към южния хоризонт.

Не, сред въздигащата се наоколо светлина, той изцяло отстъпи водачеството на Кадара, която бе завладяла съзнанието й. Рукът ги носеше все по-нависоко, където въздухът захладняваше, а пробуждащото се синьо небе изсветляваше с всеки могъщ размах на крилете му.

Открит простор. Съвършено открит.

Но не като безкрайното море, тягостните вълни и тесния кораб.

Тук можеше… тук можеше да диша истински.

Погледът й не беше достатъчно бърз, не смогваше да попие всичко. Колко малък изглеждаше градът, колко очарователен и девственочист. Земя, превзета от завоевател, а толкова обичана и обгрижвана.

Нейната земя. Нейният дом.

Слънцето и шубраците, и хълмистите степи, които я призоваваха от далечината. Тучните джунгли и оризовите поля на запад; светлите пясъчни дюни на североизток. Всичко това беше повече, отколкото можеше да обходи за цял живот, отколкото Кадара можеше да прелети за един ден. Цял свят. Цял свят, събран тук.

Не разбираше защо баща й го бе напуснал.

Защо беше останал в Адарлан, когато мракът се бе прокраднал в кралството. Защо ги бе задържал в покварен град, в който тя самата рядко отправяше очи към небето или пък имаше шанса да усети полъх, който да не е пропит с отблъскващата, солена миризма на Ейвъри или с вонята на гниещи по улиците отпадъци.

— Мълчалива сте — отбеляза принцът, но думите му прозвучаха по-скоро въпросително.

Несрин му призна на халха:

— Езикът ми е беден да опиша всичко това.

Тя долови как Сартак се усмихва до рамото й.

— И аз така се почувствах по време на първия си полет. И при всеки след това.

— Давам си сметка защо сте останали в лагера като малък. Защо с огромно желание се завръщате там.

Миг затишие.

— Май съм като отворена книга.

— Просто не виждам кой не би пожелал да се завърне там.

— Някои приемат двореца на баща ми като най-пищния на света.

— Такъв си е.

В мълчанието му се таеше осезаем въпрос.

— Дворецът на Рифтхолд далеч не беше толкова приказен, нито пък носеше духа на земята, в която се намираше.

Сартак смотолеви нещо и дълбокият звук отекна в гърба й. Сетне пророни тихо:

— Майка ми преживява тежко смъртта на Тумелун. Заради нея стоя тук.

Несрин изтръпна.

— Безкрайно съжалявам.

За известно време помежду им се загнезди единствено фученето на вятъра.

После принцът рече:

— Говорите за Рифтхолдския дворец в минало време. Защо?

— Чухте какво го е сполетяло. Поне онази част от него, направена от стъкло.

— Да. — Поредното кратко мълчание. — Разбит от кралицата на Терасен. Ваша… съюзница.

— И приятелка.

Той изви тяло около нейното, за да я погледне в лицето.

— Наистина ли?

— Тя е добра жена — отвърна откровено Несрин. — Твърдоглава, да, но… това май важи за всички кралски особи.

— Очевидно тя самата е сметнала предишния крал на Адарлан за толкова твърдоглав, че е решила да го убие.

Премерени думи.

— Той беше чудовище. И заплаха за всички ни. Перингтън, неговата дясна ръка, си остава такъв. Елин стори услуга на цяла Ерилея.

Сартак дръпна поводите и Кадара предприе бавно, плавно спускане към долината на някаква блещукаща река.

— Наистина ли е толкова могъща?

Несрин претегли наум ползите от истината и евентуалното й леко смекчаване.

— И двамата с Дориан притежават завидни магически способности. Но бих казала, че интелектът им е най-силното им оръжие. Грубата сила е безполезна в негово отсъствие.

— Направо е опасна.

— Да — съгласи се Несрин и преглътна сухо. — Има ли… — Не беше обучена в тайните на двусмисления дворцов език. — Съществува ли във вашия двор заплаха, заради която предпочетохте да говорим в небето?

Не е изключено самият той да е заплахата, напомни си тя.

— Вечеряхте с братята и сестрите ми. Видяхте що за хора са. Уредя ли си официална среща с вас, ще го приемат като знак, че съм готов да ви изслушам и дори да се застъпя за каузата ви пред баща ни. Затова ще се впуснат да разсъждават доколко е рисковано или изгодно за тях да ме препънат. И дали не би било в тяхна полза да заемат моята страна.

— А така ли е? Готов ли сте да ни изслушате?

Сартак не отговори дълго време и само писъкът на вятъра изпълваше тишината.

— Ще ви изслушам. И двама ви с лорд Уестфол. Ще чуя онова, което знаете, което ви е споходило. Нямам толкова влияние върху баща си, колкото някои от другите, но той е наясно колко са ми предани рукините.

— Мислех, че…

— Че аз съм любимецът му? — Гърлен, горчив смях. — Навярно имам шанс да ме избере за свой наследник, но хаганът не посочва кой да заеме престола му въз основа на лични чувства. Дори така да е, най-много обича Дува и Кашин.

Добродушната Дува — ясно, но…

— Кашин?

— Той е безкомпромисно предан на баща ни. Никога не е кроил планове зад гърба му, никога не го е предавал. Аз самият съм го правил; служил съм си с машинации, за да получа от всички им това, което желая. Кашин обаче… Може да командва сухоземните ни армии и конниците, да е безпощаден, ако случаят го налага, но с баща ни е неизменно откровен. Едва ли някога се е раждал по-любящ и самоотвержен син. Но когато баща ни си отиде… Страх ме е да си помисля какво биха му причинили другите, ако не приеме властта им; и още по-лошо: как ще понесе смъртта на татко.

Несрин се осмели да попита:

— Вие какво бихте му сторили?

Ще го убиете ли, ако не ви се закълне във вярност?

— Още не е ясно що за заплаха или съюз би предложил. Само Дува и Аргун имат съпрузи, а Аргун още не се е сдобил с потомство. Макар че Кашин, ако му се отдаде възможност, веднага би грабнал онази млада лечителка.

Ирен.

— Странно, че тя не проявява интерес към него…

— Точка в нейна полза. Не е лесно да обичаш хагански син.

Зелената трева, още роена под крехкото слънце, се развълнува като море, когато Кадара прелетя ниско над нея, устремена към буйната река. С огромните си, извити нокти рукът на принца несъмнено можеше да улови килограми риба наведнъж.

Ала Кадара очевидно не преследваше плячка, защото се понесе над реката, издирвайки нещо със зорък поглед…

— Снощи някой е проникнал в библиотеката на Торе — обяви Сартак, следейки полета на рука над тъмносините води. Мъглите над повърхността им целуваха лицето на Несрин, но ледената тръпка от думите на принца я смрази далеч по-надълбоко. — Убил е една лечителка. И то с някаква пъклена сила, която я е превърнала в мумия. Не сме виждали подобно нещо в Антика.

Стомахът на Несрин се преобърна. Подобно описание…

— Кой? Защо?

— Ирен Тауърс е вдигнала тревога. Издирвахме извършителя с часове, но не открихме и следа от него, с изключение на липсващите книги от масата, на която е чела, откъдето я е погнал. Ирен изглеждаше поуплашена, но невредима.

Чела е — снощи Каол й беше казал, че Ирен възнамерявала да проучи в библиотеката раните, нанесени от магия и демони.

Сартак се включи небрежно:

— Имате ли представа какво е проучвала, че да си навлече толкова смъртоносен интерес и кражба на книги?

Несрин се вглъби в себе си. Можеше да е номер — разкриваше й нещо лично за семейството си, за живота си, за да я примами да му издаде някоя от своите тайни. Двамата с Каол не бяха продумали и дума за ключовете, Валгите и Ераван пред хагана и потомците му. Чакаха подходящия момент — и човека, на когото да се доверят. Защото, ако враговете им дочуеха, че издирват ключовете, с които да затворят завинаги Портата на Уирда…

— Не — излъга Несрин. — Но нищо чудно да имаме неизвестни врагове, решени да сплашат и нея, и останалите лечителки, които биха могли да помогнат на капитана. Тоест на лорд Уестфол.

Мълчание. Несрин очакваше да я притисне, докато Кадара прелиташе ниско над реката, сякаш устремена към някаква плячка.

— Сигурно е странно да носите ново звание, и то в компанията на предишния му собственик.

— Назначиха ме за капитан едва броени седмици, преди да напуснем Адарлан. Вероятно ще узная дали е странно чак като се приберем.

— Ако лечението е успешно. И някои от другите ви начинания… може би.

Например да се завърнат с армията на хагана.

— Да — скалъпи тя.

Кадара се спусна рязко и Сартак пристегна ръце около тялото на Несрин, стисвайки бедрата й между своите.

Тя му позволи да я разположи в правилната поза, така че да останат прави на седлото, когато Кадара стрелна нокти към водата, изви гръб и след секунда изхвърли нещо на речния бряг. След още миг връхлетя жертвата си, разкъсвайки я с нокти и клюн. Съществото под нея се бореше отчаяно за живота си, гърчеше се, мяташе се…

Нещо изхрущя. Сетне настана тишина.

Кадара се успокои, наежи се, а после заглади пера. Гърдите и вратът й бяха оплискани с кръв. Имаше малко и по ботушите на Несрин.

— Внимавайте, капитан Фалик — предупреди я Сартак, докато Несрин оглеждаше отблизо плячката на рука.

Съществото бе с гигантско, почти петметрово тяло, покрито с люспи, непробиваеми като броня. Приличаше на блатните зверове на Ейлве, но беше по-едро, по-дебело от кравите, които несъмнено завличаше в речните води.

— По земята на баща ми има неземни красоти — продължи принцът, докато Кадара разкъсваше чудовищния труп, — но и много грозни неща дебнат под повърхността й.

13

Ирен пъхтеше, изпънала крака на килима и облегнала гръб на дивана, върху който лорд Каол лежеше също толкова задъхан.

Устата й беше суха като пясък, а крайниците й трепереха така силно, че едва съумяваше да отпусне ръце в скута си.

Лордът изплю кожената пръчка и тя тупна глухо на пода.

Беше викал дори с нея в устата. Крясъците му й се бяха сторили почти толкова жестоки, колкото самата магия.

Магия като черна дупка. Невиждан, черен ад.

Нейната магия бълваше пулсираща светлина срещу стената, която мракът бе издигнал между върха на гръбнака му и останалата част от него. Ирен знаеше — долавяше интуитивно, — че прескочеше ли я, прехвърлеше ли се директно в основата на гърба му… и там щеше да я намери.

Затова се хвърли срещу нея. И я блъска с магията си, докато не се задъха неимоверно.

Но тъмната стена не помръдваше.

Като че ли й се присмиваше тихичко, съскащо, с древна, ледена злоба.

Тя пак и пак запращаше магията си срещу нея, нападаше я с рояка си от огнени бели светлинки, вълна след вълна, ала… напразно.

Чак накрая, след като магията й не успя да открие пукнатина, пролука, през която да се провре… След като понечи да се оттегли, онази тъмна стена сякаш се преобрази.

Трансформира се в нещо… Друго.

Магията на Ирен рухна пред него. Всяка искра на гняв след смъртта на невинната лечителка изстина скорострелно. Но тя не дръзна да надникне към онова, което чувстваше, че се надига зад нея и изпълва мрака с гласове, отекващи сякаш по дълъг, дълъг коридор.

Накрая обаче застрашителното му присъствие я накара да надзърне през рамо.

Чудовищната стена беше жива. И по нея плаваха образи, сменяха се. Като че гледаше през нечии очи. Инстинктивно усещаше, че не са на лорд Каол.

Крепост от тъмен камък се извисяваше сред пепелявосива, гола планина; кулите й бяха остри като копия, ръбовете и парапетите й — отсечени, резливи като бръсначи. Отвъд нея, обгърнала планинските котловини и долини като мрачно одеяло, необятна армия се стелеше към хоризонта, осеян с безчет светли точки — лагерни огньове.

Ирен позна мястото, знаеше чий флаг се развява над многолюдната войска. Името прокънтя в съзнанието й като чук върху наковалня.

Морат.

Тогава се откъсна. Скочи обратно в ярката светлина и непоносимия зной.

Морат, но дали беше истински спомен, оставен от силата, поразила Каол, или бе образ, който мракът беше измъкнал сред най-кошмарните й страхове…

Не беше истина. Не и в тази стая, окъпана в слънчева светлина, огласяна от бодрото бълбукане на градинския фонтан. А ако армията, за която лорд Каол й бе споменал вчера, в действителност изглеждаше така…

С нея щеше да си има работа. С жертвите на това пълчище, дори войниците в него, ако нещата се объркаха.

Това я очакваше у дома.

Не сега — не биваше да мисли за предстоящото в този момент, не и в негово присъствие. Нямаше да му помогне, ако само се тюхкаше за непрогледното си бъдеще, ако му напомняше пред какво ще трябва да се възправи и самият той, какво можеше да помете приятелите му, докато си седяха в тази стая… Подобни мисли нямаше да са от полза за никого от двама им.

Ето защо Ирен усмиряваше разтрепераните си крайници с всяка дълбока глътка въздух, която вдишваше през носа и издишваше през устата си, позволявайки на магията си да се уталожи, да се презареди, докато съзнанието й се укротяваше лека-полека. Лорд Каол пъхтеше тежко на дивана зад нея и никой от двама им не обелваше и дума.

Не, това нямаше да е най-обикновено лечение.

Но ако отложеше завръщането си, ако останеше тук да го лекува колкото време бе нужно… По онези бойни полета навярно имаше други като него, претърпели подобни травми. Ако намереше начин да изцери неговата, колкото и мъчителен да се окажеше процесът… Да, забавянето можеше да се окаже ползотворно. Стига да съумееше да се изправи отново пред онзи мрак. Да разбере как да го разгроми.

„Трябва да влезеш там, където се боиш да пристъпиш.“

Трябваше.

Очите й се затвориха. По някое време слугинята се върна с маслата, от които Ирен я беше излъгала, че има нужда. Но като ги съзря, веднага изчезна.

Оттогава се бяха изнизали часове. Дни.

Гладът стягаше стомаха й като възел — изненадващо човешко чувство на фона на часовете борба с тъмнината, през които само отчасти съзнаваше, че е долепила длан до гърба му, че той крещи всеки път, когато магията й се блъснеше в онази черна стена.

Ала нито веднъж не я накара да спре. Нито веднъж не й се примоли за почивка.

Треперливи пръсти докоснаха рамото й.

— Добре… ли… — Думи, изтръгнати от прегоряло, раздрано гърло. Имаше потребност от ментов чай с мед. Ирен можеше да извика слугинята… но първо трябваше да си спомни как се говори. Да потърси собствения си глас. — Добре ли си?

Тя открехна клепачи, когато ръката му се отпусна върху рамото й. Не от умиление или загриженост, а просто защото умората така му бе натежала, че не можеше да я помръдне оттам.

Тя самата също беше изтощена до такава степен, че нямаше сили да отблъсне допира му, както бе сторила по-рано.

— Аз съм тази, която трябва да те попита — смогна да програчи. — Усещаш ли нещо различно?

— Не. — Съвършената безчувственост, спотаена зад думата, говореше достатъчно красноречиво за отчаянието му. След няколко секунди мълчание повтори: — Не.

Тя пак затвори очи. Лечението можеше да отнеме седмици. Месеци. Особено ако не откриеше начин да изтласка стената от мрак.

Опита да помръдне краката си, но без успех.

— Трябва да ти донеса…

— Почини си.

Ръката му стисна рамото й.

— Почини — повтори той.

— Приключихме за днес — обяви Ирен. — Няма да правиш повече упражнения…

— Ти… ти си почини.

Тромави, измъчени думи.

Ирен провлачи поглед към големия часовник в ъгъла. Примигна веднъж. Втори път.

Пет.

Бяха тук от пет часа…

Беше търпял толкова време. Пет часа агония…

Тази идея я накара да свие колене. Опря ръка в ниската масичка, свика сили и с тих стон се надигна малко по малко, докато не застана на крака. Макар и да се олюляваше.

Той пъхна ръце под себе си и мускулите по гърба му се загърчиха от напъна да се надигне.

— Недей! — спря го Ирен.

Каол все пак се надигна. Завидните мускули по ръцете и гърдите му не го предадоха и той съумя да се изправи до седнало положение. После впери премрежен поглед в нея.

— Трябва ти… чай — дрезгаво изрече Ирен.

— Каджа.

Името на слугинята напусна устата му не по-силно от дихание.

Но тя се появи незабавно. Съмнително бързо.

Ирен огледа внимателно лицето й, щом влезе в стаята. Беше ги подслушвала. В очакване.

Без да й се усмихне, Ирен заповяда:

— Ментов чай. С много мед.

— Два — поправи я Каол.

Ирен го стрелна учудено, но все пак седна с усилие на дивана до него. Възглавниците бяха леко влажни — от потта му, осъзна тя, забелязвайки лъскавината по бронзовите му гърди.

Ирен затвори очи. Само за миг.

И проумя, че бе минало доста повече време, чак когато Каджа остави двете фини чаени чаши пред тях. В средата на масата малък железен чайник изпускаше пара. Момичето сипа щедро количество мед в двете чаши, а устата на Ирен бе прекалено суха, езикът й — прекалено тежък, за да я попита дали има желание да им призлее от сладост.

Слугинята разбърка безмълвно чая в двете чаши и подаде първата на Каол.

Той просто я прехвърли на Ирен.

Прекалено уморена, за да се възпротиви, тя обви чашата с ръце и се постара да събере сили, за да я вдигне до устните си.

Лорд Каол като че ли усети това.

И нареди на Каджа да остави неговата чаша на масата. Да напусне.

Сякаш през далечен прозорец Ирен видя как Каол взима нейната чаша и я поднася към устните й.

Хрумна й да отблъсне ръката му.

Да, щеше да го лекува; и не, не беше чудовището, за каквото първоначално го бе взела благодарение на срещите си мъже като него; но да го допусне толкова близо до себе си, да му позволи да се грижи така за нея…

— Или го изпий — изръмжа гърлено той, — или ще висим така още няколко часа.

Тя плъзна очи към него. Погледът му беше трезв, бистър въпреки умората.

Не му отвърна.

— Значи тук теглиш чертата — измърмори Каол по-скоро на себе си, отколкото на нея. — Ти може да ми помагаш, но не позволяваш да ти върна услугата. Изобщо да правя неща, с които се отдалечавам от представата ти за мен.

Беше по-проницателен, отколкото навярно осъзнаваха повечето хора.

И Ирен имаше чувството, че непоклатимостта в наситенокафявите му очи се отразяваше в нейните собствени.

— Пий! — Безапелационна заповед, изречена от мъж, свикнал да му се подчиняват, да се разпорежда. — Презирай ме колкото щеш, но изпий проклетия чай.

А бледата искрица на тревога в очите му…

Мъж, свикнал да му се подчиняват, да, но и свикнал да се грижи за околните, воден от вътрешен импулс, който не можеше да контролира, да изтръгне от себе си.

Ирен отвори устни в знак на мълчаливо примирение.

Той поднесе внимателно порцелановата чаша към устата й и я наклони леко.

Тя отпи премерена глътка. Каол я подкани отново. И тя отпи още веднъж.

Толкова бе уморена. По-уморена отвсякога преди…

Каол притисна чашата към устните й за трети път и Ирен отпи истинска глътка.

Достатъчно. На него му беше по-нужен…

Той долови, че вече може да му се разкрещи, отдръпна чашата от устата й и отпи от нея. Веднъж. Два пъти.

Пресуши я и грабна другата, предлагайки й първата глътка, преди да я изпие до дъно.

Непоносим мъж.

Явно го беше казала на глас, защото устата му се кривна в половинчата усмивка.

— Не си първата, която ме нарича така — заяви с не толкова дрезгав глас.

— И със сигурност няма да съм последната — подхвърли тя.

Каол й отговори със същата крива усмивка и се протегна да напълни и двете чаши. Сложи им мед — по-малко, отколкото Каджа. Необходимото количество. Накрая разбърка чая с уверени ръце.

— Мога да се справя — подхвана Ирен.

— Аз също — отвърна той.

Този път тя съумя да задържи чашата. Каол се увери, че ще може да отпие, преди да вдигне своята към устните си.

— Трябва да вървя.

Идеята да излезе от двореца, камо ли да извърви пътя до Торе и да изкачи стълбите до стаята си…

— Почини си първо. Хапни нещо, сигурно умираш от глад.

Тя го погледна.

— Ами ти?

Беше тренирал сериозно, преди тя да пристигне; вероятно само от това бе прегладнял.

— Аз също. Но не смятам, че ще дочакам вечерята. — После добави: — Защо не ми правиш компания?

Едно беше да го лекува, да работи с него, да му разреши да й сервира чай. Но да вечеря с него — с мъжа, служил на онзи касапин, изпълнявал нарежданията му, докато мрачната армия се е събирала в Морат… Веднага долови пушека в носа си, чу пращенето на алчните пламъци, писъците…

Тя се приведе напред, за да сложи чашата си на масата. И стана. Чувстваше мускулите си сковани, болезнени.

— Трябва да се връщам в Торе — обяви, макар и коленете й да трепереха. — Бдението е по залез.

След цял час, слава на боговете!

Той забеляза, че се олюлява, и посегна да я хване, но Ирен се отдръпна.

— Ще оставя чантата си тук.

Мисълта да я мъкне обратно към кулата…

— Нека ти извикам карета.

— Мога да си поискам на портата — отвърна тя.

Ако някой наистина я преследваше, й се струваше по-сигурно да се прибере с карета.

Наложи й се да се подпира по мебелите, за да не падне. Разстоянието до вратата й се видя безкрайно.

— Ирен.

Едва стоеше на краката си, но спря и се обърна.

— Къде искаш да те чакам за утрешния урок?

Кафявите му очи се бяха прояснили напълно.

Тя се подвоуми дали да не се откаже. Как й беше хрумнало точно него да покани?

Но… пет часа. Пет часа на жестоки болки не го бяха прекършили.

Може би именно затова отказваше да вечеря с него. Щом той не се беше прекършил, и тя нямаше да се прекършва — нямаше да започне да го възприема като нещо различно от слуга на онова чудовище.

— Ще те чакам в централния двор по изгрев.

С мъка събра сили да тръгне, но успя. Сложи единия си крак пред другия и пак, и пак.

Остави го сам в онази стая, все още вторачил очи в нея.

Пет часа на нечовешко тегло, и то не само физическо.

Докато се бореше с тъмната стена, усети, че мракът бе показал и на него какво има от другата й страна.

Покрай нея прелитаха размити образи. Неразгадаеми за очите й, но… чувстваше ги като спомени. Кошмари. Или смесица от двете.

Въпреки това не я беше накарал да спре.

И докато Ирен се влачеше немощно през двореца, една част от нея се питаше дали лорд Каол не я бе спрял не само защото умееше да понася болка, но и защото долавяше някак в себе си, че я заслужава.

* * *

Всичко го болеше.

Каол не си позволи да се замисля за видяното. За всичко, прелетяло през съзнанието му, докато болката го раздираше, изгаряше и смазваше. Труп върху легло. Черен нашийник около гърло. Отсечена глава.

И не можеше да избяга от всичко това. Не и докато Ирен работеше по него.

Затова изтърпя острите нокти на болката, изживявайки кошмарите отново и отново, и отново.

Затова крещя, рева и ви с пълно гърло.

Ирен спря чак когато се срути на пода.

А той остана някак празен. Кух.

Въпреки всичко случило се, Ирен не пожела да му прави компания и минута отвъд необходимото.

Не че я винеше.

Не че имаше значение. Но си напомни, че го бе помолила да й помогне утре.

Доколкото беше способен.

Все още по долни гащи, Каол се нахрани там, където го беше зарязала Ирен. Каджа като че ли не се впечатляваше особено, а и той се чувстваше прекалено скован и уморен, за да спазва благоприличие.

Ако го видеше сега, Елин вероятно щеше да се изсмее. Мъжът, изстрелял се смутено от стаята й, след като тя обяви, че й е дошъл цикълът. Същият сега седеше в тази пищна стая почти гол, без въобще да го е грижа.

Несрин се върна преди залез с пламнало лице и чорлава коса. Един поглед към плахата й усмивка му каза достатъчно. Поне тя бе постигнала известен успех със Сартак. Може би тя беше тази, която щеше да им осигури онова, което той самият не смогваше: съюзническа армия.

Днес бе възнамерявал да говори с хагана за заплахата, надвиснала след снощното нападение. Вече обаче беше късно за уреждане на подобни срещи.

Почти не слушаше Несрин, докато му разказваше шепнешком за вероятната съпричастност на принца. За полета й на гърба на великолепния му рук. Умората толкова му тежеше, че с усилие държеше очите си отворени, макар и да си представяше как руките воюват в небесата с вещици от Железни зъби и уивърните им, макар и да размишляваше кой би оцелял при такава битка.

Напук на всичко съумя да даде заповедта, която сякаш опари езика му: Върви на лов, Несрин!

Ако някой от валгските слуги на Ераван наистина вече върлуваше из Антика, времето не беше на тяхна страна. Щеше да докладва на господаря си за всяка тяхна стъпка, всяко искане. А ако преследваше Ирен — или защото четеше за Валгите, или защото лекуваше Ръката на Адарлан… Не можеше да повери тази мисия на никой тукашен. Единствено на Несрин.

Тя я прие с кимване. Разбирайки защо бе изплюл заповедта си като отрова. Да я изпрати в такава опасност, на лов за враг като този…

Но тя бе вършила подобни неща и в Рифтхолд — напомни му го деликатно. Сънят го зовеше, превръщайки тялото му в чужд, тежък предмет, ала все пак смогна да изрече и последната си молба към нея: Внимавай!

Не се съпротивлява особено, когато му помогна да се прехвърли в количката и го закара в стаята му. Не успя сам да се вдигне до леглото и съвсем смътно усети как двете с Каджа го полагат на дюшека като парче месо.

Ирен — тя никога не правеше подобни неща. Никога не го буташе с количката, когато той можеше и сам. Непрестанно го подканваше да се движи.

Той се чудеше защо. И бе толкова дяволски уморен да се пита именно това.

Несрин каза, че щяла да го извини пред хагана на вечеря, след което отиде да се преоблече. Каол си задаваше въпроса дали слугите чуват стърженето на ножа й в точилото отвъд вратата на стаята й.

Заспа, преди да е излязла. Часовникът във всекидневната далечно-далечно удари седем.

* * *

Тази вечер никой не прояви кой знае какъв интерес към Несрин на вечеря. Никой не й обърна внимание и по-късно, когато си сложи бойните ножове, меча, лъка и колчана със стрели и се запъти към градските улици.

Никой — дори съпругата на хагана.

На път към портите на двореца, докато минаваше с тихи стъпки покрай каменната градина, мярна нещо бяло с крайчеца на окото си и се скри зад една от колоните на вътрешния двор.

Но само след секунда свали ръка от дръжката на дългия нож върху хълбока си.

Облечена в бяла коприна, с разпусната дълга, тъмна коса, Великата императрица се носеше като привидение по една пътека, виеща се покрай каменните участъци на градината. Единствено лунната светлина изпълваше ограденото пространство — лунна светлина и сенки, докато императрицата крачеше напълно сама и сякаш призрачен вятър развяваше семплата й рокля зад гърба й.

Бяла в израз на траур — на смърт.

По лицето й нямаше грим и кожата й изглеждаше много по-светла от тази на децата й. По чертите й не се забелязваше нито капка радост, нито капка живот. Нито пък желание да изпита и двете отново.

Несрин поостана сред сянката на колоната, наблюдавайки как жената се отдалечава, като че бродеше из собствения си сън. Или сред някой пуст, гол ад.

Запита се дали и тя бе скитала по същите пътеки през месеците след смъртта на майка си. Дали и за Великата императрица дните се сливаха един в друг, дали усещаше храната като пепел върху езика си, дали сънят и за нея бе едновременно жадуван и така неуловим.

Чак когато съпругата на хагана свърна зад един гигантски камък, скривайки се от очите й, Несрин продължи напред с леко натежали стъпки.

Под пълната луна Антика приличаше на акварел от преливащи се сини и сребристи нюанси, осеян със златистите ореоли на фенерите покрай ресторанти и сергии на търговци, продаващи кахве и всевъзможни лакомства. Шепа музиканти свиреха на лютни и тъпани и някои от тях бяха толкова даровити, че на Несрин й се прииска да можеше да поспре за малко, но тази вечер потайността и бързината й бяха съюзници.

Ето защо продължи да се придържа към тъмните кътчета, вслушвайки се в звуците на града.

По главните му улици бяха разпръснати множество храмове: едни с мраморни колони, втори с островърхи дървени покриви и изрисувани стълбове, трети — просто дворове с езерца, каменни градини или спящи животни. Трийсет и шест божества бдяха над Антика и из града бяха разпилени тройно повече храмове.

Минавайки покрай тях, Несрин се питаше дали боговете надничат от колоните или иззад изсечените камъни; дали гледат от стрехите на стръмните покриви или иззад петнистите очи на котката, дремеща на стълбите пред един от храмовете.

Тя умоляваше всичките до един да превърнат краката й в пъргави и безшумни, да я отведат до целта й по притъмнелите улици.

Ако валгски пратеник вече бродеше по този континент — или по-лошо… валгски принц… Несрин плъзна очи по покривите чак до гигантската Торе. Кулата сияеше в костенобяло под лунната светлина, подобно на маяк, бдящ над града и лечителките, които го обитаваха.

Каол и Ирен не бяха постигнали напредък днес, но… това не биваше да я притеснява. Напомняше си отново и отново, че няма повод за тревога. Тези неща отнемаха време, макар че Ирен… Очевидно имаше някакви резерви към произхода на Каол. И предишната му роля в служба на империята.

Несрин спря до началото на някаква тясна уличка и изчака група млади гуляйджии да минат покрай нея с пиянска стъпка и вулгарна песен, за която леля й със сигурност би ги нахокала. А сетне би си я припявала тихомълком.

Докато оглеждаше уличката и плоските покриви на околните къщи, погледът й се спря на един образ, изсечен грубо в близката тухлена стена. Бухал с прибрани криле и огромни, вечно облещени очи. Навярно просто вандализъм, но Несрин прокара пъхнатите си в ръкавица пръсти по очертанията му, издълбани в стената на къщата.

Бухалите на Антика. Бяха навсякъде из града, символи на богинята, вероятно най-почитана сред трийсет и шестте божества. Южният континент нямаше върховен бог, но Силба… Тя пак вдигна поглед към величествената кула, сияеща по-ярко дори от двореца в отсрещния край на града. Тук Силба се ползваше с неоспорима власт. За да проникне някой в Торе, да убие една от лечителните й, трябваше да е отчаян. Или напълно умопомрачен.

Или пък валгски демон без всякакъв страх от боговете, тръпнещ само от гнева на господаря си, в случай че се провалеше.

Ако тя беше Валг, къде щеше да се скрие в този град? Откъде щеше да дебне?

Канализацията минаваше под някои от къщите, но далеч не бе като просторната подземна мрежа на Рифтхолд. Ако обаче прегледаше внимателно стените на Торе…

Несрин се устреми към величествената, грейнала кула и се спотаи в сянката на една къща отвъд улицата. Пред нея вече се издигаше масивната стена, обгръщаща цялата територия на Торе.

В железните стойки, поставени по нея, пламтяха факли и стражи стояха на всеки няколко метра по протежението й. И отгоре й. Хагански стражи, ако съдеше по униформите им, вкупом с обичайната стража на Торе със синьо-жълтите им униформи — изобщо толкова много войници, че и муха не можеше да прехвърчи незабелязано. Несрин огледа желязната порта, затворена за нощта.

— Отворена ли е била снощи: това е въпросът. Но стражите не казват.

Тя се завъртя с вирнат до хълбока си нож.

Принц Сартак стоеше облегнат на стената на няколко крачки от нея, вперил взор във внушителната Торе. Над широките му рамене надничаха дръжките на два кръстосани меча, а от колана му висяха дълги ножове. Отново беше заменил официалните дрехи от вечеря с кожените си доспехи за летене — със стоманени пластини по раменете, сребърни накитници и черен шал около врата. Не, не точно шал — парче плат, което да издърпа върху устата и носа си, когато носеше тежката си качулка. За да остане анонимен, неразпознаваем.

Тя прибра ножа си.

— Следите ли ме?

Принцът стрелна тъмни, спокойни очи към нея.

— Не използвахте особена дискретност, когато излязохте през входната порта, въоръжена до зъби.

Несрин се извърна към стените на Торе.

— Нямам причина да се крия.

— И мислите, че нападателят от снощи просто ще се скита по улиците?

Той тръгна към нея и подметките на ботушите му застъргаха едва доловимо по древния калдъръм.

— Реших да проуча как е влязъл. Да се запозная с разположението на комплекса и потенциалните скривалища.

Кратко мълчание.

— Май познавате добре плячката си.

„Но не ви хрумна да ми го споделите тази сутрин“, недоизрече принцът.

Несрин го измери косо.

— Ще ми се да не беше така, но е факт. Ако извършителят е онзи, когото подозираме… През по-голямата част от пролетта и лятото ловях такива като него в Рифтхолд.

Сартак впи поглед в стената. После пророни тихо:

— Колко тежко беше положението?

Несрин преглътна пред напора на низа от спомени, който я връхлетя: телата, тунелите, избухналия стъклен дворец, стената от смърт, полетяла към нея…

— Капитан Фалик!

Деликатна подкана. С по-нежен тон, отколкото бе очаквала да чуе от принц воин.

— Какво знаете от шпионите си?

Сартак стисна челюсти и по лицето му пробягаха сенки.

— Докладваха ми, че в Рифтхолд върлували нечувани кошмари. Хора, които всъщност не били хора. Дяволи от най-мрачните сънища на Вант.

Вант — богинята на мъртвите. Тя властваше над града още преди да се появят лечителките на Силба, а поклонниците й съставляваха загадъчна секта, към която дори хаганът и предците му изпитваха страхопочитание, въпреки че ритуалите на мрачната богиня бяха в пълен разрив с Всевечното небе, към което Великият хаган и дарганите вярваха, че се завръщат след смъртта си. По-рано Несрин бе минала с отривиста крачка покрай храма й от тъмен камък, чийто вход представляваше ониксово стълбище, спускащо се към подземна зала, осветена от свещи, бели като оглозгана кост.

— Но всичко това май не ви учудва — отбеляза Сартак.

— Преди година вероятно щеше.

Той обходи с поглед оръжията й.

— Значи… наистина сте се сблъсквали с такива ужаси.

— Да — призна Несрин. — Не че е имало смисъл, щом вече са превзели града.

Думите й бяха пропити с горчилката, която чувстваше в себе си.

Сартак се замисли.

— Повечето хора биха избягали, вместо да им се опълчат.

Тя нямаше желание нито да потвърждава, нито да отхвърля твърдението му, чиято цел несъмнено бе да я утеши. Благородна постъпка от страна на човек, който не й дължеше нищо. Затова каза просто:

— Одеве… одеве зърнах майка ви. Разхождаше се сама в каменната градина.

Очите на Сартак посърнаха.

— Така ли?

Предпазлив въпрос.

Несрин се подвоуми дали не трябваше да си замълчи, но все пак продължи:

— Споменавам го единствено защото… защото може да е важно за вас.

— Имаше ли страж със себе си? Прислужница?

— Не видях никого.

Тревога стегна лицето му и той пак се облегна на стената.

— Благодаря ви за сведението.

Нямаше право да разпитва, не и когато ставаше дума за най-могъщото семейство на света. Ето защо промълви приглушено:

— Моята майка почина, когато бях на тринайсет. — Тя вдигна очи към почти сияещата Торе. — Предишният крал… знаете как постъпваше с надарените с магия. С лечителките, получили този дар. Затова нямаше кой да спаси майка ми от коварната болест. Лечителката, която все пак успяхме да намерим, ни сподели, че навярно бедата идвала от зловредно образувание в гърдата на майка ми, както и че сигурно щяла да съумее да я излекува, ако магията не бе изчезнала. Ако кралят не я беше забранил.

Не беше разказвала тази история на никого извън семейството. Не знаеше защо я споделя и сега, но все пак допълни:

— Баща ми искаше да я качи на кораб и да я доведе дотук. Отчаяно го искаше. Но по земите ни вече се вихреше война. Всички кораби служеха на Адарлан, а тя беше прекалено болна, за да рискуваме дългия път по суша през Ейлве. Баща ми проучи всяка карта, всеки търговски маршрут. Ала докато намери търговец, съгласен да приеме двама им на кораба си към Антика… Болестта бе приковала майка ми към леглото. Нямаше да оцелее дотук, дори да я бяха качили на кораба.

Сартак я наблюдаваше с неразгадаемо изражение.

Несрин пъхна ръце в джобовете си.

— Затова остана у дома. И всички бяхме с нея, когато… когато се свърши. — Същата онази стара скръб я обгърна, парейки в очите й. — Бяха ми нужни две години да дойда на себе си. — Прошепна след миг. — Да започна отново да усещам слънцето по лицето си, вкуса на храната. Да им се наслаждавам. Баща ми… той крепеше двете ни със сестра ми. Ако е скърбял, то успяваше да го скрие от нас. Изпълваше дома ни с колкото можеше повече радост.

Несрин притихна, колебаеща се как да обясни защо му беше доверила тази история.

След малко Сартак попита:

— Къде са сега? След нападението над Рифтхолд?

— Не знам — въздъхна тя. — Измъкнали са се, но… Не знам къде са избягали, нито пък дали ще съумеят да се доберат дотук сред толкова много опасности по света.

Сартак не продума дълго време, през което Несрин се проклинаше, че не си бе замълчала. Накрая принцът се отблъсна от стената и заяви:

— Ще изпратя дискретна заповед до шпионите ми да се оглеждат за семейство Фалик и да им помогнат, ако случайно пътищата им се пресекат, да се погрижат за безопасността им.

Гърдите й се свиха болезнено, но смогна да пророни:

— Благодаря ви.

Великодушно предложение. Повече от великодушно.

Сартак додаде:

— Моите съболезнования за загубата ви. Колкото и време да е минало. Аз… Като воин израснах ръка за ръка със Смъртта. Но тази трагедия… Нея преживявам най-тежко. И като че ли ми е по-непосилно да понеса скръбта на майка ми, отколкото моята собствена. — Той поклати глава и лунната светлина затанцува по черната му коса. Сетне добави с принудена ведрост: — Защо иначе бих хукнал след вас посред нощ?

Несрин му отвърна с лека, макар и неканена усмивка.

Сартак вирна вежда.

— И все пак ще ми е от помощ да знам какво точно търся.

Тя се замисли какво да му каже — замисли се какво изобщо правеше син на хагана тук.

Когато колебанието й продължи осезаемо дълго, той се засмя тихо.

— Смятате, че аз съм нападнал лечителката? При положение че аз ви казах за случката сутринта?

Несрин му се поклони леко.

— Не желая да ви обидя. — Макар че пролетта видя с очите си как Валгите поробват един друг принц; дори стреля по кралица, за да спаси живота му. — Шпионите ви са прави. В Рифтхолд… Не бива да допускаме подобно нещо в Антика.

— И сте убедена, че убийството в Торе е едва началото?

— Дошла съм дотук, нали?

Мълчание.

Несрин допълни:

— Ако някой, свой или чужд, ви предложи черен пръстен или нашийник, ако забележите някого с такива накити… Не се колебайте. Нито за миг. Атакувайте с всички сили. Единствено с обезглавяване е възможно да ги спрете. Човека в превзетото тяло вече го няма. Не се мъчете да го спасявате. Иначе и вашето ще превземат.

Очите на Сартак отскочиха към меча на хълбока й, към лъка и колчана на гърба й.

— Разкажете ми всичко, което знаете — приглушено настоя той.

— Не мога.

Подобен отказ можеше да й струва живота, но Сартак просто кимна вглъбено.

— Тогава ми разкажете каквото можете.

И тя му разказа. Под стените на Торе му обясни за всичко останало, освен за ключовете, портите и обсебването на Дориан, както и на предишния крал.

През цялото време Сартак не промени изражението си, макар че потриваше съсредоточено челюст.

— Кога възнамерявахте да споделите всичко това с баща ми?

— Веднага щом се съгласи на лична среща.

Той изруга — тихо, но цветисто.

— След смъртта на сестра ни… Трудно му е да се върне към обичайния ни ритъм на работа. Не приема съвети нито от мен, нито от когото и да било.

Тревогата в гласа на принца, подплатена с тъга, накара Несрин да пророни:

— Съжалявам.

Сартак поклати глава.

— Налага се да помисля върху думите ви. На този континент, край родната земя на народа ми… — Той потри врата си. — Като момче съм чувал такива истории на ужасите в кулите на руките. — Прошепна по-скоро на себе си, отколкото на нея. — Май е време да посетя клановата майка. Да изслушам отново разказите й. И да си припомня как са се справили някога с това древно зло. Особено ако наистина се пробужда.

Предания за Валгите… тук? Никога не ги бе чувала в семейството си, но все пак родата й произхождаше от съвсем друга част на континента. Ако рукините знаеха за Валгите или дори се бяха борили с тях…

По съседната улица проехтяха стъпки и двамата се притиснаха към стената на сградата с ръце върху дръжките на мечовете си. Но се оказа просто пияница, залитащ към дома. Мъжът поздрави стражите пред Торе и няколцина от тях му отвърнаха с насмешливи усмивки.

— Минават ли канали под кулата? Стига ли градската канализация до Торе? — попита с притаен глас Несрин.

— Не знам — призна също толкова глухо Сартак. После се позасмя мрачно, сочейки някаква древна решетка сред полегатия калдъръм на уличката. — И все пак за мен ще е чест да ви придружа в разузнаването.

14

Ирен не я беше грижа дали някой ще дойде да я убие в съня й.

След като понесе печалното бдение на свещи във вътрешния двор на Торе и се довлачи до стаята си почти на върха на кулата — с помощта на две ученички, защото се срути още в дъното на стълбището, — вече нищо не я интересуваше.

Готвачката й донесе вечерята в леглото. Ирен успя да преглътне едва хапка, преди да припадне.

Събуди се след полунощ с вилица на гърдите и петно от печено пиле с подправки върху любимата й синя рокля.

Простена жално, въпреки че се чувстваше леко посъживена. Достатъчно, че да стане в сумрака, колкото да се погрижи за човешките си нужди и да издърпа малкото си бюро пред вратата. Натрупа книги и какви ли не други предмети върху него, провери двукратно ключалките и се върна немощно в леглото, без да се преоблече.

Събуди се по изгрев.

Точно когато беше казала на лорд Каол да я чака.

Изруга, отмести бюрото с книгите, махна заключалките и хукна надолу по стълбището.

Беше наредила да занесат специалното седло право във вътрешния двор на двореца, а и предишния ден бе оставила лечителските си принадлежности в стаята му, така че нямаше какво да взима… освен обезумялата си особа. Затова препускаше по безкрайната спирала на Торе, мръщейки се на изсечените бухали, които сякаш я укоряваха, докато прелиташе покрай вратите, и сънливите, недоумяващи лица на лечителки и ученици.

Благодареше се на Силба за възобновителните сили на дълбокия, безпаметен сън, прехвърчайки през двора на Торе по обточените с лавандула алеи и право през току-що отворената порта.

Антика тъкмо се разбуждаше и улиците, за щастие, още пустееха, докато търчеше по тях към двореца, кацнал в отсрещния край на града. Пристигна в двора с трийсет минути закъснение, запъхтяна и плувнала в пот.

Лорд Уестфол бе започнал без нея.

Гълтайки въздух с пълни гърди, Ирен се позадържа до внушителната бронзова порта, все още обгърната в дебели сенки заради клечащото на хоризонта слънце, и загледа яхването.

Както беше инструктирала слугите, търпеливата наглед дореста кобила беше разположена така, че лорд Каол лесно да достигне рога на седлото, протягайки ръка. Каквото и правеше в момента, отчете с немалко доволство Ирен. Но всичко останало…

Е, явно беше решил да не използва дървената платформа, която беше поискала да сковат вместо помощно стъпало. Приспособлението стоеше край още тъмнеещата конюшня до източната стена на вътрешния двор, сякаш категорично бе отказал дори да го доближи и ги беше накарал вместо това да му доведат коня. За да го яхне сам.

Не че Ирен се изненадваше.

Каол не поглеждаше стражите, събрани около него — не и без причина. Мъжете стояха с гръб към нея и тя можеше да разпознае само един-двама по име, но…

Единият пристъпи безмълвно към Каол и му позволи да се подпре със свободната си ръка на покритото му с броня рамо. Лордът се надигна от количката с мощен тласък и кобилата изчака търпеливо да хване с дясната си ръка рога на седлото…

Ирен тръгна към тях чак когато лорд Уестфол се отблъсна от рамото на стража, намествайки се в седлото — макар и на една страна. Каол благодари на стража със сдържано кимване.

Сетне се взря мълчаливо в седлото, преценявайки как да прехвърли единия си крак от другата страна на коня. Бузите му пламтяха и стискаше челюсти. Стражите не помръдваха и присъствието им като че ли го напрягаше все повече и повече…

Докато не полегна назад в седлото, прехвърляйки десния си крак над рога. Стражът, който му бе помогнал, се спусна да го подпре отзад; втори скочи от другата страна да го прихване, ако се преметне от гърба на коня, но Каол дори не залитна.

Имаше невероятен контрол върху мускулатурата си. Мъж, обучил тялото си да му се подчинява при всякакви обстоятелства, дори такива като настоящите.

И — вече беше на седлото.

Каол каза нещо на стражите и те заотстъпваха назад, след това се наведе първо на едната, а после и на другата страна, за да закопчае каишите около двата си крака. Самата шина бе вградена в седлото и му пасваше идеално благодарение на размерите, които Ирен беше дала на жената от работилницата. Целта й беше да стабилизира краката му, замествайки натиска, чрез който щеше да се крепи на гърба на коня с бедра. Поне докато свикнеше да язди по подобен начин. Можеше и изобщо да не са му нужни, но… не пречеше да го подсигури, макар и само за първото яздене.

Ирен избърса потното си чело и благодари на стражите, които вече се връщаха по постовете си. Онзи, който бе помогнал на лорд Уестфол, се обърна към нея и тя му се усмихна широко.

— Добро утро, Шен! — поздрави го на халха.

Младият страж отвърна на усмивката й, докато крачеше към малката конюшня в далечния край на вътрешния двор, а като се разминаваха, й намигна.

— Добро утро, Ирен!

Щом отново погледна напред, Каол вече седеше изправен в седлото, но скованата поза и стегнатата му челюст изчезнаха, докато я гледаше как върви към него.

Ирен поизпъна роклята си, съзнавайки чак когато го достигна, че носи вчерашните си дрехи. С огромно червено петно върху гърдите.

Каол се взря в петното, после и в косата й — о, богове, косата й, — но каза само:

— Добро утро!

Все още задъхана от препускането, тя преглътна.

— Съжалявам, че закъснях.

Дори отблизо шината почти не се забелязваше. Особено с напетата му стойка.

Седеше с гордо изправен гръб на коня и изопнати назад рамене. Косата му още бе влажна от сутрешната вана. Ирен преглътна наново и кимна към неизползваната дървена платформа в отсрещния край на двора.

— Онова също беше предвидено за теб, в случай че не знаеш.

Той вдигна вежди.

— Не ми се вярва да предоставят такива по бойните полета — отговори и кривна уста в усмивка. — Затова по-добре да се науча без помощни средства.

Вярно. Но дори сега, под свежата златиста зора, онова, което бе съзряла в раната му, армията, срещу която вероятно и двамата щяха да се изправят, пробяга в съзнанието й, разтягайки още повече дългите сенки…

Някакво движение привлече окото й и я изтръгна от унеса. Шен водеше малка бяла кобила откъм същите тези сенки. Оседлана и готова за нея. Тя сведе намръщен поглед към роклята си.

— Щом аз ще яздя — обясни простичко Каол, — и ти ще яздиш.

Явно това бе казал на стражите, преди да се разпръснат.

Ирен изпелтечи:

— Не съм… от доста време не съм яздила.

— Щом аз позволих на четирима мъже да ми помогнат с качването на проклетия кон — рече той с все още руменеещи бузи, — и ти ще успееш.

Тонът му й подсказваше колко неловко се бе почувствал. Изражението му също. Но беше стиснал зъби и го беше сторил.

А това, че стражите му помагаха… Ирен си даваше сметка, че съществуват множество причини да не ги погледне за дълго; че не само заради някогашното си положение се напрягаше в присъствието им и отказваше да тренира с тях.

Моментът обаче не беше подходящ за този разговор, нито пък мястото. А и светлината най-сетне започваше да се връща в очите му.

Ето защо тя събра края на полите си в ръка и позволи на Шен да й помогне с яхването.

Роклята й се набра толкова, че разкри по-голямата част от краката й, но тя беше виждала далеч повече голота тук. В същия този двор. Нито Шен, нито някой от другите стражите я погледна. Тя се обърна към Каол, за да му каже да тръгва, ала се натъкна на очите му, заковани върху нея.

Върху крака й, разголен от глезена до средата на бедрото, по-светъл от златистата кожа на по-голямата част от тялото й. Лесно придобиваше слънчев загар, но от месеци не бе ходила да плува и да се препича на слънце.

Каол долови вниманието й и рязко вдигна очи към нейните.

— Имаш добър седеж — обобщи със същия делови тон, с който тя самата често говореше за телата на пациентите си.

Ирен го стрелна подразнено, после кимна в знак на благодарност към Шен и подкара коня си в ходом. Каол дръпна юздите и потегли с нейното темпо.

Тя му хвърляше по едно око, докато яздеха заедно към портата на вътрешния двор.

Шината го държеше на място. Седлото също.

Той се позагледа в него, сетне вдигна поглед към портата, към събуждащия се град отвъд нея, към кулата, извисила се над всичко, досущ като ръка, разперена в смело приветствие.

Слънчевата светлина се изля през отворената арка, позлатявайки и двама им, но Ирен можеше да се закълне, че не само изгревът озаряваше кафявите очи на капитана, когато поеха по градските улици.

* * *

Не можеше да се сравнява с ходенето, но при всички случаи беше по-добре от седенето в стол.

По-добре от по-добре.

Шината бе неудобна, спъваше всичките му инстинкти на ездач, но… поне го държеше на място. Позволи му да преведе през портата Ирен, която често се вкопчваше в лъка на седлото, напълно забравила за поводите.

Е, явно беше успял да намери единственото нещо, в което не се чувстваше толкова самоуверена.

Мисълта го подтикна да се позасмее тайничко. Особено като я гледаше как непрекъснато подръпва полите си. Колкото и да го беше мъмрила за свенливостта му, и тя самата като че ли се притесняваше да разгалва краката си.

Мъжете по улиците — работници, търговци, градски стражи — вторачваха погледи в нея. И дълго не ги сваляха.

Докато не срещнеха неговия — тогава бързо извръщаха очи.

Каол се погрижи да е така.

Също както се погрижи стражите в двора да не престъпват рамките на благоприличието, когато Ирен дотърча задъхана, с целунато от слънцето, поруменяло лице. Макар и с петно на гърдите, с вчерашната си рокля и с лъснала от пот кожа.

Стори му се унизително да го качват на седлото като чувал с картофи, след като отказа да използва помощната платформа — да знае, че стражите в безупречните им униформи, с блеснали под утринната светлина метални нараменници и дръжки на мечовете им гледат нескопосаните му напъни. Но го преглътна някак. И напълно забрави собственото си унижение, когато съзря одобрителните им погледи в нейна посока. Никоя дама, била тя красива или невзрачна, млада или стара, не заслужаваше да я зяпат така. А Ирен…

Каол придържаше кобилата си близо до нейната. И срещаше всеки мъжки поглед, докато яздеха към величествената каменна кула, бяла като сметана под утринната светлина. Мъжете мигновено извръщаха очи. Някои дори изглеждаха гузно.

Нямаше представа дали Ирен забелязва. Беше прекалено заета да се вкопчва в рога на седлото при всяко по-рязко движение на кобилата, да се напряга, когато животното ускореше крачка, за да изкачи някоя по-стръмна улица, от което тя се разлюляваше върху гърба му и се плъзгаше назад в седлото.

— Приведи се напред! — инструктира я той. — Разпредели равномерно тежестта си.

Това се стараеше да прави и самият Каол, доколкото го позволяваше шината.

Конете се катереха бавно по улиците на града и главите им се люшкаха в такт от напъна.

Ирен го стрелна косо.

— Наясно съм с техниката.

Той вирна вежди в изражение, казващо сякаш: „Не на мен тези“.

Тя се намръщи, но обърна глава напред. И се приведе към гърба на коня, както я бе посъветвал.

Каол спеше като труп, когато Несрин се върна късно миналата нощ, но тя го събуди само колкото да го уведоми, че не е намерила следа от Валги в Антика. Канализацията нямала пряка връзка с Торе, а стените на кулата били опасани с толкова стражи, че никой не можел да се промъкне незабелязано. Той от своя страна бе успял да запази съзнание, колкото да й благодари и да чуе обещанието й, че на следващия ден ще продължи лова.

Ала днешното безоблачно, ясно небе… далеч не се припокриваше с любимия мрак на Валгите. Елин му беше разказвала, че валгските принцове умеели да призовават тъмнина, която поразявала всяко живо същество по пътя си, изцеждайки силиците му докрай. Но дори един Валг в този град, бил той принц или най-обикновен главорез…

Каол прокуди мисълта от съзнанието си, насочвайки свъсен поглед към великанската кула, която надвисваше все по-стремглаво над тях с всяка преодоляна улица.

— Тауърс — подхвана съсредоточено той и надникна към Ирен. — Съвпадение ли е, че носиш такова име, или предците ти произхождат от Торе?

Тя обърна глава към него, стиснала рога на седлото толкова силно, че кокалчетата на пръстите й побеляха. Сякаш се боеше, че може да се прекатури от коня.

— Не знам — призна си. — Тази информация така и не стигна до мен.

Каол се замисли върху думите й, върху начина, по който извърна очи към грейналата снага на кулата, вместо да срещне погледа му. Дете на Фенхароу. Не посмя да попита защо не е успяла да получи отговор. Нито пък къде бе семейството й.

Вместо това посочи с брадичка към пръстена й.

— Върши ли работа фалшивата брачна халка?

Тя се взря във вехтия, изподран пръстен.

— Ще ми се да можех да отрека, но всъщност върши.

— Натъкваш се на подобно отношение дори тук?

В този приказен град?

— Много, много рядко. — Тя размърда пръсти, преди отново да обвие с тях рога. — Стар навик от дома.

За част от секундата си спомни как асасин в окървавена бяла рокля се срутва на входа на казармите. Спомни си отровното острие, с което я бе посякъл онзи мъж, с което бе посякъл още незнайно колко хора.

— Радвам се — отвърна Каол след малко. — Хубаво е, че не се боиш от неща като тези тук.

Дори стражите, колкото и да я оглеждаха, се държаха благопристойно. Ирен дори поздрави единия по име, а той й отговори с искрена сърдечност.

Тя пак се вкопчи в рога на седлото.

— Хаганът е подчинил всичките си поданици на закона — и слуги, и принцове.

Подобна идея не биваше да му звучи новаторски, но… Каол примигна учудено.

— Сериозно?

Ирен сви рамене.

— Така се говори, пък и съм го виждала с очите си. Лордовете нямат право да изкупуват вината за свои престъпления с пари, нито пък да разчитат на името си за помилване. Така онези, които иначе биха се превърнали в улични разбойници, се срещат със строгата ръка на справедливостта и не смеят да я предизвикват. — Тя притихна за секунда. — А ти…

Досети се за какво не й достигаше смелост да го попита.

— На мен ми беше наредено да освобождавам провинили се благородници или просто да извръщам очи. Поне онези, които имаха някаква стойност за двора и армиите на краля.

— Ами новият ти крал? — поинтересува се тя, вторачила поглед в лъка на седлото.

— Той е различен.

Ако изобщо беше жив. Ако се бе измъкнал от Рифтхолд. Каол се насили да добави:

— Дориан отдавна изучава и се възхищава на хаганата. Няма да се учудя, ако въведе някои от неговите закони.

Този път погледът, с който го удостои, беше дълъг, преценяващ.

— Смяташ ли, че хаганът ще се съгласи на съюзничество с вас?

Не й беше споменавал нищо по въпроса, но явно бе очевидно защо са дошли.

— Надявам се.

— Неговите сили наистина ли биха ви помогнали толкова в борбата срещу… злото, за което говориш?

— Надявам се — повтори Каол.

Нямаше смелост да изрече истината на глас, а именно, че войските им бяха малобройни и разпилени, ако изобщо съществуваха още. В сравнение с разрастващото се могъщество на Морат…

— Какво се е случило през последните месеци?

Кротък, предпазлив въпрос.

— Мъчиш се да ми развържеш езика ли?

— Просто искам да знам.

— Нищо важно не се е случило.

В историята му нямаше нищо важно. Ни най-малко.

Тя се умълча и тропотът на копита се настани като единствения звук помежду им в продължение на цяла пресечка. Докато Ирен не заяви:

— Ще трябва да проговориш за случилото се. Рано или късно. Вчера… зърнах малко от него.

— Не е ли достатъчно?

Въпросът му прозвуча пронизващо, подобно на ножа на хълбока му.

— Не и ако от това се храни паразитът в теб. Не и ако примирението с всичко това се окаже разковничето в лечението ти.

— И си сигурна?

Съзнаваше, че трябва да си мери приказките, но…

Ирен се изправи в седлото си.

— Лечението на всяка травма и възстановителният процес след това изискват вътрешно съзерцание.

— Не желая такова нещо. Не ми е потребно. Искам единствено да се изправя на крака, да проходя отново.

Тя поклати глава.

Каол обаче продължи:

— Ами ти? Хайде да сключим сделка: ти ще ми разкриеш най-дълбоките си, мрачни тайни, Ирен Тауърс, а аз ще ти разкрия моите.

Възмущение блесна в изумителните й очи. Той отвърна на кръвнишкия й поглед.

Накрая тя изсумтя и се усмихна леко.

— Упорит си като магаре.

— И по-тежки обиди съм получавал — увери я той и усмивка подръпна единия край на устата му.

— Не се учудвам.

Каол се засмя, улавяйки наченките на същинска усмивка по лицето й, преди Ирен да сведе глава, за да я скрие. Сякаш да се смееш със син на Адарлан беше престъпление.

Въпреки това той задържа погледа си върху нея — върху лицето й, по което още си личеше нотката на шеговитост, върху тежката й, вълниста коса, повявана от утринния морски бриз. И долови, че продължава да се усмихва, докато нещо, свито на топка в гърдите му, започваше да се разпуска.

Останалият път до Торе изминаха в мълчание. Като тръгнаха по широкия, слънчев булевард, водещ към лечителския комплекс на върха на хълма, Каол килна глава назад, за да обгърне кулата с поглед.

Торе беше още по-внушителна отблизо.

Приличаше по-скоро на масивна, заоблена крепост. Множество сгради сякаш я подпираха от всички страни, свързани с най-долните й етажи. Всичко това бе обградено от високи бели стени, чиито железни порти, на които бе изкован обликът на бухал, разгръщащ криле, зееха широко отворени, разкривайки пясъчни на цвят чакълести алеи, обточени с лавандулови и цветни лехи. Не, не бяха цветни лехи. А лехи с билки.

Билки, чиито утринни благоухания изпълниха носа му: босилек, мента, градински чай и много лавандула. Дори конете им като че въздишаха блажено, докато копитата им хрущяха по чакъла.

Стражите с униформи в синьо и жълто — навярно цветовете на Торе — ги пропуснаха веднага и Ирен им кимна признателно. Те дори не надникнаха към краката й. Или не смееха, или не желаеха да я засегнат. Каол извърна очи от тях, преди да му се наложи да срещне въпросителните им погледи.

Ирен пое напред и го преведе през свода към вътрешния двор на комплекса. Прозорците на триетажната сграда, чието извито тяло ограждаше двора, отразяваха ярко светлината на изгряващото слънце, но самото външно пространство…

Освен тихите шумове на пробуждащата се Антика и скриптенето на два чифта копита по бледия чакъл, се чуваше единствено ромонът на двата фонтана до срещуположните стени на двора; водата извираше от отворените като за писък човки на бухали и бълбукаше в дълбоките басейнчета отдолу. Лехи със светлорозови и лилави цветя, видимо поддържани, но и някак диви, следваха извивките на стените между лимонови дръвчета.

Едно от най-успокояващите места, на които някога бе попадал. А в единия край… двайсетина жени с рокли във всички цветове на дъгата, но повечето семпли като тези на Ирен.

Стояха в спретнати редици на чакъла, някои още деца, други дами в разцвета на младостта. Имаше и няколко по-възрастни.

Включително тъмнокожа, белокоса жена, която излезе от предната редица и се усмихна широко на Ирен. Лицето й никога не бе притежавало красота, но в очите й сияеше искра на милосърдие и смиреност, която накара Каол да примигне от удивление.

Всички останали я наблюдаваха, сякаш тя беше оста, около която се подреждаха. Дори Ирен, която й се усмихна, слизайки от коня с видимо облекчение. Някакъв страж дойде да поеме животното и се поколеба, щом забеляза, че Каол не слиза от своето.

Каол не му обърна внимание, а Ирен поразреса с пръсти оплетената си коса и заговори старицата на неговия език:

— Предполагам, че на теб дължа голямата посещаемост тази сутрин?

Небрежни думи, навярно опит да разведри обстановката след случилото се в библиотеката.

Старицата се усмихна, и то с такава топлина… Грееше по-ярко дори от слънцето, надничащо иззад стените на комплекса.

— Момичетата дочули, че днес щял да им преподава чаровен лорд. За малко да ме прегазят по стълбището.

Жената хвърли иронична усмивка на три момичета с пламнали бузи, едва ли на повече от петнайсет, които забиха свенливи погледи в обувките си. А сетне същите те съвсем не дотам свенливо го изгледаха изпод мигли.

Каол едва сдържа смеха си.

Ирен се обърна към него, взирайки се преценяващо в шината и седлото. Хрущенето на приближаващи колела по чакъла изпълни двора.

Шеговитият тон бързо се изпари. Да слезе от коня пред тези жени…

Стига!

Думата проехтя в съзнанието му.

Ако не можеше да преглътне гордостта си пред най-вещите лечителки на света, то заслужаваше страданието си. Беше се съгласил да помогне. И щеше да го стори.

Защото в задната редица наистина имаше няколко по-млади момичета, които изглеждаха пребледнели. Пристъпваха тревожно от крак на крак.

Това убежище, това прекрасно място… Над него се беше спуснала тъмна сянка.

И той щеше да направи всичко по силите си да я прогони.

— Лорд Каол Уестфол — обърна се към него Ирен и махна към старицата, — представям ви Хафиза, Върховна лечителка на Торе Сесме.

Едно от изчервените момичета въздъхна, когато чу името му.

Очите на Ирен танцуваха. Каол обаче кимна за поздрав на възрастната жена, която протегна ръце към него. Кожата й бе като папирус и въпреки това топла като усмивката й. Тя стисна силно пръстите му.

— Наистина сте толкова красив, колкото ви описа Ирен.

— Не съм казвала нищо подобно — изсъска Ирен.

Едно от момичетата се изкиска.

Ирен го стрелна предупредително, а Каол вдигна вежди и каза на Хафиза:

— За мен е чест и удоволствие, милейди!

— Колко е галантен — прошушна друго от момичетата зад него.

„Почакай да ме видиш как слизам от коня“, дощя му се да му каже.

Хафиза стисна ръцете му още веднъж и ги пусна. После се обърна към Ирен. В очакване.

Ирен просто плесна с ръце и обяви на събраните момичета:

— Лорд Уестфол е претърпял тежка травма в долната част на гръбнака и ходенето му е затруднено. Вчера Синдра от работилницата му измайстори тази шина по модел на степните конници, които открай време се сблъскват с подобни контузии.

Тя махна с ръка към краката му и шината.

С всяка нейна дума раменете му се сковаваха. Все повече и повече.

— Ако към вас се обърне пациент в подобно състояние — продължи Ирен, — знайте, че свободата да язди може да се окаже приятна алтернатива на каретата или покритата носилка. Особено ако преди това е водил независим живот. — Тя се позамисли за момент и допълни: — Всъщност дори още с раждането да е имал двигателни затруднения, това е положителен вариант за придвижване по време на лечебния процес.

Просто експеримент. Дори изчервените момичета бяха загубили усмивките си, докато изучаваха шината. Краката му.

Ирен ги попита:

— Коя от вас ще помогне на лорд Уестфол да се прехвърли в стола си?

Вдигнаха се поне дузина ръце.

Той се помъчи да се усмихне. Ала неуспешно.

Ирен посочи няколко момичета, които се спуснаха към него. Никое не вдигна очи по-нагоре от нивото на кръста му, дори не го поздравиха.

Когато момичетата се струпаха около нея, Ирен повиши глас, за да я чуват и онези, които все още бяха в строя.

— Този вариант не е подходящ за напълно обездвижени пациенти, но лорд Уестфол е здрав от кръста нагоре и способен да направлява коня с поводите. Равновесието и безопасността, разбира се, остават важни фактори, но друг такъв е фактът, че мъжеството на лорд Уестфол е с незасегната цялост и чувствителност, което обуславя няколко спънки по отношение на удобството при носене на подобна шина.

Едно от по-младите момичета се изкиска, но повечето само кимнаха, приковали погледи в обсъжданата зона, сякаш седеше гол пред тях. Лицето на Каол пламна и той едва се удържа да не покрие чатала си с ръце.

Две млади лечителки се заеха да разкопчават шината, докато други проучваха каишите и пръчките. И никоя не го поглеждаше в очите. Като че беше нова играчка — нов урок. Чудновато учебно пособие.

Ирен просто продължи:

— Гледайте да не го разклащате прекалено, докато… внимавайте!

Той се стараеше да задържи лицето си безизразно, но май започваха да му липсват дворцовите стражи. Ирен даваше на момичетата строги, категорични инструкции, докато го сваляха от седлото.

Каол дори не понечи да им помогне, нито да им се съпротивлява, макар че едни го дърпаха за ръцете, други го придържаха за кръста и светът се накланяше пред очите му, докато го теглеха надолу. Тялото му обаче тежеше твърде много и той долови как се плъзга по седлото на косъм от падането. Слънцето сякаш прогаряше кожата му.

Момичетата вече пъшкаха. Едно заобиколи от другата страна, за да прехвърли крака му през гърба на коня — поне така му се струваше. Виждаше само къдравата му глава, докато буташе крака му нагоре, а той просто висеше в седлото, позволявайки на трите момичета, стиснали зъби, да го смъкват лека-полека пред мълчаливите, изучаващи погледи на останалите…

Едно от момичетата изпуфтя и изпусна рамото му. Светът този път потъна пред очите му…

Силни, уверени ръце го хванаха на две пети от светлия чакъл, докато момичетата тътреха крака наоколо и сумтяха, мъчейки се да го вдигнат. Бяха го измъкнали от коня, но краката му вече лежаха под него, далечни като високия връх на Торе.

Грохот изпълни главата му.

Обзе го чувство за голота. По-смущаващо от седенето по долни гащи с часове. От ваната със слугинята.

Ирен, хванала рамото му тъкмо преди да забие нос в земята, каза на лечителните:

— Можехте да се справите и по-добре, момичета! Много по-добре в доста отношения. — Тя въздъхна. — Но ще обсъдим грешките ви по-късно. Сега го настанете в стола.

С усилие си налагаше да я слуша, увиснал между момичетата, повечето от които тежаха наполовина по-малко от него. Ирен подсвирна пронизително и отстъпи, за да пусне провинилата се на мястото й.

Някъде наблизо заскрибуцаха колела. Той дори не надникна към количката, бутана от една ученичка. Дори не продума, докато го слагаха вътре, разтърсвайки я цялата.

— По-внимателно! — предупреди ги отново Ирен.

Момичетата се засуетиха, а другите, присъстващи в двора, продължаваха да зяпат. Секунди или минути бяха изтекли от началото на изпитанието? Докато Ирен изреждаше набързо някои свои насоки и наблюдения, Каол стискаше страничните облегалки на стола. Стисна ги още по-силно, когато едно от момичетата се наведе и понечи да докосне обутите му в ботуши крака, да ги подреди подобаващо.

Щом съзря пръстите му да се доближават до прашната черна кожа, в гърлото му се надигнаха толкова много думи и просто усещаше, че ще изригнат от него, че няма да съумее да сдържи предупредителния си рев…

Сбръчкани кафяви ръце хванаха китката на момичето, възпирайки го на броени сантиметри от краката му.

Хафиза каза кротко:

— Позволи на мен.

Момичетата се отдръпнаха назад и Хафиза се наведе да му помогне.

— Приготви дамите, Ирен — подхвърли през едното си кльощаво рамо старицата и Ирен й се подчини, подкарвайки ги обратно към строя.

Ръцете на Хафиза се задържаха върху ботушите му — върху краката му, изпружени в противоположни посоки.

— Аз ли да ги оправя, лорде, или предпочитате вие?

Думите го предадоха, а и не знаеше дали ще смогне да използва собствените си ръце, без да се разтреперят неудържимо, ето защо кимна поощрително на жената.

Хафиза изправи единия му крак и изчака Ирен да се поотдалечи на няколко стъпки от тях, където се зае да показва на ученичките упражнения за разтягане.

— Това е дом на учението — пророни старицата. — По-големите ученици преподават на по-малките. — Въпреки акцента й Каол я разбираше съвсем ясно. — Ирен по инстинкт показа на момичетата как се използва такава шина, лорд Уестфол, за да им демонстрира нагледно как да подходят към пациент с подобни затруднения. Тя самата го е научила чак в степите. На много от учениците ни едва ли ще им се отдаде възможност да стигнат дотам. Не и в близките години.

Каол най-сетне срещна очите на Хафиза и онова, което зърна в тях, го сломи повече от това група фини девойки да го свалят от коня му.

— Моята Ирен ви мисли доброто.

Той не й отвърна. Не знаеше дали разполага с подходящите думи.

Хафиза нагласи и другия му крак.

— Тя има много други белези, милорд. Освен онзи на шията й.

Идеше му да заяви на старицата, че е до болка запознат с това.

Но успя да потисне уязвимостта си, кипящия си гняв.

Обещал бе да помогне на тези момичета, да им предаде от знанията си.

Хафиза сякаш го прочете в очите му — долови го. Затова само го потупа по рамото, изправи се с тихо пъшкане и се върна на мястото си в строя.

Ирен очевидно беше приключила с разтягането; вече стоеше обърната към него и го оглеждаше с интерес. Сякаш с постъпката си Върховната лечителка бе привлякла вниманието й към нещо, което досега й бе убягвало.

Очите й се спряха върху неговите и тя сбърчи вежди във въпросителното „Какво има?“.

Той пренебрегна настойчивостта в погледа й, тревожната искра в него. Скъта унижението надълбоко в себе си и забута количката си към нея. Сантиметър по сантиметър. Чакълът не беше идеалната настилка, но той стисна зъби. Беше дал дума на тези момичета. И нямаше да отстъпи от нея.

— Докъде стигнахме последния път? — попита Ирен едно момиче от предната редица.

— Вадене на око — отвърна то с широка усмивка на лице.

Каол почти се задави.

— Точно така — потвърди Ирен, потривайки длани. — Кой ще го демонстрира?

Вдигнаха се множество ръце и Ирен избра една девойка, която се оказа доста дребничка. Тя самата зае нападателна стойка пред ученичката и я сграбчи с изненадваща сила.

Слабите ръце на момичето обаче се стрелнаха право към лицето на Ирен — с палци към ъглите на очите й.

Каол подскочи в стола си и сигурно щеше да изхвърчи от него, ако момичето не се бе спряло навреме.

— Така. А после? — подкани го спокойно Ирен.

— Извивам палци ей така — момичето изпълни движението във въздуха помежду им, така че всички да видят — и пук!

Някои от момичетата се засмяха спотаено на образния звук.

Елин щеше да се пръсне от радост, ако беше тук.

— Правилно! — възкликна Ирен и ученичката се върна на мястото си в строя. Тогава Ирен се обърна към него и в очите й пак пробяга тревога, но тя просто му обясни: — Това е третият ни урок за този семестър. Засега сме покрили само атаките отпред. Обикновено използваме стражите като доброволни жертви — сред момичетата се разнесе кискане, — но днес искам да ни кажете какво според вас може да стори една дама, била тя млада или възрастна, силна или слаба, при евентуално нападение. Споделете с нас най-основните си ходове и насоки.

Беше обучавал млади мъже, готови да проливат кръв — не да лекуват хора.

Самоотбраната обаче беше първият урок, на който бяха научили него самия и който той даваше на младите си стражи.

Преди да ги провесят от портите на онзи дворец.

С какво им бяха помогнали уроците му в критичния момент?

Нито един. Нито един от групата, която бе обучавал, с която бе работил години наред… Нито един не беше оцелял. Бруло, негов ментор и предшественик, му беше предал всичките си умения, ала с какво се бе оказало от полза това? Всичките му ученици бяха погинали в мъки. Животите, които се бе клел да брани…

Слънцето вече жареше, двата фонтана изпълваха двора с далечния си, мелодичен ромон.

С какво беше помогнало цялото това учене на града му, на народа му в часа на кошмарния щурм?

Той вдигна поглед; редиците от млади жени го наблюдаваха с любопитство.

С очакване.

В даден момент бе решил да изхвърли меча си в Ейвъри, неспособен да понесе тежестта му. Беше го запратил в тъмните, буйни води заедно с всички идеали на капитана на стражата.

И оттогава потъваше, давеше се. Дълго преди гръбнакът му да пострада.

Не знаеше дали изобщо бе опитал да изплува. Не и след като реката погълна меча му. След като остави Дориан в онази стая с баща му и каза на приятеля си — на брат си, — че го обича. Съзнавайки, че го напуска завинаги. Във всеки смисъл на думата.

Каол се насили да поеме въздух. Поне да опита.

Когато мълчанието му се проточи твърде дълго, Ирен дойде до него с все същото объркано, угрижено изражение на лице. Сякаш недоумяваше защо — защо беше толкова… Той стъпка мисълта. Тази и всички други.

Погреба ги в тинестото дъно на Ейвъри, където лежеше онзи меч с орел на дръжката, забравен и ръждив.

После вдигна брадичка и погледна в очите всички момичета, жени и старици. Лечителки, слугини, библиотекарки и готвачки, беше му обяснила Ирен.

— Когато някой ви нападне — подхвана най-накрая, — вероятно ще се помъчи да ви изтласка другаде. В никакъв случай не му го позволявайте. Иначе това ще е лобното ви място. — Посещавал бе достатъчно местопрестъпления в Рифтхолд, беше проучвал достатъчно убийства, за да знае колко вярно бе казаното. — Ако нападателят пробва да ви изтласка от настоящото ви местоположение, вие го превърнете в свое бойно поле.

— Това го знаем — обяви едно от изчервените момичета. — Беше първият урок на Ирен.

Ирен кимна сериозно. Той за пореден път не си позволи да надникне към шията й.

— Настъпване по горната извивка на ходилото? — едва намери сили да се обърне към Ирен.

— И това беше в първия урок — отвърна вместо нея същото момиче.

— А за обезвреждането чрез удар в слабините?

Момичетата закимаха. Ирен очевидно познаваше основните ходове.

Каол се усмихна мрачно.

— А знаете ли как да повалите мъж с моите размери, или още по-едър, и то само с два хода?

Няколко момичета се засмяха, клатейки глави. Реакцията им леко го притесни.

15

Ирен усещаше гнева на Каол като гореща пара, бълвана от врящ чайник.

Не към момичетата. Те веднага го харесаха. Усмихваха се и дори се смееха, колкото и съсредоточено да следяха изчерпателния му, добре формулиран урок, колкото и тежко да надвисваше снощният ужас от библиотеката над тях, над цялата кула — досущ като сив покров. По време на бдението бяха пролели много сълзи, а и тази сутрин, докато препускаше по коридорите на Торе, срещна доста зачервени очи.

За щастие, скръбта се поразсея, когато лорд Каол покани трима стражи да услужат на момичетата с телата си. За да ги мятат в чакъла отново и отново.

Мъжете лесно склониха, навярно защото знаеха, че пострадаха ли, щяха да ги обгрижват най-добрите лечителки извън Доранел.

Каол дори отвръщаше на усмивките — не само на дамите, но за нейно смайване, и на тези на стражите.

Единствено на нея не се усмихна. Нито веднъж.

Намесеше ли се с някой въпрос, докато гледаше как обучава ученичките, лицето му сякаш се вкаменяваше и очите му заблестяваха от скреж. Държеше се повелително с момичетата и острият му поглед не пропускаше нищо. Засечеше ли грешна позиция, коригираше я, преди ученичката да е помръднала и със сантиметър.

Едночасовият урок приключи с мятане на стражите по гръб. Клетите мъже си тръгнаха, накуцвайки, но с широки усмивки на лица. Главно защото Хафиза обеща на всеки от тях по бъчва бира, както и от най-силния й лечебен еликсир. Превъзхождащ впрочем всеки алкохол.

Щом звънците оповестиха, че е станало десет часът, жените се разпръснаха; едни потеглиха към други уроци, втори — към ежедневните си задачи, трети — към пациенти. Шепа от по-вятърничавите момичета останаха да пърхат с мигли пред лорд Уестфол, а едно дори изглеждаше готово да седне в скута му, преди Хафиза да му напомни сухо за купчината с мръсни дрехи, които го чакаха.

Преди да закуцука след ученичката, Върховната лечителка хвърли на Ирен предупредителен, многозначителен поглед.

— Е — обърна се Ирен към Каол, когато отново останаха насаме, с изключение на шумната групичка момичета, надничащи от един от прозорците на Торе.

Когато забелязаха настойчивия взор на Ирен, те чевръсто извърнаха глави, затръшвайки прозореца с бурно хихикане.

Силба да я спаси от девойки в пубертета!

Тя самата никога не бе попадала в тяхната група, не и в този смисъл. Не и с такова безгрижие. Чак миналата есен целуна мъж за пръв път. И никога не се бе заливала от смях така. Мечтаеше си да бе имала този шанс, мечтаеше си за много неща, от които я бяха лишили кладата и онези факли.

— Мина по-добре от очакваното — заяви Ирен на Каол, който гледаше смръщено величествената кула пред тях. — Не се и съмнявам, че другата седмица ще ме молят да се върнеш. Ако имаш желание, разбира се.

Той не отговори.

Тя преглътна сухо.

— Ще ми се днес да опитаме отново, стига да си в състояние. Искаш ли да подсигуря стая тук, или предпочиташ да се върнем в двореца?

Каол най-сетне я погледна в очите. Неговите тъмнееха.

— Дворецът.

Коремът й се сви от ледения му тон.

— Добре — съумя да отвърне и тръгна да търси стражите и конете им.

На връщане яздиха в пълно мълчание. И на отиване към Торе бяха мълчали от време на време, но това мълчание сега беше… напрегнато. Тежко.

Ирен преравяше паметта си за нещо, с което можеше да го е обидила, докато траеше урокът, нещо, което да е забравила. Може би срещата със стражи в разцвета на силите им му бе напомнила за загубеното, беше го запратила по този мрачен път.

Продължи да разсъждава върху това, докато стигнаха двореца, където Шен и още един страж му помогнаха да се настани в количката. Той им благодари със сдържана усмивка.

Сетне стрелна Ирен през рамо в утринния зной.

— Ти ли ще ме буташ, или сам да се оправям?

Тя примигна недоумяващо.

— И сам можеш — отвърна му, засегната от тона му.

— А защо не извикаш някоя от ученичките си? Или пък пет? Или колкото прецениш, че са нужни за един адарлански лорд.

Тя примигна отново. Бавно. И без всякакво предупреждение закрачи отривисто. Дори не провери дали я следва, нито с какво темпо евентуално се случваше това.

Колоните, коридорите и градините на двореца сякаш прехвърчаха покрай нея. Беше толкова устремена към апартамента му, че почти не забеляза, когато някой извика името й.

Осъзна се чак когато го чу втори път — и изтръпна.

Докато се обърне, Кашин, облечен в броня и толкова изпотен, че вероятно досега се бе упражнявал с дворцовите стражи, вече я беше настигнал.

— Търсех те — заяви и кафявите му очи веднага се спуснаха към гърдите й. Не, към петното върху роклята й. Той вдигна вежди. — Ако искаш да я дадем за пране, Хасар със сигурност ще ти намери нещо да облечеш.

Забравила бе, че още е с изцапаната си, омачкана рокля. Не се беше замисляла за окаяния си вид досега. Не се бе и почувствала като същинско добиче.

— Благодаря ти за предложението, но ще се справя.

Отстъпи встрани, за да го заобиколи, но Кашин каза:

— Чух за нападението в библиотеката. Уредих допълнително стражи да идват в Торе всяка вечер след залез и да стоят до сутринта. Никой няма да влезе без наше разрешение.

Постъпваше великодушно — мило. Както винаги.

— Благодаря ти.

Той преглътна с мрачно изражение. Ирен се приготви за следващите му думи, но Кашин пророни единствено:

— Моля те, пази се. Беше пределно ясна по отношение на чувствата си към мен, но…

— Кашин.

— … това не променя факта, че сме приятели, Ирен. Или поне бяхме.

Тя се принуди да вдигне очи към неговите. И да каже:

— Лорд Уестфол спомена… подозренията ти за Тумелун.

Кашин надникна към белите знамена, развяващи се от близкия прозорец. Тя отвори уста, вероятно за да поднесе най-сетне съболезнованията си, да поправи счупеното между тях, но принцът отвърна:

— Тогава разбираш колко сериозна може да е заплахата.

Тя кимна.

— Да. И ще се пазя.

— Добре — беше краткият отговор на принца. Спокойна усмивка превзе лицето му и за миг на Ирен й се прииска да усещаше повече от приятелство към него. Но просто никога не го бе възприемала така. — Как върви лечението на лорд Уестфол? Има ли напредък?

— Известен — уточни уклончиво тя. Да засегнеш принц, пък бил той и някогашен приятел, като си тръгнеш, това определено не беше особено разумно, но колкото повече се проточваше този разговор… Тя си пое дъх. — Ще ми се да можех да остана, за да си поговорим, но…

— Тогава остани.

Усмивката му се разшири. Красив — Кашин беше истински красив мъж. Ако беше друг човек, ако не носеше подобна титла…

Тя поклати глава със стегната усмивка.

— Лорд Уестфол ме очаква.

— Чух, че тази сутрин сте яздили заедно до Торе. Не се ли върна с теб?

Опитвайки да не допуска умолително изражение по лицето си, Ирен направи реверанс.

— Трябва да вървя. Още веднъж благодаря за загрижеността и за стражите, принце.

Титлата му увисна помежду им, прокънтя като ударена камбана.

Ала Ирен продължи по пътя си, усещайки погледа на Кашин, докато не свърна зад ъгъла, където се облегна на стената, затвори очи и въздъхна дълбоко. Глупачка. Мнозина биха я нарекли глупачка, а тя…

— Почти ми е жал за горкия човек.

Отвори очи и съзря Каол да заобикаля ъгъла в количката си, задъхан и все така разгневен.

— Разбира се — допълни той, — бях достатъчно надалеч, за да не ви чуя, но определено видях неговото лице, като си тръгна.

— Не знаеш какво приказваш — отсече невъзмутимо Ирен и пак закрачи към апартамента му, но този път по-бавно.

— Не забавяй темпо заради мен. Дотук стигна за рекордно време.

Тя го стрелна пронизващо.

— С какво успях да те засегна днес?

Равният му поглед не разкриваше нищо, но мощните му ръце продължиха да въртят колелата напред по коридора.

— Е?

— Защо отблъскваш принца? Май някога сте били близки.

Не беше нито моментът, нито мястото за този разговор.

— Не ти влиза в работата.

— Угоди ми.

— Не.

Тя ускори крачка, но Каол лесно я настигна. И не изостана чак до вратите на апартамента си.

Каджа стоеше отпред и Ирен й даде безсмислена заповед:

— Трябват ми сушена мащерка, лимон и чесън — навярно една от старите рецепти на майка й за прясна пъстърва.

Слугинята се поклони и изчезна, а Ирен разтвори широко вратите, задържайки едната, за да мине Каол.

— За твое сведение — изсъска тя, затръшвайки шумно вратите след него, — калпавото ти поведение не помага на никого.

Той спря внезапно по средата на фоайето и Ирен изтръпна при мисълта какво бе причинило това на ръцете му. Каол отвори уста, но мигом я затвори.

Защото вратата на другата спалня се открехна и оттам излезе Несрин с влажна, лъскава коса.

— Чудех се къде си отишъл — обърна се към него, а на Ирен кимна за поздрав. — Рано сте започнали днес.

На Ирен й отне няколко секунди да преподреди ситуацията, да приспособи поведението си към това на Несрин. Тя не беше… ключовата фигура тук. Играеше второстепенна роля на помощник.

Каол разтръска ръце — по дланите им наистина бяха останали червени следи, — но каза на Несрин:

— Ходих до Торе, за да помогна на момичетата с урок по самоотбрана.

Несрин погледна стола му.

— Яздих — уточни той.

Тя стрелна очи към Ирен, напълно пламнали от изумление.

— Ти… как?

— С шина — обясни Ирен. — А сега започваме втория сеанс на лечението.

— И наистина успя да яздиш?

Ирен долови как нещо в Каол се сви… главно защото и с нея се случи същото. Заради недоумението на Несрин.

— Стигнахме само до бърз ход, но да — отвърна Каол със спокоен, равен тон. Сякаш очакваше подобен въпрос от Несрин. Беше свикнал с такива. — Може утре да пробваме в тръс.

Макар че, като не съумяваше да балансира с краката си, друсането… Ирен прерови паметта си за всичко, което знаеше за травмите в слабините. Въпреки това си замълча.

— Може да дойда с вас — обяви Несрин и тъмните й очи се озариха. — Тъкмо ще те разведа из града. Може да те заведа до къщата на чичо.

— Би било хубаво — отговори сбито Каол.

И Несрин го целуна по бузата.

— Отивам у тях за час-два — додаде после. — А след това имам среща… със сещаш се кого. Ще се върна следобед. И тогава наново ще се заема с… мисията си.

Внимателни думи. Ирен не я винеше. Не и след като видя оръжията върху бюрото в стаята й през открехнатата врата. Ножове, саби, няколко лъка и колчани… Капитанът разполагаше с цял арсенал в спалнята си.

Каол само изсумтя одобрително с лека усмивка на лице, а Несрин тръгна към външните врати на апартамента. Спря на прага и се усмихна по-широко, отколкото Ирен я беше зървала да се усмихва досега.

С надежда.

Несрин затвори вратата с тихо щракване.

Щом пак се озоваха насаме, но все още някак чувствайки появата на натрапник, Ирен скръсти ръце.

— Да ти донеса ли нещо, преди да започнем?

Той просто продължи напред с количката — към спалнята си.

— Предпочитам да работим във всекидневната — отбеляза тя, грабвайки чантата от масичката във фоайето, където я беше оставила Каджа, след като вероятно я беше преровила.

— Аз пък предпочитам да агонизирам в леглото си — рече Каол, а сетне подхвърли през рамо: — И да се надяваме, че този път няма да припаднеш на пода.

Той се прехвърли с лекота от стола в леглото и започна да разкопчава жакета си.

— Кажи ми — подкани го отново Ирен, оставайки до вратата. — Кажи ми с какво те обидих.

Той съблече жакета си.

— Освен че ме изложи пред ученичките си в качеството ми на счупена кукла и им заръча да ме свалят от коня като парче месо?

Тя изтръпна, но все пак извади пръчката за захапване, пускайки чантата си на пода.

— И в двореца ти помагат много хора.

— Не толкова много, колкото си представяш.

— Торе е учебно заведение, а хора с твоята контузия ни посещават рядко; обикновено ние ходим при тях. Демонстрирах на ученичките неща, които могат да им помогнат с множество пациенти занапред.

— Да, изложбеният ти, контузен кон. Виж колко смирен бях. Колко послушен.

— Дори не съм си го помислила! Много добре го знаеш.

Той свали ризата си, почти я скъса по шевовете, изхлузвайки я през глава.

— Някакво наказание ли беше това? Задето съм служил на краля? Задето съм от Адарлан?

— Не. — Наистина ли вярваше, че може да се държи толкова жестоко, непрофесионално… — Вече ти казах защо го сторих: исках да им покажа.

— Аз не исках да ме показваш!

Ирен изопна гръб.

Каол се задъха през стиснати зъби.

— Аз не желаех да ме използваш като експонат. Да ги караш да ме местят насам-натам. — Гърдите му се надигаха мощно, белите дробове под мускулите му се издуваха като мехове на гайди. — Можеш ли да си представиш какво е чувството? Да се превърнеш от това — той махна с ръка към нея, към тялото й, краката й, гръбнака й — в това?

Ирен имаше усещането, че земята се изхлузва изпод краката й.

— Знам, че е трудно…

— Да, трудно е. Но ти го направи още по-трудно днес. Караш ме да седя почти гол в тази стая, но никога не се бях чувствал по-гол, отколкото тази сутрин.

Той примигна, сякаш учуден, че го беше изрекъл на глас, че й го беше признал.

— Аз… съжалявам.

Друго не й хрумна да каже.

Гърлото му подскочи.

— Всичките ми цели, всичките ми планове и желания… Просто се изпариха. Остава ми само кралят и нелепото, мижаво късче надежда, че ще оцелеем в тази война и ще намеря начин да придам смисъл на всичко това.

— На кое?

— На всичко, което рухна в ръцете ми. Всичко.

Гласът му пресекна на последната дума.

Очите й запариха. От срам или тъга, не знаеше.

И не желаеше да узнава — какво бе чувството, какво го беше сполетяло. Какво бе предизвикало болката в очите му. Знаеше… знаеше, че той трябва да се изправи лице в лице с него, да говори за него, но…

— Съжалявам — повтори. После добави сковано: — Трябваше да се замисля как ще се почувстваш.

Той задържа очите си върху нея, преди да свали колана си. А после и ботушите си. И чорапите.

— Може да останеш по панталон, ако… ако искаш.

Той обаче го свали. И зачака.

Все така изпълнен с гняв. Вторачил същия презрителен поглед в нея.

Ирен преглътна веднъж. Втори път. Май им бе нужна закуска.

Но да напусне стаята дори за това… Незнайно защо нещо й подсказваше, че оставеше ли го тук, обърнеше ли му гръб…

Между лечителките и пациентите им трябваше да има доверие. Връзка.

Ако му обърнеше гръб сега, едва ли пукнатината помежду им някога щеше да се спои.

Затова просто му махна да се премести към средата на леглото и да се обърне по корем, а тя самата седна на ръба.

Дланта й закръжа над гръбнака му, потънал надълбоко в хлътнатината от мускули.

Не се беше замислила за чувствата му… че изобщо може да има такива. За нещата, които го измъчваха…

Дишането му беше плитко, учестено. Той пророни:

— Да изясним нещо: на мен ли имаш зъб, или на Адарлан като цяло?

Взираше се в далечната стена и входа към банята, запречен от резбования дървен параван. Ирен не позволи на ръката си дори да трепне над гърба му, макар и срамът да се просмука в тялото й.

Не, през последните дни определено не беше в най-добрата си форма. Ни най-малко.

Белегът върху гръбнака му изпъкваше на утринната светлина, а сянката, която ръката й хвърляше върху кожата му, приличаше на тъмен белег близнак.

А нещото, дебнещо под светлото петно… Магията й отново се сгърчи от близостта с него. Снощи беше прекалено уморена, а тази сутрин — прекалено заета, за да се замисли за следващия си сблъсък с онази черна сила. Да си даде сметка какво можеше да види, с какво трябваше да се бори — какво щеше да му се наложи и на него да понесе.

Но Каол бе удържал на думата си, бе предал знанията си на момичетата, независимо от глупавото й, недодялано поведение. И като че ли можеше да му върне услугата единствено изпълнявайки собственото си обещание към него.

Пое си успокоителна глътка въздух. Знаеше, че няма как да се подготви за подобно нещо. Една глътка въздух нямаше да влее нови сили нито в нея, нито в него.

Тя му подаде мълчаливо пръчката с коженото покритие.

Каол я пъхна между зъбите си и стисна.

Ирен го загледа — тялото му, напрегнато в очакване на болката, неразгадаемото му лице.

И промълви приглушено:

— Адарлански войници изгориха майка ми жива, когато бях на единайсет.

Ала преди Каол да отвърне, тя долепи ръка до белега на гръбнака му.

16

Съществуваше единствено мрак. И болка.

Той дереше гърло срещу нея, усещайки съвсем смътно пръчката в устата си.

Изгориха жива изгориха жива изгориха жива

Черната бездна разкри пред него огън. Жена със златисто-кафява коса и почти същия цвят кожа крещеше в агония.

Разкри му изпотрошено тяло върху обляно от кръв легло. Отсечена глава, търкаляща се по мраморен под.

Ти си виновен ти си виновен ти си виновен

Разкри му жена с очи от син пламък и коса от чисто злато, застанала над него с кинжал в ръцете — готова да го забие право в сърцето му.

Искаше му се. Понякога му се искаше да не я бяха спрели.

Белегът на лицето му бе спомен от ноктите й. И когато се погледнеше в огледалото, винаги се сещаше за желанието си да беше умрял в ръцете й. За тялото на леглото и онази студена стая, и писъка. За нашийника около едно бронзово гърло и за чуждата усмивка върху лицето на близък човек. За сърцето, което бе предложил, само за да го хвърли непоискано върху дървените греди на речното пристанище. За момиче асасин, отплавало надалеч, само за да се завърне като кралица. За редица храбри мъже, увиснали по дворцовата порта.

И всичко това събрано в един тъничък белег. Всичко, което не можеше да забрави, нито да прости.

Бездната му го показваше отново и отново.

Бичуваше тялото му с нажежени камшици. И му разкриваше всички тези неща до безкрай.

Показваше му майка му. И брат му. И баща му.

Всичко, което бе изоставил. Всички, които бе предал. Всичко, което мразеше и в което се бе превърнал.

Границите между последните две понятия се размиваха.

Полагаше толкова усилия. Толкова много усилия през последните седмици, месеци.

Ала бездната не искаше и да чуе.

Черен огън се изливаше в кръвта му, във вените му, мъчеше се да изпепели мислите му.

Горящата роза, положена върху нощното му шкафче. Последно сбогом от краля му.

Стараеше се. Стараеше се да запази надежда, но…

Бездната му разкриваше и как млади момичета, почти деца, го свалят от коня му. Дърпат го, теглят го.

Проряза го болка — надълбоко в гръбнака, и не можеше да диша, не можеше да я надвика…

Лумна бяла светлина.

Трепкащ блясък. Далеч, далеч.

Не златистото, червеното или синьото на пламъка. А бяло като ясен, бистър слънчев лъч.

Проблясък сред мрака, подобно на светкавица в тъмна нощ…

Сетне болката отново го прониза.

Очите на баща му — гневните очи на баща му, когато им съобщи, че ще постъпи в стражата. Юмруците му. Умолителният плач на майка му. Мъката по лицето й при последната им среща, когато той напусна Аниел завинаги. Напусна дома си. И заряза брат си, дребничък и уплашен, под властната сянка на баща им.

Брат си, когото замени за друг. Брат си, когото изостави.

Мракът го притисна, смазвайки костите му.

Убиваше го.

Тази болка, тази… тази бездънна, празна яма… го убиваше.

И навярно това щеше да е милост. Не знаеше дали с присъствието си в този отвъден свят постигаше нещо. Дали изобщо си струваше да опитва. Да се връща.

На мрака това му се нравеше. Сякаш се хранеше с отчаянието му.

И стискаше като в менгеме костите му. Караше кръвта да ври във вените му и той крещеше, виеше…

Бяла светлина го блъсна. Заслепи го.

Изпълни бездната.

Мракът изквича, отдръпна се назад, а после се надигна като приливна вълна около него…

Ала бялата светлина го обгърна и черната вълна се разби в нея като в скала.

Светлина в непрогледната бездна.

Топла, кротка, блага светлина. Неустрашима пред мрака.

Като че бе съществувала в тъмното дълго, дълго време — и го познаваше добре.

Каол отвори очи.

Ръката на Ирен се откъсна от гръбнака му.

И лечителката скочи към ризата му, захвърлена върху килима в спалнята.

Каол обаче зърна кръвта, преди да е успяла да я скрие.

Той изплю пръчката, сграбчи я за китката и програчи задъхано:

— Ранена си.

Ирен избърса носа, устата и брадичката си, преди да се извърне към него.

Нямаше как да скрие червените петна по деколтето на роклята си.

Каол се надигна рязко.

— Свещени богове, Ирен…

— Добре съм.

Думите й прозвучаха носово, заглушени от кръвта, която още шуртеше от ноздрите й.

— Това… това случва ли се често?

Той напълни дробовете си с въздух, за да извика някого, друг лечител…

— Да.

— Лъжкиня.

Долови фалша в нейния проточил се отговор. Прозря го в отказа да вдигне очи към неговите. Той отвори уста, на Ирен сложи ръка върху неговата, сваляйки окървавената риза от лицето си.

— Добре съм. Просто ми трябва… малко почивка.

Далеч не изглеждаше добре с толкова кръв по брадичката и устата.

От носа й шурна нова струйка и тя пак притисна ризата му към носа си.

— Поне — подхвана тя през плата и кръвта — петното от по-рано вече не се забелязва.

Жалък опит за шега, но той се усмихна мрачно.

— Мислех, че е част от десена.

Тя му хвърли поглед, пропит с толкова чувство за хумор, колкото и умора.

— Дай ми пет минути и пак ще проникна в…

— Легни. Веднага.

Той се отмести с няколко педи в другата посока.

Ирен стрелна очи към възглавниците, леглото, достатъчно голямо, че четирима души да спят спокойно върху него. След това с пъшкане и притисната до носа риза се строполи върху възглавниците, изхлузи пантофите си и вдигна крака върху дюшека, отмятайки глава назад, за да спре кървенето.

— Какво да ти донеса? — настоя Каол.

Тя се взираше безизразно в тавана. Сама си го беше причинила, докато се мъчеше да му помогне… и вероятно заради вкиснатото му настроение…

Смогна само да поклати глава.

Той я погледа мълчаливо как притиска ризата към носа си. Как кръвта й я напоява, стичайки се на нови и нови талази. Докато най-сетне не понамаля. И не секна напълно.

Носът, устата и брадичката й бяха боядисани в алено, очите й — премрежени или от болка, или от изтощение. Навярно и двете.

Затова я попита:

— Как?

Тя мигом го разбра. И отговори, попивайки кръвта по гърдите си:

— Влязох през белега и беше същото като първия път. Стена, която не успявах да разруша с магията си. Май ми показа…

Пръстите й се вкопчиха в ризата, притисната към окървавената предница на роклята й.

— Какво?

— Морат — пророни тя и Каол можеше да се закълне, че дори птичата песен в градината затихна. — Показа ми някакъв спомен, оставен в теб. Показа ми гигантска черна крепост, гъмжаща от страшилища. И армия, лагеруваща в планината около нея.

Кръвта му се смрази, щом осъзна чий спомен можеше да е това.

— Истина ли е, или… някаква машинация срещу теб?

Както мракът бе използвал собствените му спомени срещу него самия.

— Не знам — призна си Ирен. — Но тогава те чух да крещиш. Не тук, а… там, вътре. — Тя пак избърса носа си. — И си дадох сметка, че онова нещо цели да отвлече вниманието ми с непробиваемата си стена. Ето защо последвах крясъците ти. До теб. — До онова място дълбоко в него. — Беше толкова съсредоточено да те изтезава, че дори не ме усети. — Тя потрепери. — Не знам дали наистина правеше нещо, но… Не можех да го понеса. Да стоя отстрани и просто да гледам, да слушам. Затова го нападнах и съумях да го подплаша, но не съм убедена дали ще го намеря и следващия път. Дали ще ме запомни. Като че ли има… съзнание. Не е живо, но… прилича ми на спомен, пуснат да скита по света.

Каол кимна и помежду им се спусна мълчание. Тя отново изтри носа си и сложи окървавената риза върху нощната масичка.

Незнайно колко минути слънцето пълзя по пода, а вятърът шумоли из палмите отвън.

Докато Каол не продума:

— Съжалявам за майка ти.

Като се замислеше… навярно се беше случило горе-долу около месеците, когато Елин бе претърпяла своята ужасяваща загуба.

На толкова много деца Адарлан бе завещал дълбоки белези… Ако изобщо бе благоволил да ги пощади.

— Тя съчетаваше всичко добро на света — промълви Ирен, обръщайки свитото си тяло на една страна, за да погледа през прозорците отвъд долния край на леглото. — Тя… Оцелях единствено защото…

Ирен не довърши изречението си.

— Постъпила е така, както всяка майка би сторила на нейно място — довърши вместо нея Каол.

Тя кимна.

Лечителите се бяха оказали първите жертви на Адарлан, който бе продължил да ги избива дори след изчезването на магията. Открай време преследваше безпощадно надарените с магически способности лечители. Затова и нямаше да е голяма изненада, ако собствените им съграждани ги бяха предали, за да изкарат малко бързи пари.

Каол преглътна, а след миг каза:

— Кралят на Адарлан обезглави любимата на Дориан пред мен и аз не можах да го спра. Да я спася. А когато реши да ме убие заради плановете ми да го сваля от престола… Дориан се намеси. Нахвърли се срещу баща си, за да ми спечели време. И аз избягах. Избягах, защото… нямаше кой друг да води бунта. Да разпространява мълвата сред хората, до които трябваше да стигне. Позволих му да се изправи срещу баща си, да поеме последствията… и избягах.

Тя го наблюдаваше мълчаливо.

— Но нали сега е добре?

— Не знам. Свободен е. Жив е. Но дали е добре?! Страдал е. Толкова много е страдал. Дори не мога да опиша колко. — Гърлото му се стегна болезнено. — А трябваше аз да съм на негово място. Винаги съм вярвал, че аз ще понеса последствията.

Една сълза се търкулна през носа й.

Каол я попи с пръст, преди да се е стекла по другата страна на лицето й.

Ирен остана вгледана в него в продължение на дълъг момент и слънцето сякаш озари насълзените й очи. Нямаше представа колко време е минало. След колко време беше решила да нападне мрака с магията си — едва ли бе много.

Вратата на апартамента се отвори и затвори толкова приглушено, че на секундата позна Каджа. Звукът обаче откъсна погледа на Ирен от очите му. А без него усети студ. Мъртвешка тишина и студ.

Каол стисна юмрук и сълзата се просмука в кожата му. Стисна го, за да се възпре, за да не обърне лицето й отново към себе си. Копнееше да разгадае мистерията в очите й.

Но тя вдигна глава толкова рязко, че почти го блъсна в носа.

Златото в очите й сякаш лумна.

— Каол — прошепна и той осъзна, че май за пръв път го наричаше така.

Ала Ирен сведе поглед, повличайки и неговия.

Към голото му тяло, голите му крака.

Към пръстите му.

Към пръстите му, които бавно се свиваха и разпускаха. Като че се мъчеха да си припомнят движението.

17

Братовчедите на Несрин бяха на училище, когато почука на дворната врата на прекрасната къща на чичо си и леля си в квартала „Руни“. Откъм прашната улица, отвъд високите, дебели дувари се виждаше само резбованата дъбова врата, подсилена с волути от желязо.

Но когато двамата стражи отвориха външната порта и я поканиха да влезе, пред нея се разкри сенчест, широк двор с настилка от светли камъни, обграден с колони, по които пълзяха пурпурни бугенвилеи. В средата му ромонеше фонтан, украсен с пъстроцветни морски стъкълца.

Къщата беше типична за Антика и за балрунския народ, от който произхождаха Несрин и семейството й. Цялата сграда бе приспособена към пустинния климат, издигната сред слънце и вятър: заради жегата прозорците никога не се изграждаха с южно изложение, а улавящите бриза тесни кули върху покрива й се извисяваха с гръб към пясъчния източен вятър, за да не го допускат в стаите, които охлаждаха. Семейството й нямаше късмета под дома им да минава канал, на какъвто се радваха по-заможните жители на Антика, но високите растения и резбовани дървени навеси хвърляха живителна сянка по ниските етажи около вътрешния двор.

Несрин вдиша дълбоко, крачейки през живописния двор, а леля й я посрещна още на средата му.

— Яла ли си?

Беше яла, но все пак отвърна:

— Пазя се за твоята маса, лельо.

Такъв беше обичайният поздрав между роднини по тези ширини — никой не гостуваше в нечий дом, особено в този на семейство Фалик, без да се нахрани. Поне веднъж.

Леля й — все още знойна, красива жена, чиито четири деца съвсем не я бяха накарали да повехне — кимна одобрително.

— Тази сутрин тъкмо си приказвахме с Брахим, че нашата готвачка е по-добра от онези в двореца.

Откъм горния етаж, иззад прозорец с дървена решетка и изглед към двора, долетя ведър смях. Кабинетът на чичо й. Една от малкото общи стаи на иначе традиционно отредения за спални втори етаж.

— Мери си думите, Захида, че ако хаганът те чуе, може да си присвои скъпата ни готвачка.

Леля й врътна очи към силуета зад богато украсената дървена решетка и хвана Несрин под ръка.

— Клюкар. Все подслушва кой какво си говори в двора.

Чичо й се изкиска, но не каза нищо повече.

Несрин се усмихна широко, позволявайки на леля си да я отведе към просторната им къща, а преди това и покрай статуята на пищната Ина, богиня на хармоничния дом и балрунския народ, разперила ръце в приветствен, но и бранителен жест.

— Сигурно затова всички от семейството на хагана са толкова кльощави: готвачите им не ги бива.

Леля й изпуфтя, потупвайки корема си с длан.

— Аз пък за сметка на това натрупах доста килца през последните години. — Тя намигна на Несрин. — Май наистина ще трябва да се отърва от свидната ни готвачка.

Несрин целуна леля си по кадифената й буза.

— По-красива си сега, отколкото си те спомням като дете — увери я съвсем искрено.

Леля й махна скромно с ръка, но все пак сияеше, докато влизаха в сенчестата, прохладна вътрешност на къщата. Колони крепяха високия таван на дългия коридор; и дървените греди, и мебелите бяха покрити с резби на тучната растителност и изящните животни от далечната им, отдавна напусната родина. Леля й я покани по-навътре в къщата, отколкото би допуснала друг гост — във второто, по-малко дворче зад нея, отредено само за роднини и оборудвано с дълга маса и удобни столове, разположени под сянката на голям навес. По това време слънцето се намираше от другата страна на къщата — именно по тази причина леля й я бе довела тук.

Настани я на стола, намиращ се най-близо до челното място на масата, предназначено за почетния гост, и изтича да поръча на готвачката разхлаждащи напитки.

В тишината Несрин заслуша шумоленето на вятъра сред жасмина, запъплил нагоре по стената на балкона над дворчето. В по-спокоен дом не бе стъпвала, особено като го сравнеше с хаоса в семейната им къща в Рифтхолд.

Горчива болка прониза гърдите й и тя потри мястото с длан. Бяха живи, бяха се измъкнали.

Ала това не отговаряше на въпроса къде ли скитаха сега. Или на какво можеха да се натъкнат из онзи континент, превзет от кошмари.

— Баща ти придобива същото изражение, когато много се вглъби в нещо — отбеляза зад нея чичо й.

Несрин се завъртя в стола си и посрещна с лека усмивка Брахим Фалик. Чичо й беше по-нисък от баща й, но и по-слаб — главно защото не твореше сладкиши за препитание. Не, чичо й си оставаше завидно строен за мъж на неговата възраст, с тъмна коса, леко прошарена със сребристо, като и двете обстоятелства вероятно се дължаха на живота му на търговец, който вечно го поддържаше в движение.

А лицето на Брахим… то беше лицето на Сайед Фалик. Лицето на баща й. Тъй като разликата им бе едва две години, като малки често ги бъркали за близнаци. Ето защо, когато зърна благото му, все така красиво лице, гърлото й се стегна.

— Едно от малкото неща, които съм наследила от него.

И наистина, докато Несрин беше мълчалива, склонна към потъване в себе си, гръмкият смях на баща й огласяше толкова често къщата им, колкото и бодрата песен на сестра й.

Долови, че чичо й я наблюдава, докато заемаше мястото срещу нейното, оставяйки челното за Захида. Тук мъжете и жените управляваха домакинството заедно и децата почитаха съвместната им власт. Несрин лесно се бе вписвала в порядките на своето семейство за разлика от сестра си, която… Е, още помнеше оглушителните препирни между сестра си и баща си, когато Делара поотрасна и си науми да се бори за независимост.

— Изненадан съм — подхвана умислено чичо й, — че капитанът на кралската стража намира време да ни гостува толкова често.

Леля й се суетеше наоколо, носейки поднос със студен ментов чай и чаши.

— Стига, Брахим. Не се оплаквай, че ще спре да идва.

Несрин се вгледа в тях с усмивка, докато леля й им сервираше по чаша чай, след което сложи подноса на масата и зае челното място.

— Реших да намина сега, докато децата са на училище.

Поредният чудесен закон в хаганата: всяко дете, независимо от материалното си състояние, имаше право да посещава училище. Безплатно. В резултат на това почти всички поданици на империята бяха грамотни — много повече от адарланци.

— А пък аз си въобразявах — подхвърли с дяволита усмивка чичо й, — че идваш да ни попееш още малко. Откакто си тръгна онзи ден, децата мяучат твоите песни като улични котки. Сърце не ми дава да им кажа, че гласовете им далеч не могат да се мерят с този на изтъкнатата им братовчедка.

Несрин се изкиска с пламнало лице. Пееше на малко хора — само на роднини. Никога не бе пяла пред Каол или другите, нито дори им беше споменавала, че гласът й е… по-добър от обичайното. Досега не й се беше отдавал повод да го вмъкне в някой разговор, пък и боговете знаеха колко несгодни за пеене бяха последните няколко месеца. Въпреки това бе запяла на братовчедите си по-миналата вечер, и то една от песните, на които я бе научил баща й. Приспивна песен от Антика. До края й и възрастните се бяха присъединили към децата, а леля й дори попиваше сълзите си с кърпичка. След това… е, май нямаше връщане назад.

Сигурно щяха да я изнудват, докато не съжалеше, че изобщо е отворила уста.

Но колко й се искаше да бе дошла само за да им попее. Тя въздъхна, свиквайки силите си.

В настаналата тишина леля й и чичо й се спогледаха. Захида попита едва доловимо:

— Какво има?

Несрин отпи от чая, премисляйки думите си. Чичо й и леля й бяха така учтиви да я изчакат търпеливо. Сестра й от своя страна вече щеше да тресе раменете й, за да изтръгне отговор от нея.

— Миналата нощ някой е нападнал Торе. Убил е една млада лечителка. Извършителят още не е заловен.

Колкото и старателно да бяха претърсвали със Сартак малкото канали под Антика, не бяха открили нито един път, водещ към Торе, нито пък следа от валгско свърталище. Намериха само типичните, противни миризми на града и щъкащи плъхове.

Чичо й изруга, спечелвайки си укорителен поглед от леля й. Но дори Захида потри тревожно гърдите си, преди да попита:

— Чухме слухове, но… Идваш да ни предупредиш ли?

Несрин кимна.

— Нападението съвпада с методите на враговете ни от Адарлан. Ако са пристигнали и тук, може да е заради мен.

Не бе посмяла да им разкрие твърде много. Не защото им нямаше доверие, а защото се боеше, че някой може да ги подслушва. Затова не знаеха нито за Валгите, нито за Ераван, нито за ключовете.

Наясно бяха относно мисията й да събере армия, защото това не беше тайна, но… Не се решаваше да им каже за Сартак, за това, че той и рукините му можеха да се окажат пътят към подкрепата на хагана, че хората му можеше и да знаят нещо за Валгите, което дори те самите не бяха научили за тях в Адарлан. Не рискува дори да им сподели, че е летяла с рука на принца. Не че щяха да й повярват. Колкото и заможно да беше семейството й, богатството беше едно, хаганската кръв — съвсем друго.

Чичо й се намеси:

— Възможно ли е да нападнат семейството ни… за да се доберат до теб?

Несрин преглътна.

— Не ми се вярва, но не бих се учудила. Още… още не се знае дали убийството наистина има нещо общо с мен, или си правим прибързани заключения, но за всеки случай… Идвам да ви посъветвам да наемете още стражи, ако е възможно. — Тя се взря в очите им и сложи ръце върху масата, обръщайки ги с дланите нагоре. — Съжалявам, че донесох такава опасност в дома ви.

Брахим и Захида се спогледаха, а после всеки хвана по една от ръцете й.

— Няма за какво да съжаляваш — отговори леля й.

— Възможността да те видим толкова неочаквано беше същинска благословия — додаде чичо й.

Буца заседна в гърлото й. Ето какво заплашваше да унищожи Ераван.

И все пак някак тя щеше да събере армия. Било то, за да избави семейството си от войната, или пък, за да не я допусне до тези брегове.

Леля й обяви:

— Ще наемем още стражи и ескорт за децата към и от училище. — Тя кимна на съпруга си. — Както и за нас самите, когато излизаме из града.

Брахим допълни:

— Ами ти? Защо се шляеш сама из Антика?

Несрин махна с ръка, макар че загрижеността му я трогна. Въздържа се да ги успокои, че седмици наред е ловувала Валги из канализацията на Рифтхолд, както и че снощи ги е издирвала и в тази под Антика. Разбира се, не им сподели и за дейното си участие в разрушаването на стъкления дворец. Не желаеше да види как чичо й се прекатурва от стола или как прелестната, гъста коса на леля й побелява.

— Аз мога да се грижа за себе си.

Брахим и Захида не изглеждаха толкова убедени, но все пак кимнаха. В същия момент готвачката се появи с широка усмивка и малки чинийки със студена салата в сбръчканите си ръце.

Дълго след това Несрин просто не спираше да поглъща всичката тази храна, която домакините сипваха в чинията й и която наистина можеше да се мери с ястията в двореца. Когато се натъпка до пръсване и пресуши чашата си с чай, леля й подхвърли закачливо:

— Надявах се да ни доведеш гост.

Несрин изсумтя, отмятайки косата от лицето си.

— Лорд Уестфол е доста зает, лельо.

Но щом Ирен го беше качила на кон сутринта… й хрумна, че може наистина да го доведе утре. Да го запознае със семейството си — с четирите деца, които изпълваха къщата с врява и радост.

Леля й отпи глътка от чая си.

— О, не говорех за него. — Двамата със съпруга й се подсмихнаха един на друг. — Имах предвид принц Сартак.

Несрин се радваше, че е изпила чая си.

— Какво за него?

Дяволитата усмивка не напусна лицето на жената.

— Разправят, че някой — тя стрелна многозначително племенницата си — летял с принца вчера призори. На неговия рук.

Несрин някак смогна да прикрие смайването си.

— Да… аз.

Молеше се никой да не я е видял с него снощи, както и да не дочуят Валгите, че е по петите им.

Чичо й се засмя.

— И кога възнамеряваше да ни съобщиш? Децата не бяха на себе си от вълнение, че обичната им братовчедка е яздила самата Кадара:

— Не ми се щеше да се хваля.

Жалко оправдание.

— Хммм — отвърна лаконично Брахим с иронична искрица в очите.

Леля й обаче я наблюдаваше с разбиране, със стоманена сила в кафявите си очи, сякаш и тя не забравяше нито за секунда семейството в Адарлан, което в настоящия момент навярно бягаше към тези брегове. Захида пророни единствено:

— Руките няма дори да трепнат пред уивърните.

Обработка: Shadow Queens, 2018

18

Ирен коленичи на леглото до Каол, загледана в помръдващите му пръсти с разтуптяно сърце.

— Усещаш ли… това?

Каол още се взираше в краката си с пълно недоумение.

— Аз…

Думите заседнаха в гърлото му.

— Можеш ли да контролираш движението?

Той сякаш се съсредоточи.

И пръстите му застинаха.

— Добре — похвали го тя и се настани на дюшека, за да наблюдава от по-близо. — А сега ги размърдай.

Каол отново се концентрира и…

Два от пръстите му се свиха. И още три на другия крак.

Ирен се усмихна — широко. Усмивката се задържа на лицето й, когато обърна глава към него.

Той просто впи очи в нея. В усмивката й. Лицето му придоби вглъбено изражение, което я накара да замръзне.

— Как? — попита.

— Тъмнината… вероятно като стигнах до теб, като изтласках тъмнината с магията си, макар и малко…

Беше ужасяващо. Да го открие сред подобен мрак. Бездната, студът, кошмарната болка…

В началото бе отказвала да види онова, което мракът непрестанно й разкриваше при стената: черната крепост, собствената й съдба, дръзнеше ли да се върне. Отказвала бе да ги види, блъскайки стената, колкото и да я умоляваше магията й да спре, да се оттегли.

Докато… докато не чу него.

Тогава се втурна сляпо, полетя като копие към звука. И го съзря — или поне една част от него. Сякаш това бе основата на връзката между мъжа и травмата му, а не стената пред нервите му, издигаща се високо, високо над нея.

И тя се вкопчи в тази нишка, стисна я силно, колкото и жестоко да я брулеше мракът. Вкопчи се и го разсече с магията си, като че със сърп от светлина… Сякаш с факла прогори мъничка част от него.

Мъничка, но явно достатъчна.

— Това е добре — обяви Ирен, макар и без да имаше смисъл. — Това е прекрасно.

Като не откъсваше очи от нея, Каол отвърна:

— Да, прекрасно е.

Тя внезапно осъзна, че е покрита с кръв, че навярно изглежда потресаващо.

— Да започнем оттук — подхвърли. — Направи няколко упражнения и стига за днес.

Онова, което му бе признала за майка си… Беше го споделила единствено с Хафиза на влизане в Торе. С никой друг. С никой друг още откакто пристигна във фермата на братовчедката на майка си и й се примоли за подслон, за убежище.

Чудеше се колко ли дълго неговата собствена история се бе спотаявала заключена в гърдите му.

— Ала нека първо поръчам храна — отсъди Ирен и надникна към дървения параван пред входа на банята. Сетне сведе поглед към окървавената си рокля. — А докато чакаме… май ще трябва да използвам банята. И да взема назаем от твоите дрехи.

Каол продължаваше да я наблюдава с онзи свой съсредоточен и спокоен маниер. Изражение, каквото за първи път зърваше по лицето му. Сякаш, остъргвайки част от мрака, го бе извадила наяве.

Заедно с мъжа, когото чак сега виждаше.

Ирен недоумяваше какво да стори с новото си откритие. С този нов мъж.

— Вземи каквото искаш — рече накрая Каол с нисък, дрезгав глас.

Тя се спусна от леглото, взимайки със себе си прогизналата от кръв риза, и закрачи към банята със замаяна глава. От кръвозагубата, обясни си наум.

Макар и усмивката да не напусна лицето й през цялото време, докато се къпеше.

* * *

— Откровено казано, чувствам се пренебрегната — провлачи Хасар, изучавайки карти, за които Ирен нямаше смелост да я разпитва.

От отсрещния край на пищно обзаведената й приемна не се виждаха добре, ето защо просто наблюдаваше как принцесата мести насам-натам няколко фигурки от слонова кост, сбърчила съсредоточено тъмните си вежди.

— Рения, естествено — продължи Хасар, плъзвайки една от фигурките пет сантиметра надясно, — твърди, че не трябвало да изисквам толкова много от времето ти, но явно съм се разглезила през последните две години.

Ирен отпи от ментовия си чай, без да отговори. Хасар бе изпратила някаква слугиня да я извика от покоите й за ободряваща напитка, след като научила, че Ирен цял ден лекувала лорд Уестфол в двореца. И наистина — чаят и бисквитите с рожков успяваха да отблъснат прилива на умората й поне за малко.

Приятелството й с принцесата се бе зародило напълно случайно. За едно от първите й учебни посещения Хафиза я беше довела при Хасар, която тъкмо се бе завърнала от двореца си на североизточния бряг, за да се лекува от упорити стомашни болки. Двете бяха почти връстнички и през часовете, в които Хафиза премахваше ужасяващата тения от червата на принцесата, Хасар бе наредила на Ирен да говори.

И тя се подчини, разказвайки и за уроците си, вмятайки от време на време по някоя неприятна история от престоя си в „Бялото прасе“. На принцесата най-много й бяха допаднали тези за пиянските сбивания. Любимата й случка, за която настояваше Ирен да й разкаже поне три пъти през дните, докато Хафиза изваждаше магически умъртвената тения през устата й — едното отверстие или другото, уведомила я бе Върховната лечителка, — беше за младата жена, която беше спасила живота на Ирен, а сетне я бе научила да се отбранява, завещавайки й дори цяло състояние в злато и бижута.

В онзи период Ирен си мислеше, че просто разсейва принцесата, и далеч не очакваше Хасар да помни името й, след като Хафиза извадеше тенията докрай. Но два дни по-късно получи покана за приемната на принцесата, където я завари да се тъпче с всевъзможни лакомства, за да си възвърне загубеното тегло.

Прекалено слаба била, оправдала се беше на Ирен вместо поздрав. Нужен й бил по-сочен задник, който да опипва любовницата й нощем.

Ирен бе избухнала в смях — първия от дълго, дълго време насам.

Хасар само се подсмихна насреща й, предлагайки й пушена риба от множеството реки в долината. Не беше приятелство между равни, но Хасар явно харесваше компанията й и Ирен не можеше да откаже.

Затова принцесата не пропускаше да я привика винаги когато си беше в Антика, а накрая доведе и Рения в двореца, за да я запознае и с баща си… и с Ирен. Ако трябваше да е откровена, Ирен предпочиташе компанията на Рения пред тази на капризната принцеса с остър език, но Хасар бе склонна към ревност и собственическо поведение и обикновено държеше Рения настрана от двора и потенциалните претенденти за вниманието й.

Не че самата Рения й даваше повод за подобни действия. Не, жената — по-голяма от Ирен едва с месец — имаше очи единствено за принцесата. Обичаше я с непоколебима всеотдайност.

Хасар я бе възнаградила с благородническа титла и земи в границите на собствената си територия. Въпреки това в Торе се носеха слухове, че когато Рения влязла в орбитата на Хасар, извикали тайно Хафиза да я лекува от… разни неприятни болести вследствие на предишния й живот. Предишната й професия очевидно. Ирен не беше разпитвала Хасар по въпроса, но като виждаше колко е предана Рения на принцесата, се чудеше дали Хасар не обичаше да слуша толкова често историята за мистериозната спасителка на Ирен именно защото тя самата някога бе срещнала страдащо момиче и му бе подала ръка. А после го беше задържала до себе си.

— Днес се усмихваш повече — отбеляза Хасар, оставяйки стъклената си писалка. — Въпреки тези ужасни дрехи.

— Моите бяха пожертвани за благородна кауза: лечението на лорд Уестфол — обясни Ирен и потри тъпата, пулсираща болка в слепоочията си, която дори чаят и бисквитите с рожков не смогваха да прогонят докрай. — Той беше така добър да ми заеме от своите.

Хасар се подсмихна.

— Някой може да реши, че си загубила дрехите си заради далеч по-приятни занимания.

Лицето на Ирен пламна.

— Е, дано този някой вземе под внимание факта, че съм професионална лечителка от Торе.

— Това би направило клюката още по-ценна.

— Вярвам, че хората си имат по-важна работа от това да шушукат по адрес на безизвестна лечителка.

— Ти си неофициалната наследница на Хафиза. Тази подробност те превръща в относително интересна.

Ирен не се засягаше от прямите й думи. Нито пък уточни пред Хасар, че вероятно скоро ще напусне и Хафиза ще трябва да си търси друга наследница. Едва ли на принцесата щеше да й се понрави, а дори подозираше, че може да я възпре. От толкова време се притесняваше, че Кашин ще е спънка, а всъщност Хасар…

— Е, независимо от това… нямам никакви намерения към лорд Уестфол.

— А би следвало. Той е разсейващо красив. Дори аз се изкушавам, като го гледам.

— Сериозно?

Хасар се засмя.

— Всъщност не. Но напълно бих разбрала, ако ти се изкушиш.

— Двамата с капитан Фалик имат връзка.

— А ако нямаха?

Ирен отпи дълга глътка от чая си.

— Той ми е пациент, а аз съм му лечителка. Има предостатъчно други красавци.

— Като Кашин.

Ирен изгледа смръщено принцесата над черно-златистия ръб на чаената си чаша.

— Постоянно ми натрапваш брат си. Да не би ти да го насърчаваш по въпроса?

Хасар сложи ръка на гърдите си и лакираните й нокти проблеснаха на следобедното слънце.

— Кашин не срещаше трудности с жените, преди ти да се появиш. В началото бяхте толкова близки приятели. Защо да не пожелая отношенията между най-скъпата ми приятелка и брат ми да се задълбочат?

— Защото, ако ти си следващият хаган, може да ни убиеш, в случай че той откаже да ти се подчини.

— Него може би, ако не сведе глава пред мен. А ако излезе наяве, че ти не носиш негово дете, може да те помилвам, след като си подсигуря собствено потомство. Дори ще запазиш богатството си.

Голи, подхвърлени думи. За ужасяващите методи, чрез които тази приказна, огромна империя оставаше непоклатима толкова векове. Щеше й се Кашин да беше тук, за да чуе с ушите си, да проумее.

— А ти как възнамеряваш да си подсигуриш потомство? — поинтересува се Ирен.

С Рения в качеството й на вероятната нова Велика императрица, на Хасар щеше да й се наложи да намери някакъв начин да произведе кръвен наследник.

Принцесата отново се зае да размества фигурките по картата пред нея.

— Вече съм уведомила баща ми, а теб не те засяга.

Ясно. Ако вече бе избрала някого, който да свърши работата… подобно знание беше опасно. Братята и сестра й като нищо можеха да убият човека, на когото Хасар и Рения вярваха достатъчно, че да им помогне за толкова важно събитие. Или биха платили прескъпо за информацията, че двете изобщо се замислят за потомство.

Тогава Хасар отбеляза:

— Чух, че убиецът от библиотеката издирвал теб. — Безпощадна непоколебимост превзе лицето й. — Защо не дойде първо при мен?

Преди Ирен да понечи да отговори, Хасар додаде милостиво:

— Казват, че било странна смърт, нечувана.

Ирен се постара да отблъсне спомена за изпитото, сухо като папирус лице, но не успя.

— Така е.

Принцесата отпи от чая си.

— Не ме интересува дали нападението е било умишлен опит за твоето убийство, или просто долно съвпадение. — Тя остави чашата си с деликатна прецизност. — Когато намеря извършителя, ще го обезглавя собственоръчно.

Хасар потупа с ръка ножницата, захвърлена в единия край на дъбовото й бюро.

Ирен не се съмняваше в заканата й. Въпреки това изтъкна:

— Разправят, че опасността била… значителна.

— Не мога да стоя безучастно, когато някой преследва приятелите ми като животни. — Вече не говореше с гласа на принцеса, а с този на кралица воин. — И когато някой убива и гнети лечителки от Торе.

Хасар можеше да е всякаква, но определено беше предана. До дъното на душата си. Предана на малцината хора, които ценеше. Този факт от самото начало стопляше нещо у Ирен. Да има до себе си човек, чиято дума тежеше на мястото си. Хасар наистина щеше да обезглави убиеца, ако той имаше нещастието да й падне в ръцете. Дори нямаше да му задава въпроси.

Ирен прехвърли в съзнанието си всичко, което знаеше за вероятния извършител, и едва се сдържа да не заяви на принцесата, че обезглавяването всъщност беше най-подходящият начин за справяне с валгски демон.

Освен ако не ставаше дума за следи от такъв, закотвили се в нечие тяло. В ситуация като тази… Колкото и ужасна и изтощителна да бе днешната работа с лорд Уестфол, Ирен съумя да скъта в ума си някои малки късчета информация. Не само заради лечението му, но и за да е подготвена, срещнеше ли Валги отново по бойните полета в родината си. Макар че идеята да се сблъска с тях лице в лице…

Тя отпи успокоителна глътка чай и попита:

— Не ти ли се струва прекалено голямо съвпадение, че сред нас плъзнаха врагове тъкмо когато на Северния континент се разразява война?

Не посмя да спомене смъртта на Тумелун.

— Нищо чудно лорд Уестфол и капитан Фалик да са изпратили свои шпиони по петите ти.

— Не е възможно.

— Защо си толкова сигурна? Те са отчаяни. А отчаянието кара хората да прибягват и до отчаяни мерки, за да постигнат целите си.

— И какво друго може да искат от мен, освен онова, което вече им давам?

Хасар я привика към себе си с пръст. Ирен остави чашата си и закрачи по дебелия син килим към бюрото пред прозорците. Покоите на принцесата предлагаха изглед към тюркоазения залив, към корабите, чайките и бляскавата шир на Тясното море отвъд.

Хасар посочи картата пред себе си.

— Какво виждаш тук?

Ирен мигом разпозна парчето суша и сърцето й се сви. Северният континент — собственият й дом. А червените, зелените и черните фигурки по него…

— Това… армии ли са?

— Това тук са силите на херцог Перингтън.

Хасар разпери пръсти към редицата черни фигурки, пресичащи континента като стена през средата. Имаше и няколко групички от тях на юг.

А на север: малка групичка зелени фигурки. И самотна червена фигурка до бреговете на Рифтхолд.

— Кои са другите?

— Има малка армия в Терасен — отвърна принцесата, хвърляйки насмешлив поглед към зелените фигурки, струпани около Оринт.

— А в Адарлан?

Хасар взе червената фигурка и я развъртя между пръстите си.

— Там армия няма. Дориан Хавилиард остава в неизвестност. Но на север или на юг се е отправил? Или пък на запад, макар че натам има единствено планини. И полудиви племена.

— А тази фигура каква е? — полюбопитства Ирен, забелязала златната пионка, която Хасар дори не бе разположила върху картата.

Принцесата взе и нея.

— Елин Галантиус. Също в неизвестност.

— Не е в Терасен? С армията си?

— Не. — Хасар потупа с ръка листовете, от които се консултираше, докато подреждаше картите пред себе си. Доклади, осъзна Ирен. — Според последните сведения кралицата на Терасен не е в собственото си кралство. Нито в което и да било друго. — Лека усмивка. — Може да разпиташ твоя лорд по въпроса.

— Едва ли ще ми каже.

Сдържа се да не изтъкне, че всъщност не бе неин лорд.

— Тогава може да го насърчиш.

— Защо? — попита предпазливо Ирен.

— Защото искам да знам.

Ирен улова смисъла зад думите й. Хасар настояваше за информация, и то преди да я получат баща й и другите му потомци.

— С каква цел?

— Когато толкова влиятелна персона изчезне, не е повод за радост. Особено ако въпросната персона с лека ръка руши дворци и превзема градове.

Страх. Добре прикрит, но Хасар поне отчиташе вероятността Елин Галантиус да насочи погледа си отвъд собствените си земи.

Ала да превръща Ирен в своя шпионка…

— Смяташ, че нападението в библиотеката има нещо общо с това?

— Смятам, че лорд Уестфол и капитан Фалик не са вчерашни. И знаят, че ако ни накарат да повярваме в заплахата от Перингтън, ще сме по-склонни да се съюзим с тях.

Ирен не вярваше, че играят подобни игри.

— Мислиш, че действат в подкрепа на Елин Галантиус? Или от страх, че може да загубят могъщ съюзник като нея?

— Това искам да узная. Както и местонахождението на кралицата. Или поне тяхното предположение.

Ирен се насили да не отмества очи от настойчивия поглед на принцесата.

— И защо да ти помагам?

Тя се усмихна — досущ като котка на Баст.

— Като изключим факта, че сме си толкова близки приятелки? Няма ли с какво да подсладя предложението си, скъпа Ирен?

— Имам си всичко.

— Да, нека ти припомня, че армадите са мои. Тясното море е мое. А на забравилите тази подробност им е много, много трудно да го прекосят.

Ирен не смееше да свали гарда си. Да отклони взор от тъмния поглед на принцесата.

Хасар знаеше. Знаеше или поне се досещаше, че Ирен желае да замине. Но ако не й помогнеше… Ирен не се и съмняваше, че колкото пламенно умееше да обича Хасар, толкова пламенно сееше мъст. И като нищо можеше да направи така, че никога да не напусне земите й.

— Ще видя дали мога да науча нещо — склони Ирен, въпреки че умишлено не смекчи тона си.

— Чудесно — рече Хасар и помете с ръка фигурките право в едно чекмедже, което затвори. — Като начало защо не ме придружиш на пиршеството в чест на Техоме вдругиден вечерта? Ще държа Кашин настрана, ако така ще ти помогна.

Стомахът й се преобърна. Беше забравила, че празникът на морската богиня е след два дни. Все пак имаше празненства почти през седмица и Ирен участваше, когато можеше, но точно това… Заради флотата си, заради господството над Тясното море и още няколко такива Хасар съвсем естествено почиташе Богинята на дълбините. Същото важеше и за целия хаганат — все пак океанът бе благосклонен към тях през последните векове.

Ето защо Ирен не дръзна да възрази. Не си позволи дори да се поколебае под пронизващия поглед на Хасар.

— Ако нямаш нищо против, че ще облека същата рокля от миналата вечер — подхвърли с възможно най-небрежния си тон, подръпвайки възголямата риза върху себе си.

— Няма да се наложи — увери я Хасар с широка усмивка. — Вече съм ти избрала тоалет.

19

Каол продължи да мърда пръстите на краката си дълго след като Ирен си тръгна. Движеше ги в ботушите си, без да ги усеща напълно, но поне със знанието, че наистина се движат.

Както и да го беше постигнала Ирен…

Не сподели с Несрин, когато тя се върна преди вечеря без новини за валгско присъствие в Антика. Само й обясни тихо, че с Ирен са постигнали напредък и затова предпочитал да отложат утрешната среща със семейството й за друг ден.

Тя като че ли посърна, но бързо склони и маската на хладнокръвието се спусна върху лицето й за броени секунди.

А като тръгна да се облича за вечеря, Каол я целуна.

Сграбчи я за кръста, придърпа я надолу и я целуна веднъж. Кратко, но дълбоко.

Тя толкова се изненада, че когато той я пусна, дори не бе успяла да го докосне.

— Върви да се приготвиш — подкани я после, махвайки към стаята й.

Несрин му се подчини, а на път към вратата надникна през рамо с половинчата усмивка на уста.

Каол я изпрати с поглед, мърдайки пръсти в ботушите си.

В целувката нямаше страст. Никакво чувство.

Беше го очаквал. През последните седмици буквално я отблъскваше от себе си. Затова и не я винеше за изненадата.

Още шаваше с пръсти, когато пристигнаха в трапезарията.

Тази вечер щеше да поиска аудиенция с хагана. За пореден път. Независимо от траура, независимо от протокола. А после щеше да го предупреди за опасността.

Щеше да помоли аудиенцията да се състои преди обичайната им среща с Ирен, в случай че загубеха представа за времето… което май беше често явление. Днес сеансът им бе продължил цели три часа. Три часа.

Гърлото още го дереше въпреки чая с мед, който Ирен го караше да пие до прилошаване. Сетне го подтикна да изпълнят няколко упражнения, изискващи нейната помощ: да върти ханша си, да се завърта ту на единия хълбок, ту на другия, да описва кръгове с глезените и стъпалата си. Целта им беше да подобрят кръвоснабдяването на атрофиращите мускули, да подновят връзките между гръбнака и мозъка му.

Цял час повтаряха само тези упражнения. Докато Ирен отново не започна да се олюлява на краката си и в очите й за пореден път не се прокрадна онзи премрежен поглед.

Умора. Защото, докато въртеше краката му и от време на време го караше да мърда пръстите си, бе изпращала нишки от магията си през краката му, подминавайки напълно гръбнака му. Леки иглички в пръстите — сякаш рояк светулки кацаха по тях. Единствено това долавяше, колкото и Ирен да се мъчеше да закърпи прекъснатите връзки в тялото му. Да надгради малкия напредък, който бе постигнала преди няколко часа.

Ала цялата тази магия… Когато Ирен залитна, докато траеше последната му серия упражнения, той извика Каджа. И я прати да поръча карета с въоръжен ескорт за лечителката.

За негова изненада Ирен не възрази. Нямаше и как, защото, когато си тръгна, подкрепяна от Каджа, вече почти заспиваше права. Преди да напусне апартамента, само му заръча немощно да яхне коня веднага след закуска.

Но явно късметът, който го бе споходил същия следобед, нямаше да се повтори.

Часове по-късно хаганът още не се беше появил на вечеря. Оказа се, че щял да се храни насаме с обичната си съпруга.

А самият факт говореше за останалото: траурът поемаше по нормалния си път и политиката отиваше на заден план. Каол се постара да изглежда възможно най-съпричастно към случващото се.

Поне Несрин като че ли напредваше в отношенията си със Сартак, макар и другите потомци на хагана вече да се бяха отегчили от присъствието им.

Ето защо Каол просто продължи да вечеря, да движи пръстите на краката си, без да споделя за това дори с Несрин. Не спря да ги мърда и като се върнаха в апартамента, където се стовари уморено в леглото.

Събуди се призори, и то… с неочаквано желание да се измие и облече. После омете набързо закуската си пред вдигнатите от изумление вежди на Несрин.

Но и тя самата излезе рано, за да се срещне със Сартак на върха на едно от трийсет и шестте минарета на двореца.

На следващия ден имаше празник в чест на едно от трийсет и шестте божества, заради които бяха издигнати и точно толкова минарета. Почитаха морската богиня Техоме. Церемонията щеше да се състои по изгрев на пристанището и всички хагански особи, дори самият хаган, щяха да пуснат венци по водата. Дарове за Богинята на дълбините, беше му обяснила Несрин. А по залез щяха да завършат празненството с грандиозен пир в двореца.

Каол не посрещаше с особен ентусиазъм празниците на собствения си народ в Адарлан, смяташе ги за старовремски ритуали в чест на сили и природни стихии, които предците му не съумявали да си обяснят, но оживлението в двореца, венците от цветя и миди, най-сетне заместили траурните знамена, благоуханието на морски дарове, задушени в масло и подправки… Всичко това някак възбуждаше любопитството му. Поизбистряше погледа му, докато преминаваше с количката си през кипящия от трескава подготовка дворец.

В самия двор също цареше суматоха от пристигащи и заминаващи търговци, натоварени с храна и украси, срещаха се дори артисти. Всички идваха да се помолят на своята морска богиня за милостивост в навечерието на ежегодните свирепи бури, настъпващи в края на лятото, разбиващи кораби на парчета и сеещи разруха по крайбрежните градове.

Каол се огледа за Ирен, свивайки и разпускайки пръсти в ботушите си. Забеляза двете им кобили край малката конюшня до източната му стена, но… от нея нямаше и следа.

Тай като и вчера бе закъсняла, изчака напливът от търговци да понамалее и чак тогава даде знак на конярите да му помогнат с яхването. Но като му доведоха кобилата, до нея се появи стражът от вчера — онзи, който му беше помагал най-много. Шен, така го бе нарекла Ирен. Поздрави го, сякаш го познаваше доста добре.

Шен само му кимна, без да изрече и дума, макар че всеки страж в двореца говореше по още няколко езика освен халха. Каол му кимна на свой ред за поздрав и се качи мълчаливо на коня, напрягайки ръце, за да повдигне тялото си. Справи се обаче даже по-лесно от предходния ден, а постижението му спечели одобрително намигване от Шен, който закрачи обратно към поста си.

Без да обърне внимание на тежестта в гърдите си, Каол закопча каишите на шината и плъзна поглед по оживения двор и отворените порти отвъд него. Стражите проверяваха всяка каруца, всеки документ, потвърждаващ поръчката на караните стоки.

Добре. Въпреки че той самият не бе успял да говори лично с хагана, поне някой беше предупредил стражата да е нащрек — вероятно Кашин.

Слънцето се издигаше в небето, разпалвайки дневната жега. А Ирен още я нямаше.

Някъде в двореца удари часовник. Закъсняваше с цял час.

Кобилата започваше да нервничи под него и той потупа успокоително масивната й, потна шия.

Изнизаха се още петнайсетина минути. Каол наблюдаваше портите, улицата отвъд тях.

Нямаше тревожни новини от Торе, но да стои на едно място, да чака…

Той дръпна юздите и перна леко единия хълбок на коня, за да тръгне бавно.

Запомнил бе пътя, по който го беше превела Ирен вчера. Можеше да я срещне по улиците.

* * *

Антика гъмжеше от търговци и хора, приготвящи се за утрешния празник. И такива, които вече вдигаха тостове в чест на Богинята на дълбините, изпълнили кръчмите и ресторантчетата покрай улиците. Отвсякъде свиреха музиканти.

Отне му почти двойно повече време да стигне до резбованите с образа на бухал порти на Торе, макар че отчасти се забави и защото се озърташе из всяка претъпкана улица за Ирен. Ала напразно.

И двамата с коня му се бяха изпотили, когато влязоха през портата на Торе. Стражите му се усмихнаха — вече познаваше лицата им от вчерашния урок.

Колко пъти го бяха поздравявали така в Адарлан. А той дори не се бе замислял над подобен жест.

Неизменно бе прекрачвал черната желязна порта на стъкления дворец без колебание, без дори да отчете друго, освен кой е на пост и дали е в добро състояние. Обучавал беше онези мъже, слушал бе за семействата и живота им.

Неговите хора. Онези мъже бяха неговите хора.

Ето защо Каол отвърна на стражите със сдържана усмивка и срещна ведрите им погледи за миг, преди да влезе в двора на Торе и ароматът на лавандула да го обгърне.

След няколко крачки обаче спря, завъртя кобилата си и попита най-близкостоящия от тях:

— Ирен Тауърс да е излизала днес?

Също като дворцовите стражи, и тези тук владееха поне три езика: халха, езика на Северния континент и този, принадлежащ на земите на изток от Антика. Тъй като имаха посетители от цяла Ерилея, стражите на Торе бяха длъжни да говорят свободно трите общи езика.

Стражът пред него поклати глава. Струйки пот се стичаха по тъмната му кожа в тежката мараня.

— Още не, лорд Уестфол.

Вероятно беше нагло да я търси, при положение че със сигурност си имаше много друга работа. Все пак бе споменала, че не е единственият й пациент.

Той кимна на стражите, обърна кобилата към Торе и тъкмо се канеше да свърне наляво в двора, когато древен глас рече отдолу:

— Лорд Уестфол! Радвам се да видя, че сте излезли на разходка.

Хафиза. Върховната лечителка стоеше на няколко крачки от него с кошница през едното си кльощаво рамо, придружавана от две лечителки на средна възраст. Стражите й се поклониха, а Каол кимна за поздрав.

— Търся Ирен — обясни без заобикалки.

Хафиза вирна белите си вежди.

— Не е ли дошла при вас тази сутрин?

Тревога стегна корема му.

— Не, но може да сме се разминали…

Една от жените с Хафиза пристъпи напред и обясни тихо на Върховната лечителката:

— Тя е в леглото, милейди.

Хафиза наново вдигна учудено вежди.

— Още?

Лечителката поклати състрадателно глава.

— Капнала е от умора. Еретия отиде да я нагледа преди около час. Още спяла.

Старицата стисна устни и Каол се досети какво възнамеряваше да каже. Почувства се гузен още преди да е проговорила.

— Силите ни са способни на същински чудеса, лорд Уестфол, но ни струват скъпо. Ирен беше… — Тя се подвоуми кои думи да използва или защото не говореше на майчиния си език, или за да му спести допълнителното чувство за вина. — Снощи я намерихме заспала в каретата. Наложи се да я отнесем до стаята й.

Той изтръпна.

Хафиза го потупа по ботуша и Каол можеше да се закълне, че усети допира й с пръстите си.

— Не е повод за тревога, милорд. Нека поспи днес, а утре сутринта ще е в двореца.

— Щом утре е празник — отбеляза той, — може да си вземе почивен ден.

Хафиза са подсмихна.

— Очевидно не познавате Ирен добре, ако допускате, че смята подобни празници за почивни дни. — Тя го посочи. — Но ако вие искате почивен ден, най-добре й кажете, защото иначе ще почука на вратата ви още по изгрев.

Каол се усмихна, вперил поглед в кулата над тях.

— Това е възстановителен сън — увери го Хафиза. — Напълно нормален. Не се приемайте за виновен.

Той сведе очи от светлата кула, кимна на старицата и обърна коня си към портата.

— Да ви придружа ли до някъде?

Усмивката на Хафиза бе ярка като пладнешкото слънце.

— Много мило от ваша страна, лорд Уестфол.

* * *

Спираха Върховната лечителка на всяка пресечка — онези, които искаха просто да докоснат ръката й, както и онези, които искаха тя да ги докосне.

Светица. Възлюбена светица.

За трийсет минути извървяха едва шест пресечки от Торе. И въпреки че Каол предложи да ги изчака, когато Хафиза и спътничките й влязоха в нечий скромен дом на една тиха уличка, те му махнаха да продължи.

Гъмжилото по улиците уби желанието му за разходка из града, затова той се запъти директно към двореца.

Но дори докато си проправяше път през тълпите, често надничаше към светлата кула — същински исполин на хоризонта.

Към спящата в нея лечителка.

* * *

Ирен спа ден и половина.

Не бе имала такова намерение. Ала едва намери сили дори да отиде до тоалетната и да прогони Еретия, когато учителката й дойде да провери дали е жива.

Лечението от вчера — отпреди два дни, осъзна, докато се обличаше в сивкавата светлина преди зората — я бе изцедило докрай. Малкият напредък и кървящият нос след това си казваха своето.

Да, но пръстите на лорд Уестфол помръднаха. А връзките, по които бе изпратила магията си — точици светлина, стрелкащи се из тялото му… Повредени бяха, да, но започнеше ли бавно да подновява пострадалите, излинели нишки в него… Процесът несъмнено щеше да е дълъг и тежък, и все пак…

Ирен си даваше сметка, че не само чувството за вина я подтикна да стане толкова рано в Деня на Техоме.

Той беше от Адарлан — едва ли държеше да си вземе почивен ден.

Зората тъкмо пукваше, когато Ирен излезе в двора на Торе и поспря.

Слънцето вече се подаваше иззад дворните стени, пронизвайки възморавите сенки с шепа златисти лъчи.

И точно под един от тях, с блеснали кехлибарени кичури сред инак кестенявата му коса…

— Спящата се е разбудила — обяви лорд Каол.

Ирен закрачи към него и чакълът захрущя пронизително в сънливата зора.

— Яздил си дотук?

— Съвсем самичък.

Тя вдигна вежда, забелязала бялата кобила до неговата.

— И водиш втори кон?

— Кавалер съм, откъдето и да ме погледнеш.

Ирен скръсти ръце и впери свъсен поглед в него.

— Има ли друго раздвижване?

Утринното слънце озари очите му, превръщайки кафявото в почти златисто.

— Как се чувстваш?

— Отговори на въпроса ми, ако обичаш.

— Ти отговори на моя.

Тя го стрелна леко смаяно. Хрумна й да му направи фасон.

— Добре съм — махна с ръка вместо това. — А ти усети ли друго…

— Почина ли си достатъчно?

Този път Ирен го изгледа напълно смаяно.

— Да. — И този път направи фасон. — Но това не ти влиза в…

— Напротив.

Изрече го толкова спокойно. С такъв мъжки авторитет.

— Знам, че в Адарлан жените се подчиняват на мъжете, но тук, ако кажа, че не ти влиза в работата, значи е точно така.

Каол реагира с половинчата усмивка.

— Явно днес пак сме враждебно настроени.

Тя потисна крясъка, надигащ се в гърдите й.

— Не „сме“ нищо. Аз съм ти лечителка, ти си ми пациент, а преди малко те попитах за състоянието на…

— Ако не си си починала достатъчно — прекъсна я той, сякаш беше най-логичното нещо на света, — няма да те допусна до себе си.

Ирен отвори и затвори уста.

— И как точно ще прецениш?

Очите му я обходиха бавно. Всеки сантиметър от тялото й.

Сърцето й заблъска под напора на обстойния му поглед. Под безпощадната му съсредоточеност.

— Здрав цвят на кожата — отсъди той. — Добра стойка. И дързост в излишък.

— Аз не съм ти изложбен кон, както самият ти възрази вчера.

— Преди два дни.

Тя постави ръце на хълбоците си.

— Добре съм. А сега искам да знам ти как си? — натърти Ирен.

Очите на Каол затанцуваха.

— Чувствам се прекрасно, Ирен. Благодаря за вниманието.

Ирен. Ако не й идеше да скочи на коня му и да го удуши с голи ръце, навярно щеше да й направи впечатление, че начинът, по който изговори името й, накара пръстите на краката й да се свият.

Тя обаче изсъска:

— Не бъркай добрината ми със слабоумие. Ако състоянието ти се е подобрило или влошило, ще разбера на всяка цена.

— Ако това е добрината ти, то горко им на онези, с които си лоша.

Ирен знаеше, че говори на шега, но… Гърбът й се скова.

Каол, изглежда, го долови, защото се наведе от седлото си.

— Пошегувах се, Ирен. По-милосърдна си от… Пошегувах се.

Тя сви рамене и тръгна към белия кон.

Навярно в опит да подхване неутрална тема той попита:

— Как са другите лечителки след… нападението?

По гръбнака й пробяга ледена тръпка. Тя хвана поводите на кобилата, но не понечи да я яхне. Беше предложила да помогне с погребението, но Хафиза отказа, настоявайки да пази силите си за лорд Уестфол. Това не й попречи преди два дни да посети траурната зала под Торе, където се натъкна на съсухреното тяло, положено върху каменната маса в центъра на пещерата, повехналото, изцедено лице, костите, щръкнали изпод тънката й като хартия кожа. Преди да си тръгне, отправи молитва към Силба, но бе проспала погребението на лечителката в катакомбите дълбоко под кулата.

Сега Ирен вдигна свъсен поглед към великанската кула, чието присъствие винаги й бе носило утеха, но… След онази нощ в библиотеката, колкото и да се стараеха Хафиза и Еретия да разсеят страха, по коридорите на Торе цареше затишие. Сякаш светлината, изпълвала това магическо място, беше угаснала.

— Уж се преструват, че всичко е постарому — отвърна накрая Ирен. — Вероятно напук на извършителя… който и да е той. Хафиза и Еретия се опитват да им дават пример: изглеждат спокойни, съсредоточени, усмихват се, когато могат. Май на другите момичета им помага да виждат неподвластни на страха хора.

— Ако искаш да се включа с още един урок — предложи той, — на твое разположение съм.

Тя кимна отнесено, чоплейки повода с палец.

Помежду им се спусна мълчание, изпълнено с аромата на лавандула и лимонови дръвчета. И тогава…

— Наистина ли възнамеряваше да нахлуеш в стаята ми още призори?

Ирен извърна лице от търпеливата бяла кобила.

— Не ми изглеждаш от онези, които се излежават до обяд. — Тя вдигна вежди. — Въпреки че, ако с капитан Фалик се отдавате на…

— Може да идваш призори, ако решиш.

Тя кимна. Нищо че по принцип обичаше да си поспива.

— Имах намерение да навестя един друг пациент, преди да дойда при теб. Понеже с твоите сеанси… губим представа за времето. — Той не отговори, затова Ирен продължи: — Може да се срещнем в двореца след два часа, ако…

— Ще дойда с теб. Нямам против.

Тя пусна поводите. И го заоглежда. Заоглежда краката му.

— Преди да тръгнем, ми се ще да направим малко упражнения.

— На коня?

Ирен закрачи към него и чакълът пак заскриптя под обувките й.

— Всъщност това е успешен метод на лечение за мнозина, и то не само с гръбначни травми. Освен редица други ползи, движенията на коня по време на езда могат да подобрят работата на сетивната система. — Тя разкопча шината и извади стъпалото му от стремето. — Докато бях в степите миналата зима, излекувах един млад воин, който бе паднал от коня си при тежък лов. Контузията му беше доста сходна с твоята. Племето му измайсторило такава шина, преди аз да стигна до тях, тъй като не го свъртало на едно място… повече дори от теб.

Каол изсумтя и прокара ръка през косата си.

Ирен повдигна крака му и започна да го върти, внимавайки да не уплаши коня му.

— Не можех да го накарам да се заеме с упражненията, нито да участва в терапията. Не понасяше да стои затворен в гир, искаше да диша свеж въздух. За да ми е мирна главата, му позволявах да поязди малко, а после правехме упражненията на седлото. Но само при условие, че след това ми съдейства с по-сериозни упражнения в шатрата. Той обаче постигаше такъв напредък на седлото, че това се превърна в основата на лечебния процес. — Ирен предпазливо свиваше и изпъваше крака му. — Знам, че освен с пръстите, не усещаш много…

— Нищо.

— … но искам да ги размърдаш. Възможно най-силно. Заедно с останалата част от крака ти, като се съсредоточиш върху стъпалото.

Той се умълча и тя не вдигна очи към него, а просто продължи да движи крака му, доколкото позволяваше позата върху коня. Тежестта на отпуснатия му крайник я накара да се изпоти, но тя не спря да го разтяга и огъва, да го извърта настрани. През това време Каол шаваше с пръсти, издувайки дебелата черна кожа на ботушите си.

— Добре — похвали го Ирен. — Давай в този дух!

Пръстите му наново надигнаха кожата.

— Степите. Оттам произхожда народът на хагана, нали?

Тя изпълни мълчаливо още една серия упражнения, следейки дали пръстите му мърдат, докато траеше това. Чак когато върна крака му в шината и стремето, заобиколи коня на безопасно разстояние и разкопча другия му крак, Ирен отговори:

— Да. Красива, девствена земя. Хълмистите ливади се стелят чак до хоризонта, пресичани единствено от редки борови гори и няколко голи планини. — Тя изпухтя под напора на крака му и подхвана същата поредица от упражнения. — Знаеше ли, че първият хаган е превзел целия континент само със стохилядна войска? И то за четири години? — Ирен впери изпълнен с възхищение поглед в пробуждащия се град около тях. — Аз самата познавах историята на народа му, на клана Дарган, но когато отидох в степите, Кашин ми каза…

Тя замълча и й се прииска да не бе изговаряла последните думи.

— Принцът е дошъл с теб?

Спокоен, небрежен въпрос. Ирен потупа с пръсти крака му в безмълвна заповед да продължи да мърда пръстите си. Каол се подчини с тих смях.

— Кашин и Хафиза ме придружиха. Прекарахме там повече от месец. — Тя повдигаше и сваляше крака му, изпълнявайки повтарящите се движения с прецизно, премерено старание. Безспорно магията помагаше за лечението, но физическата му страна играеше не по-малка роля. — Движиш ли пръстите си възможно най-осезаемо?

Той изсумтя.

— Да, господарке.

Ирен прикри усмивката си, изпъна крака му, доколкото позволяваше тазобедрената му става, и започна да го върти, описвайки малки кръгове.

— Допускам, че именно по време на престоя ви в степите принц Кашин е излял сърцето си пред теб.

Тя едва не изпусна крака му, но вместо това впи остър поглед в него, срещайки сухата шеговитост в наситенокафявите му очи.

— Не е твоя работа.

— Май прекалено много обичаш тази реплика за човек, който все настоява да си изпея и майчиното мляко.

Тя направи физиономия и продължи да огъва крака му в коляното, да го разтяга и отпуска.

— Кашин бе един от първите ми приятели тук — обясни след дълго мълчание. — Един от първите ми приятели изобщо.

— Ясно. — Кратка пауза. — Но когато поиска повече от приятелство…

Ирен най-сетне свали крака на Каол, закопча го в шината и изтупа длани от прахоляка по ботушите му. Сетне сложи ръце на хълбоците си и се вторачи в него, примижавайки леко срещу избистрящата се светлина.

— Не исках повече от това. И му го казах. Друго няма.

Устните на Каол потрепнаха в усмивка, а Ирен най-накрая отиде при кобилата си и се качи върху седлото. Щом се изправи, покривайки краката си с полите на роклята си, тя му заяви:

— Целта ми е да се върна във Фенхароу, за да помагам там, където имат най-голяма потребност от мен. Не изпитвах към Кашин чувства, достатъчно силни, че да се откажа от мечтата си.

Разбиране изпълни очите му и той отвори уста, сякаш се канеше да каже нещо по въпроса. Вместо това обаче просто кимна с усмивка и рече:

— Радвам се, че е така. — Тя вирна въпросително вежда, а неговата усмивка се разшири. — Къде щях да съм сега, ако теб те нямаше да ме командваш.

Ирен се намръщи, грабна поводите и обърна коня към портите, измърморвайки ядно:

— Дай знак, ако усетиш неудобство или гъделичкане в седлото. И мърдай пръстите си колкото можеш повече.

Каол имаше благоразумието да не възрази. Единствено отвърна с онази своя половинчата усмивка:

— Води, Ирен Тауърс.

И макар че се помъчи да я потисне… лека усмивка подръпна ъгълчетата на устата й, докато навлизаха в пробуждащия се град.

20

Улиците пустееха, тъй като повечето обитатели на града се бяха стекли на пристанището за церемонията в чест на Техоме по изгрев-слънце. Каол предполагаше, че само болните са се задържали по домовете си, затова и когато наближиха тясната къща на една слънчева, прашна улица, не се изненада да чуе жестоката кашлица още преди да са достигнали вратата.

Е, преди Ирен да е достигнала вратата. Тъй като количката му я нямаше, той трябваше да остане на коня си, но лечителката дори не отчете този факт; просто слезе от кобилата си, остави я на коневръза малко по-надолу по улицата и закрачи към къщата. Той продължаваше да шава с пръсти колкото можеше по-често и доколкото позволяваха ботушите. Съзнаваше, че в своята същност движението е истински дар, но и то изискваше повече концентрация, отколкото бе очаквал, както и повече енергия.

Още свиваше и разпускаше пръсти, когато някаква старица отвори вратата на къщата, въздъхна, зървайки Ирен, и й заговори провлачено на халха. За да я разбере очевидно, защото и тя самата й отвърна на същия език, макар и тромаво и колебливо. Все пак по-добре, отколкото би се справил той. После влезе в къщата, оставяйки вратата открехната.

През отворените прозорци и врата дори от улицата се виждаше малкият креват, закътан под боядисания перваз — навярно за да диша пациентът свеж въздух.

В него лежеше възрастен мъж — източникът на кашлицата.

Ирен размени няколко думи със старицата, преди да отиде при мъжа й, издърпвайки ниско, трикрако столче.

Каол погали врата на коня си и пак размърда пръсти, а Ирен взе съсухрената ръка на мъжа и долепи длан до челото му.

Движенията й бяха нежни, спокойни. А лицето й…

Върху него грееше топла усмивка. Каквато не бе съзирал досега.

Тя каза нещо на старицата, кършеща ръце зад нея, след това отгърна внимателно тънкото одеяло върху мъжа.

Каол се вцепени, виждайки раните по гърдите и корема му. Дори и старицата го последва.

Ирен обаче не трепна и със същото спокойно изражение разпери ръка пред себе си. Точно над най-тежките рани.

Остана така дълги минути, сбърчила вежди, докато от дланта й струеше светлина към гърдите на мъжа.

А когато вдигна ръка… старицата зарида. И целуна ръцете й — първо едната, сетне и другата. Ирен просто се усмихна и целуна провисналата буза на жената, след което й даде строги насоки за по-нататъшната грижа за мъжа, преди да си вземе довиждане с нея.

Чак когато затвори вратата след себе си, красивата усмивка напусна лицето й. Тя втренчи поглед в прашния калдъръм и устата й се стегна, като че бе забравила, че Каол е там.

Конят му изцвили и тя рязко изправи глава.

— Добре ли си? — попита я той.

Ирен само отвърза кобилата си, яхна я и пое по улицата, прехапала долната си устна.

— Болестта му няма да се даде лесно. Борим се с нея от пет месеца. А този път ми се стори толкова зле, че…

Тя поклати глава — разочарована. От себе си.

— Няма ли лечение?

— Преборвали сме я при други пациенти, но понякога болният… Той е много стар. И дори когато реша, че съм я прогонила, тя се завръща. — Ирен въздъхна. — Вече имам чувството, че единствено му печеля по малко време, а не го избавям.

Каол се загледа в стегнатата й челюст. Жена, свикнала да изисква съвършенство от себе си, докато в отговор едва ли го очакваше от околните. Сигурно дори не се надяваше на такова.

— Трябва ли да посетиш и други пациенти? — поинтересува се той.

Тя надникна свъсено към краката му. Към палеца, който притискаше към върха на ботуша си, издувайки черната кожа.

— Може да се върнем в двореца…

— Харесва ми навън — изстреля той. — Улиците са празни. Нека…

Не съумя да довърши.

Ала Ирен като че ли го разбра.

— В другия край на града има една млада майка. — На дълъг, дълъг път оттук. — Възстановява се от тежко раждане преди две седмици. Ще ми се да я навестя.

Каол опита да прикрие облекчението си.

— Да вървим тогава.

* * *

И тръгнаха. Улиците продължаваха да пустеят, а Ирен му обясни, че церемонията траела до късната сутрин. Въпреки че боговете на империята били въздигнати от различни краища на света, повечето хора почитали всички празници.

Религиозната търпимост била една от основните каузи на първия хаган — и на всички след него. Потъпкването на чуждите вярвания щяло да доведе до раздори в империята, ето защо той приел всичките. Някои близки по същността си богове слял в общ образ, като осигурил на всички поклонници свободата да упражняват религията си без страх.

Каол от своя страна разказа на Ирен за една друга полза от подобна политика на хагана, за която самият той бе чел: лесно намирал шпиони в други кралства, където религиозните малцинства били потискани.

Оказа се, че и тя го знаела, в резултат на което го попита дали той самият някога бе използвал услугите на шпиони за предишния си… пост.

Каол й отговори отрицателно. Е, не й сподели за хората му, работили под прикритие, но те все пак не бяха като шпионите, към които прибягваха Едион и Рен Алсбрук. Не й довери и че той бе служил под прикритие в Рифтхолд през пролетта и лятото. Разговорите за стражите от някогашната му команда… Просто си замълча.

Ирен също притихна, сякаш доловила, че неговото мълчание не произтичаше от липса на теми за разговор.

Заведе го в квартал на града, изпълнен с градинки и паркове, където къщите бяха малки, но добре поддържани. Видимо обиталище на средната класа. Напомняше му на Рифтхолд, но… беше по-чисто. По-светло. Въпреки тазсутрешното спокойствие по улиците, кварталът кипеше от живот.

Както и спретнатата къщичка, пред която спряха. Млада жена с весели очи ги забеляза от прозореца на горния етаж. Извика нещо на халха, а после се скри в стаята.

— Е, тук поне положението е ясно — рече приглушено Ирен. След миг входната врата се отвори и жената изникна на прага с пухкаво бебе в ръце.

Майката се поколеба, зървайки Каол, но той й кимна вежливо за поздрав.

Тя му се усмихна слънчево, ала усмивката й се превърна в дяволита, когато погледна към Ирен, мърдайки закачливо вежди.

Ирен се засмя и този звук… Колкото и красив да беше, не можеше да се мери с усмивката, изписана на лицето й. С радостта в нея.

Каол никога не бе виждал по-прекрасно лице.

По-прекрасно лице от това на Ирен, когато слезе от коня си и пое топчестото бебче — въплъщение на жизнеността — от протегнатите ръце на майката.

— О, същинско ангелче е! — изчурулика тя, погалвайки с пръст едната румена бузка на бебето.

Майка му засия.

— Шишкава е като свинче. — Говореше на езика на Каол или защото Ирен използваше него, или защото бе забелязала чертите му, съвсем различни от обичайните за Антика. — И яде като свинче.

Ирен заподскача с бебето в ръце, гукайки гальовно.

— Значи се справяш с кърменето?

— Ще виси на гърдите ми денонощно, ако й позволя — похвали се майката, без да е особено смутена от присъствието на мъж.

Ирен се изкиска и усмивката й се разшири, когато една от малките ръчички се вкопчи в пръста й.

— Изглежда повече от здрава — отбеляза тя. Сетне огледа майката. — А ти как се чувстваш?

— Следвам режима, който ми даде. Ваните помагат.

— Спря ли кървенето?

Тя поклати глава. В следващия момент явно го забеляза, защото попита малко по-тихо:

— Със съпруга ми кога ще можем да… сещаш се?

Каол внезапно намери сградите надолу по улицата за страшно интересни.

Ирен се подсмихна.

— Изчакайте още седем седмици.

Жената ахна възмутено.

— Но нали ме излекува!

— Да, но преди това едва не умря от кръвозагуба. — Думите й не осигуряваха простор за никакви уговорки. — Дай на тялото си време да се възстанови. Други лечителки биха ти казали най-малко осем седмици, но… пробвайте след седем. Ако усетиш дори слаба болка обаче…

— Знам, знам — махна с ръка жената. — Просто… доста време мина.

Ирен отново се засмя и Каол впери поглед в нея.

— Е, ще изчакате още малко.

Жената се подсмихна палаво и взе гукащото бебе от ръцете й.

— Надявам се ти поне да се забавляваш.

Изпреварвайки Ирен, Каол улови многозначителния й поглед, отправен в негова посока.

И със солидно самодоволство установи как Ирен примигна, скова се и почервеня.

— Какво… о. О, не!

Тонът, с който изплю последната дума… на бърза ръка попари самодоволството му.

Жената просто се подсмихна, вдигна бебето в прегръдките си и се запъти към приказната къщичка.

— Аз определено бих.

Вратата се затвори.

Ирен се обърна към него с поруменели бузи, старателно избягвайки погледа му.

— Духовита жена — рече тя.

Каол се засмя.

— Не предполагах, че заслужавам толкова категорично „не“.

Тя го стрелна кръвнишки, яхвайки кобилата си.

— Не си лягам с пациенти. Пък и ти си с капитан Фалик — побърза да добави. — Освен това…

— Не съм във форма да задоволявам жени?

Сам се смая от думите си. Но пак изпита самодоволство от искрата в очите й.

— Не — отрече Ирен и наново се изчерви. — Не исках да кажа нещо подобно. Но си… ти.

— Ще пробвам да не се обиждам.

Тя махна с ръка, гледайки във всички посоки, но не и към него.

— Знаеш какво имам предвид.

… че беше мъж от Адарлан, и то служил на краля? Да, такъв беше. Но реши да се смили над нея и затова каза:

— Шегувах се, Ирен. Аз съм… с Несрин съм.

Тя преглътна, все още червена като домат.

— Къде е капитанът днес?

— Отиде на церемонията със семейството си.

Несрин не го беше поканила, а той заяви, че му се щяло да отложи язденето през града. А ето къде се бе оказал сега.

Ирен кимна отнесено.

— Ще ходиш ли на тържеството в двореца довечера?

— Да. Ти?

Тя пак кимна. А след кратко, неловко мълчание добави:

— Не ми се иска да работя по теб днес. Може пак да се унесем и да изпуснем тържеството.

— Толкова ли ще е страшно?

Ирен надникна към него, докато завиваха покрай един ъгъл.

— Отсъствието ми би засегнало някои членове на хаганското семейство. Ако не и самата Богиня на дълбините. Не знам кое ме плаши повече. — Той се засмя отново, а Ирен продължи: — Хасар ми даде рокля назаем, така че съм длъжна да отида. В противен случай може да си навлека гнева й.

Сянка прекоси лицето й. И Каол тъкмо се канеше да я попита защо, когато тя предложи:

— Искаш ли да те разведа из града?

Той впи недоумяващ поглед в нея, смаян от предложението й.

— Признавам, че не съм особено запозната с историята му, но работата ми ме е отвеждала във всеки от кварталите му, така че най-малкото няма да се загубим…

— Да — пророни той. — Да.

Ирен се усмихна плахо. Кротко.

И го поведе напред през улиците, които започваха да се изпълват с хора — церемонията беше приключила и предстояха същинските празненства. Развеселени гуляйджии вече се стичаха по булевардите и уличките, музика се лееше навред, а ароматите на храна и подправки ги обгръщаха отвсякъде.

Каол забрави за горещината, за жаркото слънце; забрави да раздвижва от време на време пръстите си, докато яздеха през лъкатушещите улици на различни квартали, докато се дивеше на куполестите храмове и библиотеките, докато Ирен му показваше книжните пари, направени от кора на черница и коприна, които използваха вместо неудобните, тежки монети.

Купи му от любимото си лакомство — сладкиш с рожков — и се усмихваше на всеки, с когото се разминаваха. Но не и на него самия.

Не се боеше да свърне по която и да било тясна уличка или квартална пряка. Град на боговете, да, ала и град на учението, на светлината, удобствата и охолния живот.

Щом слънцето достигна зенита си, го въведе в тучна градска градина, чиито надвиснали дървета и лиани спираха палещите му лъчи. Поеха по лабиринта от пътеки, почти празен заради обедното угощение.

От повдигнати нависоко цветни лехи извираха буйни цветове, висящи папрати се полюшваха на прохладния морски бриз, птички се надпяваха сред тежките листа на устремилите се нагоре палми.

— Смяташ ли, че… — подхвана Ирен след дълги минути на мълчание — … че един ден… — Тя задъвка долната си устна. — Че и ние можем да си имаме такова място?

— В Адарлан?

— Където и да било — отвърна тя. — Но да, в Адарлан, във Фенхароу. Разправят, че някога градовете на Ейлве били приказни като този. Преди…

Преди да се спусне сянката, която сега тегнеше помежду им. В сърцето му.

— Така е — потвърди Каол, прогонвайки мисълта за принцесата, живяла в онези градове, обичала ги силно.

И все пак като че белегът на лицето му леко запулсира. Въпреки това обмисли въпроса й. И от сенките на паметта си дочу гласа на Едион Ашривер.

Според теб какво мислят за нас народите от други континенти? Дали ни мразят, или пък ни съжаляват заради онова, което си причиняваме едни на други? Нищо чудно и там да е същият кошмар. Или още по-голям. Но… трябва да вярвам, че там е по-добре. Че все някъде е по-добре оттук.

Каол се питаше дали някога щеше да успее да каже на Едион, че е намерил такова място. Дали ще успее да сподели с Дориан за видяното тук. Да му помогне да издигнат Рифтхолд, неговото кралство, от руините, да го превърнат в нещо подобно на Антика.

Той осъзна, че не бе довършил отговора си, че Ирен още го чака, отмествайки от пътя им дълга лиана с малки лилави цветове.

— Да — промълви накрая, съзирайки предпазливостта, която прикриваше мъничката искрица надежда в очите й. — Вярвам, че един ден можем да си изградим такова място. — Сетне добави: — Ако оцелеем във войната.

Ако съумееше да тръгне оттук с армия, с която да се опълчат на Ераван.

Времето го притискаше, задушаваше го. Трябваше да побърза. Да побърза с всичко…

Ирен огледа лицето му насред душния зной на градината.

— Много обичаш народа си.

Каол кимна, неспособен да открие достатъчно силни думи.

Тя отвори уста, сякаш се канеше да каже нещо, но я затвори. И вместо това отбеляза:

— Народът на Фенхароу също не е постъпвал само благородно през изминалото десетилетие.

Той се стърпя да не надзърне към тънкия белег, минаващ през гърлото й. Дали някой от собствените й сънародници не бе…

Ирен въздъхна, докато съзерцаваше розовата градина, повяхнала в палещата жега.

— Най-добре да се връщаме. Преди улиците да са станали непроходими от хора.

Каол се зачуди какво ли се бе канила да каже преди малко, но реши да премълчи. Какво бе онова, което беше извикало тази сянка в очите й.

Той просто тръгна след нея и всички думи увиснаха помежду им.

* * *

Разделиха се в двореца, чиито коридори гъмжаха от слуги, подготвящи вечерното тържество. Ирен се насочи надясно, за да търси Хасар и обещаната й рокля и вана, а Каол се върна в собствения си апартамент, за да отмие прахоляка и потта от тялото си и да намери подходящ тоалет.

От Несрин нямаше и следа, докато внезапно не се прибра по време на ваната му и не извика, че и тя щяла да си вземе такава, затваряйки вратата на спалнята си.

Пременен в тюркоазения си жакет, Каол я изчака в коридора. Когато Несрин се появи, той примигна с удивление — облякла бе жакет и панталон с аметистов цвят и изтънчена кройка. От дни не я беше виждал в капитанска униформа. Но вместо да я разпитва, каза само:

— Изглеждаш чудесно.

Тя се усмихна. Лъскавата й коса още беше влажна от ваната.

— И ти не си за изхвърляне. — А после, явно забелязала цвета на лицето му, попита: — На слънце ли си стоял днес?

Лекият й акцент като че ли се бе задълбочил и говорът й звучеше някак по-засукано.

— Придружих Ирен из града до домовете на неколцина от пациентите й.

Несрин се усмихна и закрачиха един до друг по коридора.

— Радвам се да го чуя.

Тя не каза нито дума за планираното яздене, нито пък за гостуването у роднините й, което бе отложил. Каол се подвоуми дали изобщо си спомняше и за двете.

Още не й беше споделил за пръстите си. Ала вече наближаваха тържествената зала на двореца, така че… По-късно. По-късно щяха да обсъдят всичко.

Тържествената зала бе същинска приказка.

Само така можеше да я опише.

Гостите не бяха толкова многобройни, колкото очакваше — едва с шепа повече от обичайната група везири и членове на хаганското семейство, но украсата и пиршеството пред тях бяха зашеметяващи.

Той почти зяпна, Несрин също, а след малко някакъв слуга дойде да ги отведе до местата им на хаганската маса — чест, която още се учудваше, че им оказват. Хаганът и съпругата му нямало да присъстват на тържеството, уведоми ги Дува. Майка й не се чувствала добре последните дни и предпочитала да празнува насаме със съпруга си.

Несъмнено свалянето на траурните знамена след толкова време тежеше и на двама им. Пък и моментът навярно не бе подходящ да занимава хагана с евентуалното им съюзничество.

В залата влезе поредната група гости, сред които Хасар и Рения, хванали Ирен под ръка.

Когато се разделиха насред един от централните коридори на двореца, Ирен лъщеше от пот и прахоляк, бузите й руменееха и няколко къдрици стърчаха около ушите й. Роклята й беше измачкана от ездата, долният й край — изцапан.

Сега обаче изглеждаше по коренно различен начин.

Каол долови как половината мъже на масата плъзват очи към Хасар — към Ирен, след които вървяха две от слугините на принцесата. Хасар се подсмихваше самодоволно, Рения беше неотразима в рубиненочервено, но Ирен…

За красива жена, облечена в най-изящните дрехи и окичена с най-разкошните бижута на империята, лечителката излъчваше учудваща смиреност. Да, раменете й бяха изправени, гръбнакът й — изопнат като струна, но усмивката, блъснала го право в корема по-рано, вече я нямаше.

Хасар бе облякла Ирен в кобалтовосиньо, което подчертаваше топлия цвят на кожата й и караше кестенявата й коса да блести, сякаш наистина бе позлатена. Принцесата дори беше сложила тънък слой грим по лицето й, а може би леката руменина по луничавите й бузи се дължеше на дълбокото й деколте и втален корсет, разкриващи пищната й фигура.

Собствените й рокли в никакъв случай не забулваха извивките на снагата й, но тази… Каол чак сега съзнаваше колко тънка е талията й, колко примамливо се разгръща ханшът й под нея. Колко е надарена в горната част на тялото си…

И не само той я оглеждаше от глава до пети. Сартак и Аргун седяха приведени напред в столовете си, докато сестра им водеше Ирен към хаганската маса.

Косата на лечителката беше почти изцяло разпусната, единствено от двете страни бе вдигната с гребени от злато и рубини. Същите обеци се полюшваха покрай фината й шия.

— Изглежда царствено — изшушука му Несрин.

Ирен наистина приличаше на принцеса, макар и такава, тръгнала към бесилото, ако се съдеше по мрачното й изражение, когато достигнаха масата. Доволството, белязало чертите й, преди да се разделят в коридора, се беше изпарило през двата часа, прекарани с Хасар.

Този път принцовете станаха, за да поздравят Ирен — Кашин бе пръв сред тях.

Необявената наследница на Върховната лечителка, жена, която навярно щеше да се ползва със значителна власт в хаганата. И те като че ли си даваха сметка за сериозното значение на подобна роля. Най-вече Аргун, вперил пресметлив поглед във влиятелната, красива жена пред себе си.

Каол прозря думата в очите му: трофей.

И стисна челюсти. Ирен определено не желаеше вниманието на най-красивия от принцовете, а едва ли щеше да се зарадва на такова и от другите двама.

Аргун отвори уста да каже нещо на Хасар, но принцесата отиде право при Каол и Несрин, прошепвайки в ухото на Несрин:

— Премести се.

21

Несрин примигна срещу Хасар.

Принцесата я удостои със студена, змийска усмивка и поясни:

— Не е учтиво да седиш само при спътника си. Отдавна трябваше да сме ви разделили.

Несрин надникна към него. Всички ги наблюдаваха. Каол нямаше представа — абсолютно никаква — как да реагира. На Ирен май й се искаше да потъне в зеления мраморен под.

Сартак се покашля.

— Елате при мен, капитан Фалик.

Несрин стана бързо и Хасар й се усмихна широко. Сетне потупа облегалката на освободения стол и изчурулика на Ирен, застинала на няколко крачки от нея:

— Ти седни тук. За да си ми под ръка.

Ирен стрелна към Каол поглед, който му се стори умолителен, но той запази неутралното си изражение, усмихвайки й се стегнато.

Несрин се настани до Сартак — принцът помоли един везир да освободи мястото — и Хасар, удовлетворена от новата подредба, реши, че обичайните им места с Рения не са й по вкуса тази вечер, в резултат на което изрита двама везири към Аргун. Рения изгледа с леко неодобрение любовницата си, но все пак се подсмихна на себе си, сякаш намираше поведението й за съвсем типично.

Вечерята продължи и Каол деликатно насочи вниманието си към Ирен. Везирът от другата й страна изобщо не отчете присъствието й. А когато слугите се втурнаха да сервират плата с храна и да разливат напитки, Каол прошепна:

— Да питам ли изобщо?

Ирен се зае със задушеното агнешко с шафранов ориз в позлатената си чиния.

— Не.

Той бе готов да се обзаложи, че сенките в очите й по-рано днес, нещото, което се беше възпряла да му каже… Всичко това вървеше ръка за ръка със случващото се в момента.

Каол надзърна надолу по масата към Несрин, която не ги изпускаше от очи, слушайки едва наполовина онова, което й приказваше Сартак. Дрънченето на прибори и разговорите наоколо не му позволяваха да чуе думите на принца.

Каол й изпрати извинителен поглед.

Несрин му отвърна с предупредителен такъв и го насочи към Хасар. „Внимавай!“

— Как са пръстите ти? — поинтересува се Ирен, пъхвайки малка хапка храна в устата си.

По-рано я бе видял да поглъща цяла кутия сладкиш с рожков върху кобилата си. Културното хранене тук беше само за пред хорските очи.

— Пъргави — рече той с половинчата усмивка.

Учудващ въпрос, при положение че се бяха разделили само преди два часа.

— Някакво усещане?

— Гъделичкане.

— Добре.

Тя преглътна и белегът върху гърлото й се раздвижи с него.

Ясно му беше, че ги наблюдават. Подслушват. На нея също.

Ирен стискаше приборите си с побелели кокалчета и изправен като прът гръбнак. Без усмивка на лицето. И светлина в очертаните й с чернило очи.

За да си бъбрят ли ги беше настанила един до друг принцесата, или за да подтикне Кашин към някакво действие? Принцът наистина ги следеше зорко, макар и да разговаряше с двама облечени в златисто везири.

Каол прошушна на Ирен:

— Ролята на пионка не ти прилича.

Кехлибарените й очи просветнаха.

— Не знам какво имаш предвид.

Всъщност знаеше. Думите й не бяха предвидени за него.

Той претършува ума си за теми, които можеха да обсъждат по време на вечерята.

— Кога е следващият ти урок с дамите?

Мъничка част от напрежението в раменете на Ирен се изпари и тя отговори:

— След две седмици. По принцип трябваше да е идната седмица, но тогава много от тях имат изпити и ще наблегнат на ученето.

— Известно количество упражнения и свеж въздух могат да са им от помощ.

— И аз така смятам, но за тях тези изпити са на живот и смърт. С мен определено беше така.

— Остават ли ти още?

— Взех последния преди две седмици. Вече съм официална лечителка от Торе.

В очите й затанцува искрица на самоирония.

Той вдигна чаша към нея.

— Поздравления!

Ирен сви рамене, но все пак кимна в знак на благодарност.

— Явно Хафиза е решила да ми спретне един последен изпит.

А, ясно!

— Значи наистина съм експеримент.

Окаян опит да омаловажи спора им отпреди дни, суровите думи, пробили дупка у него.

— Не — побърза да отрече тихо Ирен. — Ти нямаш нищо общо. Този последен, неофициален изпит… Свързан е единствено с мен.

Искаше му се да я разпита, но твърде много очи ги следяха.

— Тогава ти желая успех — отговори делово вместо това, и то с коренно различен тон от онзи, с който си бяха приказвали на разходката из града.

Вечерята мина бавно, но и някак бързо покрай скованите разговори, придружени от доста протяжни паузи.

Чак когато поднесоха десертите и горчивото кахве, Аргун плесна с ръце и даде начало на развлекателната програма.

— Когато баща ни е в покоите си — Каол дочу Сартак да обяснява на Несрин, — обикновено провеждаме по-… неофициални празненства.

Трупа музиканти с изискани облекла и инструменти — едни познати, други съвършено чужди на Каол — пристъпиха в празното пространство между колоните отвъд масата. Флейти, валдхорни и грохотни барабани оповестиха началото на основното събитие: програмата на танцьорите.

Осем танцьори — и мъже, и жени — свещено число, както бе обяснил Сартак на Несрин, която се усмихваше колебливо, излязоха в кръг иззад завесите от едната страна на колоните.

Каол опита да не се задави.

Телата им бяха боядисани в златисто, украсени с бижута и ефирни копринени роби, прихванати с колани, ала под тях… бяха голи.

Млади, грациозни същества в разцвета на жизнеността си и половата си зрялост. С гъвкави бедра, извити гърбове и преплетени във въздуха ръце започнаха да се увиват един около друг, описвайки кръгове и линии.

— Казах ти — пророни лаконично Ирен.

— Мисля, че на Дориан би му харесало — отвърна тихо Каол и с изненада установи, че ъгълчетата на устните му се подръпват в усмивка.

Ирен го изгледа учудено и някакъв блясък се спотаяваше в очите й. Гостите се извъртаха в столовете си, за да виждат по-добре танцьорите с изваяните им тела и пъргави, боси крака.

Съвършените им, прецизни движения превръщаха телата им в марионетки на музиката. Красота — неземна, а в същото време някак… реална. Хрумна му, че и на Елин представлението много би й допаднало. Безкрайно много.

Докато танцьорите се вихреха, слугите пренасяха столове и дивани, подреждаха възглавници и маси. Върху плотовете разполагаха купи с димящи билки, които изпълниха залата със сладкия си, наситен аромат.

— Не се доближавай прекалено, ако искаш да запазиш разсъдъка си — предупреди го Ирен, съзирайки някакъв слуга да носи димяща метална чиния към резбованата дървена маса. — Лек опиат е.

— Май наистина се поотпускат, когато родителите им ги няма.

Част от везирите се оттеглиха от залата, но мнозина станаха от масата само за да се настанят сред възглавниците. За броени минути цялото помещение се преобрази в салон за развлечения и…

Иззад завесите изникнаха слуги, добре поддържани и пременени в одежди от изящна, прозрачна коприна. Мъже и жени, всички до един красиви, започнаха да се настаняват в скутовете на присъстващите и по облегалките на диваните; някои се свиха в краката на везири и благородници.

Каол беше присъствал на доста разгулни пиршества в стъкления дворец, но в атмосферата винаги се бе долавяла известна скованост. Усещане за порядъчност и вярата, че подобни неща се вършеха зад затворени врати. Дориан определено ги пазеше за собствените си покои. Или нечии чужди. Или пък просто завличаше Каол в Рифтхолд или Белхейвън, където благородниците даваха приеми, много по-невъздържани от тези на кралица Джорджина.

Сартак остана на масата до Несрин, която съзерцаваше опитните танцьори с искрено възхищение, но останалите хагански потомци… Дува, залепила длан на корема си, в компанията на мълчаливия си съпруг, пожела лека вечер на всички. Заяви, че пушекът не бил полезен за бебето в утробата й, и Ирен кимна утвърдително, макар и никой да не погледна принцесата.

Аргун се разположи на един диван в близост до танцьорите, облегна се удобно назад и вдиша с пълни гърди дима, виещ се откъм живите въглени в малките метални съдове наоколо. Придворни и везири се бореха за местата до най-големия по възраст принц.

Хасар и любовницата й заеха един малък диван и ръцете на принцесата бързо се вплетоха в гъстата черна коса на Рения. След секунда устните й се доближиха до най-чувственото кътче по врата на жената. Рения се усмихна бавно, широко и клепачите й се спуснаха, когато Хасар прошепна нещо до кожата й.

Кашин остана на мястото си в продължение на доста минути, докато Ирен и Каол гледаха разгръщащата се поквара от почти опразнената банкетна маса.

Без съмнение, чакаше Ирен да се изправи.

С поруменели бузи лечителката се взираше усърдно в миниатюрната си чаша с горещо кахве.

— Сигурно не виждаш подобно нещо за пръв път? — поинтересува се Каол.

— Дай им час-два и всички ще се заизнизват към стаите си. Не сами, разбира се.

Принц Кашин явно вече се уморяваше да проточва разговора си с везира, седящ до него. Отвори уста, вперил поглед право в Ирен, и Каол прочете поканата в очите му още преди да е изрекъл и дума.

Каол разполагаше с не повече от секунда, за да реши какво да прави. И да види, че Сартак е поканил Несрин да поседи с него — не на масата, не на някой от диваните, а на два уединени стола в дъното на залата, където не се виеше пушек и прозорците бяха отворени, но все пак можеха да следят събитията. Тя кимна многозначително на Каол и тръгна спокойно с принца.

Затова, когато Кашин се приведе напред да покани Ирен на някой диван, Каол се обърна към нея и каза:

— Да поседнем заедно някъде.

Очите й се разшириха леко.

— Къде?

Кашин затвори уста, а Каол имаше чувството, че рисува мишена върху гърдите му.

Въпреки това задържа погледа си върху Ирен и отвърна:

— На някое по-тихо място.

Останали бяха само няколко свободни дивана, всичките разположени сред най-гъстия дим, близо до танцьорите. Но имаше един до малка ниша в отсрещния край на залата, полузакътан в сенките и оборудван със своя собствена метална купа с димящи билки върху ниската масичка отпред.

— Ако идеята е тази вечер да ни виждат един до друг — прошепна толкова приглушено той, че само Ирен да го чуе, — по-добре да останем тук още известно време, отколкото да си тръгваме заедно. — Какво ли впечатление би породило такова нещо, като се имаше предвид атмосферата на празненството… — А и не бих допуснал да вървиш сама.

Ирен се изправи мълчаливо с мрачна усмивка на лице.

— Тогава да се поотпуснем, лорд Уестфол.

Тя махна към дивана, намиращ се отвъд обсега на светлината.

Позволи му сам да придвижи количката си дотам. Вървеше с гордо вдигната брадичка, докато полите й се влачеха зад нея. Роклята й бе с почти гол гръб и разкриваше гладката й, чиста кожа, както и изящната извивка на гръбнака й. Спускаше се толкова ниско, че Каол можеше да зърне двете вдлъбнатинки в долната част на кръста й, сякаш някой бог бе забил палците си там.

Долавяше твърде много погледи върху тях, докато Ирен се настаняваше на дивана. Полите на роклята й, скупчени на пода, се усукаха около глезените й и тя отпусна една от голите си ръце върху меката облегалка.

Каол не отлепи взор от притворените й очи, когато се доближи до дивана, изпреварвайки слугите. Премести се ловко от седалката върху възглавниците и се извъртя към нея, като кимна с благодарност на слугата, дошъл да вземе количката му. Оттук им се разкриваше безпрепятствен изглед към танцьорите, другите дивани, слугите и благородниците, които вече започваха да плъзгат ръце и устни по плът и дрехи, наблюдавайки невижданото представление.

Гледката накара нещо в стомаха му да се стегне, но не и по неприятен начин.

— Не принуждават слугите да стоят тук — обясни тихо Ирен. — Това попитах най-напред, когато за пръв път посетих такова събитие. Те се борят за по-високо място в двореца и присъстващите знаят какви привилегии може да получат, ако си тръгнат с някого тази вечер.

— Но щом им се плаща — поде той, — щом се тревожат за позицията си, то в случай че отклонят нечия покана, дали може да се каже, че са тук по свое желание?

— Не са. Не и в този смисъл. Но хаганатът е наложил известни порядки. Възрастови ограничения. Изрично съгласие. Наказания за онези, които нарушават правилата, дори да са членове на хаганското семейство.

Беше го уверила в това още преди дни.

Двама млади слуги — жена и мъж — се бяха настанили от двете страни на Аргун; единият го целуваше по врата, а другият рисуваше кръгове по бедрата му. През това време принцът разговаряше невъзмутимо с везира, седнал на стол от лявата му страна.

— Той няма ли си съпруга? — полюбопитства Каол.

Ирен проследи погледа му.

— Има. Живее в провинциалното му имение. Но със слуги не се приема за прелюбодеяние. Нуждите, които задоволяват те… Все едно го къпят. — Очите й затанцуваха и тя додаде: — Сигурна съм, че си се уверил в това още през първия си ден в двореца.

Лицето му пламна.

— Останах… изненадан от обстойното, всеотдайно обслужване.

— Вероятно са избрали Каджа, за да ти достави удоволствие.

— Не изневерявам. Дори със слуги, дошли по свое желание.

Ирен надникна към Несрин, потънала в разговор със Сартак.

— Значи е щастливка, че е намерила толкова предан спътник.

Той зачака да изпита ревност, гледайки как Несрин се усмихва на принца, който се бе разположил с върховно спокойствие на дивана, преметнал лежерно глезен върху коляното си и ръка през облегалката точно зад гърба й.

Дали защото имаше вяра на Несрин, но нищо не потрепна в душата му.

Завари Ирен да го наблюдава с очи като топази в сумрака и благовонния дим.

— Миналата вечер се срещнах с приятелката ми — промълви тя, пърхайки с мигли. Просто жена, омаяна от димящите опиати. Дори неговият ум започваше да се размътва. Тялото му се стопляше. Отпускаше се уютно. — Тази вечер също… преди тържеството.

Хасар.

— И?

Каол усети, че изучава с поглед леко извитите крайчета на дългата й коса, че потърква пръсти един в друг, сякаш си представяше копринените й кичури между тях.

Ирен изчака някакъв слуга, носещ поднос със захаросани плодове, да отмине.

— Каза ми, че твоят приятел още бил в неизвестност. През средата на масата е опъната мрежа.

Той примигна насреща й, мъчейки се да разгадае думите й сред целия пушек.

Армии. Армиите на Перингтън се простираха през средата на континента. Нищо чудно, че не беше подхванала темата още на улицата, че от очите й надничаха такива сенки.

— Къде?

— От планините до… обичайното ти свърталище.

Той извика в съзнанието си въображаема карта на континента. От Ферианската падина до Рифтхолд. Свещени богове!

— Сигурна ли си?

Тя кимна.

Каол долавяше как хорските погледи се плъзват към тях от време на време.

Ирен също го усещаше. Ето защо той се постара да не подскочи, когато тя сложи ръка върху предмишницата му. Когато го стрелна някак сънливо и прелъстително изпод мигли.

— Онзи ден, а и по-рано днес ми бе възложена мисия, на която не мога да откажа.

Принцесата я беше заплашила. Той стисна челюсти.

— Трябва ми местонахождение. Или поне посока — пророни тя. — Накъде може да е поела приятелката ти.

Елин.

— Тя е… къде е?

— Не знаят.

Елин бе в неизвестност. Дори шпионите на хаганата недоумяваха къде е.

— Не е ли в родината си?

Ирен поклати глава и сърцето на Каол затуптя бясно. Елин и Дориан — и двамата в неизвестност. Ако Перингтън нападнеше…

— Нямам представа къде би отишла. Какви са плановете й. — Той постави ръката си върху нейната. И опита да не обръща внимание на нежната й кожа. — Възнамеряваше да се върне у дома. Да събере армия.

— Да, но не го е сторила. А не се съмнявам в зоркостта на тукашните очи. И на чуждите.

Шпионите на Хасар. И други.

Елин не беше в Терасен. Така и не бе стигнала до Оринт.

— Изтрий това изражение от лицето си — измърка Ирен и въпреки че погали с пръсти ръката му, го наблюдаваше строго.

Колкото и да му беше трудно, Каол смогна да й се усмихне замаяно.

— Смята ли приятелката ти, че са попаднали в нечии ръце?

— Не знае. — Тя бавно плъзна пръсти нагоре към рамото му. Простичката халка още стоеше на ръката й. — Иска да попитам теб. Да изтръгна отговор от теб.

— Ясно. — Фината й, красива ръка пълзеше нагоре по кожата му. — Ето защо ни поразмести тази вечер.

И защо днес Ирен толкова пъти изглеждаше на ръба да каже нещо, отказвайки се в последния момент.

— Ще вгорчи живота ми, ако не изглежда така, сякаш стоплям отношенията помежду ни.

Той спря ръката й върху бицепса си, чувствайки пръстите й леко разтреперани. Дали под влиянието на сладникавия дим, виещ се около тях, или на музиката и танцьорите с разголените им тела и красиви бижута, Каол прошепна:

— Бих казал, че вече си го постигнала, Ирен Тауърс.

И загледа как лицето й поруменява. Как златистите й очи засилват.

Опасен ход. Опасен, безразсъден и…

Знаеше, че ги наблюдават, че Несрин седи с принца.

Ала тя щеше да разбере, че е просто фарс. Фарс, част от който беше и собствената й игра със Сартак.

Повтаряше си го, докато впиваше поглед в очите на Ирен, притискайки ръката й към рамото си. Докато съзерцаваше как бузите й пламват все повече и повече. Върхът на езика й се показа, за да навлажни устните й.

И това не убягна от взора му.

Тежка, успокоителна топлина се загнездваше вътре в него.

— Кажи ми едно място. Което и да е.

Отне му малко време да се досети за какво говори. За заплахата на принцесата, ако не й донесеше нужната информация.

— Защо е този театър? Щях да ти кажа истината.

Чувстваше устата си като нещо чуждо.

— След урока пред момичетата — додаде приглушено тя, — ти дължа услуга.

А разкритието за интереса на Хасар…

— Тя би ли подкрепила каузата ни?

Ирен обходи с поглед залата и Каол несъзнателно отмести ръка от нейната. Провлачи я нагоре по голото й рамо и достигна шията й.

Кожата й бе мека като стоплено от слънцето кадифе. Палецът му погали едната страна на гърлото й, съвсем близо до финия белег, и тя мигом насочи очи към него.

Каол прочете предупреждение в тях — предупреждение, но… Не предназначено за него. А към нея самата. Ирен промълви:

— Тя… — Каол не се стърпя и пак погали гърлото й. Тя преглътна и от движението кожата й се прилепи към ръката му. — Тревожи я заплахата от огън.

Страхът тогава можеше или да подпомогне, или да унищожи шанса им за съюз?

— Мисли… мисли, че е възможно ти да стоиш зад нападението в библиотеката. Като начин да ги манипулираш.

Той изсумтя и палецът му застина. Точно върху пулсиращата й сънна артерия.

— Приписва ни повече изобретателност, отколкото притежаваме. — В очите на Ирен пламна тревога. — Ти какво смяташ, Ирен Тауърс?

Тя сложи ръката си върху неговата, но не за да я свали от шията си.

— Допускам, че появата ви може да е задействала други сили, но не вярвам, че си от мъжете, които играят игри.

Макар и настоящото им положение да сочеше точно обратното.

— Преследваш целите си — продължи тя, — но праволинейно. Неприкрито.

— Някога наистина бях такъв — рече Каол.

Не съумяваше да откъсне погледа си от нея.

— А сега? — пророни леко задъхано Ирен с препускащ под дланта му пулс.

— Сега — подхвана той, приближавайки глава към нейната, докато дъхът й не погали устните му. — Сега се питам дали не трябваше да се вслушам в съвета на баща ми.

Очите на Ирен се устремиха към устата му и всеки негов инстинкт, цялото му внимание се съсредоточи в този жест. Всяка частица от него се напрегна болезнено.

И това чувство му подейства по-отрезвяващо от ледена вана, подтиквайки го да намести дискретно жакета в скута си.

Димът — опиатите. Явно действаха като афродизиак, замъгляваха разсъдъка…

Ирен още се взираше в устата му, като че беше парче сочен плод, и пресекливият й дъх повдигаше пищните й, стегнати гърди в тесния затвор на корсета й.

Той се насили да свали ръка от шията й. Да се облегне назад на дивана.

Несрин сигурно ги гледаше. Вероятно се питаше какви ги върши.

Тя не заслужаваше подобно нещо. Нито пък Ирен заслужаваше това, което току-що й бе причинил, тази лудост…

— Заливът на Черепа — изстреля неочаквано той. — Кажи й, че огънят е в Залива на Черепа.

Навярно единственото място, където Елин повече не би стъпила — във владенията на Господаря на пиратите. Веднъж му беше разказала за „злополучната си среща“ с Ролф. Сякаш разрушението на града и скъпоценните му кораби бе просто забавление за нея. Но едва ли някога би се върнала там, като се имаше предвид заканата на Ролф да я убие на място.

Ирен примижа, сякаш и тя току-що си припомняше къде се намират, какво ги бе довело на дивана и защо седяха коляно до коляно и почти нос в нос.

— Добре. — Тя се отдръпна от него, мигайки недоумяващо. Сетне надникна свъсено към димящите въглени в металния съд на масата. — Ще свърши работа.

Ирен махна с ръка, за да разсее някаква струя пушек, която се опитваше да се усуче помежду им.

— Трябва да вървя.

Яростна, пронизваща паника просветна в очите й. Като че и тя бе осъзнала, бе усетила…

Ирен стана и позаглади с длани полите на роклята си. Нямаше я вече съблазнителната, уверена жена, дошла с горда крачка до дивана. На нейно място отново стоеше момичето на около двайсет и две, само` в чужд град, превърнало се в жертва на своеволните хагански потомци.

— Дано… — подхвана тя, надничайки към Несрин. Срам. Срам и чувство на вина тежаха върху плещите й. — Дано никога не се научиш да играеш подобни игри.

Несрин изглеждаше все така вглъбена в разговора си със Сартак. По изражението й не личеше нито следа от болка, от знание за… за онова, което се беше случило тук.

Проклетник. Какъв проклетник беше само.

— Ще се видим утре — скалъпи той. А когато Ирен понечи да тръгне, побърза да предложи: — Нека ти осигуря ескорт.

Защото Кашин ги наблюдаваше от другия край на залата. В скута му седеше слугиня, заровила ръка в косата му. А по лицето му… о, по лицето му пробяга ледена омраза, когато забеляза погледа на Каол.

Другите можеше и да решат, че станалото между двама им с Ирен бе просто театър, но Кашин… Принцът не беше толкова наивно предан, колкото околните си мислеха. Не, винаги следеше обкръжението си. Четеше хората около себе си като отворени книги. Анализираше ги.

И не осезаемата възбуда му бе подсказала, че всичко това е истинско, а усещането за вина, което и двамата с Ирен не бяха успели да прикрият, прозря твърде късно Каол.

— Ще помоля Хасар — отвърна Ирен и се запъти към дивана, където принцесата и любовницата й се целуваха страстно, отделяйки лениво внимание на всеки детайл.

Той остана на мястото си, гледайки как Ирен доближава жените. Хасар вдигна унесен поглед към нея.

Но лъстта, замъглила лицето на принцесата, бързо се разсея, щом Ирен й кимна отривисто. Мисията бе изпълнена. Ирен се наведе да я целуне по бузите за довиждане и прошепна нещо в ухото й. Каол разчете движенията на устните й дори от отсрещния край на залата. Заливът на Черепа.

Хасар се усмихна едва-едва, а после щракна с пръсти на един страж. Мъжът незабавно закрачи към тях. Принцесата му даде заповед и несъмнено го заплаши със смърт и още по-лошо, ако Ирен не се прибереше невредима в Торе.

Лечителката само се усмихна ядосано на Хасар, пожела на двете им с Рения приятна вечер и пое след стража. При сводестия изход надзърна през рамо.

Дори през тези трийсетина метра излъскан мрамор и гигантски колони, пространството помежду им сякаш се нажежи.

Бялата светлина, която бе съзрял в себе си преди два дни, засия като живо въже. Като че Ирен се беше загнездила в него онзи следобед.

Тя дори не кимна, преди да си тръгне с веещи се около глезените й поли.

Щом Каол надникна наново към Несрин, се натъкна на погледа й, прикован в него.

А лицето й беше безизразно. Тя му кимна дискретно с привидно разбиране. Игрите приключваха за тази вечер. Сега само очакваше да чуе крайния резултат.

Благовонният дим още полепваше по ноздрите, косата и жакета на Каол, когато двамата с Несрин влязоха в апартамента си час по-късно. Той бе отишъл в приглушеното кътче, което си бяха избрали със Сартак, откъдето проследи как гостите лека-полека започват да се изнизват към стаите си — или нечии чужди. Да, на Дориан определено би му допаднал този двор.

Сартак ги изпрати до апартамента им и някак сковано им пожела спокойна нощ. Далеч по-сдържано от думите и усмивките му отпреди минути. Не го винеше. Вероятно отвсякъде дебнеха очи.

А тези на принца се впиха в Несрин, когато тя му пожела лека нощ и двамата с Каол влязоха в апартамента си.

Във фоайето беше почти тъмно и единствената светлина идваше от фенера със стени от цветни стъкла, който Каджа беше поставила на масичката. Вратите на спалните им зееха пред тях като гърла на пещери.

Двамата се задържаха в сумрачното фоайе.

Несрин пристъпи безмълвно към собствената си стая.

Каол я сграбчи за ръката, преди да е сторила и крачка.

Тя надникна бавно през рамо и тъмната й коса се люшна пред лицето й подобно на тежка коприна.

Каол съзнаваше, че дори в полумрака може да разчете посланието в очите му.

Кожата се стегна около костите му, сърцето му забарабани лудо, но от устата му не се изниза и дума.

Накрая Несрин пророни:

— Смятам, че мястото ми не е в двореца точно сега. Нуждаят се от мен.

Той не пусна ръката й.

— Не бива да обсъждаме такива неща в коридора.

Гърлото й подскочи, но тя кимна веднъж. Понечи да забута количката му, но Каол потегли, преди да е успяла, и влезе в собствената си спалня. Тя го последва.

И затвори вратата след тях.

Лунната светлина се процеждаше през прозорците с изглед към градината, разливайки се по леглото.

Каджа не бе запалила свещи тук или защото предполагаше, че след тържеството стаята ще се използва за други цели, а не за спане, или защото изобщо не очакваше Каол да се върне в нея. Ала в тъмнината, сред жуженето на цикадите в короните на градинските дървета…

— И аз се нуждая от теб — рече Каол.

— Наистина ли?

Прям, недвусмислен въпрос.

Той все пак й оказа уважението да се позамисли върху него.

— Трябваше… Трябваше да го направим заедно. Всичко.

Тя поклати глава и късата й коса пак се люшна.

— Пътищата се променят. Знаеш го от личен опит.

Така беше. Знаеше го отлично. И въпреки това…

— Къде възнамеряваш да отидеш?

— Сартак спомена, че искал да разпита народа си за предишни появи на Валгите по тези земи. Честно казано… Изкушавам се да тръгна с него, ако ме покани. За да проверя дали наистина можем да получим отговори оттам и дали ще съумея да го убедя да загърби заповедите на баща си. Или поне да защити каузата ни пред него.

— Къде ще отидеш с него? На юг при рукините?

— Вероятно. Преди малко спомена, че заминавал след няколко дни. Но с теб нямаме големи шансове. Ще ми се да ги подобря чрез принца, да потърся ценна информация сред рукините. Ако Ераван е пратил свой демон в Антика… Вярвам, че стражата на хагана ще защити двореца и Торе, но с теб се налага да съберем войска, преди Ераван да е изпратил още Валги насам. — Тя се умълча за миг. — А ти… имаш голям напредък. Не желая да го спъвам.

В предложението й се спотаяваха неизречени думи.

Каол се почеса по брадата. Да допусне раздялата им, подобно разклонение на пътя пред тях… Той въздъхна.

— Утрото е по-мъдро от вечерта. Да поговорим пак сутринта.

Несрин притихна и той се качи на леглото, сваляйки жакета и ботушите си.

— Ще поседиш ли при мен? Разкажи ми за семейството си, за днешното празненство с тях.

Беше му споделила едва с няколко думи и може би сега го направляваше гузната му съвест, но…

Очите им се срещнаха в мрака, огласен от нощната песен на славей отвъд прозорците. Каол можеше да се закълне, че по лицето й просветна проникновение, а сетне угасна като въглен, пуснат в езеро.

Несрин доближи леглото му с безшумни стъпки, разкопчавайки жакета си. Запрати го върху един стол и изхлузи ботушите си. Качи се на леглото и една от възглавниците въздъхна под тежестта й.

„Видях — можеше да се закълне, че е прочел в погледа й. — Знам.“

Тя обаче заговори за церемонията на пристанището, как четиримата й малки братовчеди нахвърляли цветни венци в морето, а после се разбягали с писъци от чайките, които им налетели, за да откраднат бадемовите сладкиши от ръцете им. Разказа му за чичо си Брахим и леля си Захида, за красивата им къща с няколко двора, пълзящи растения и резбовани решетки на прозорците.

С всеки споделен поглед неизречените й думи отекваха в пространството между тях.

Знам. Знам.

Каол я остави да говори, докато гласът й не го приспа, защото и той знаеше.

22

На следващия ден Ирен се чудеше дали да не си остане в Торе.

Случилото се на дивана миналата нощ…

Върна се в стаята си прегряла и напрегната, неспособна да се успокои. Свали бижутата и роклята на Хасар, сгъна я старателно и я сложи на стола си с разтреперани ръце. Сетне избута сандъка си пред вратата, за да се подсигури, в случай че демонът убиец я бе видял да вдишва безбожни количества от онзи дим и решеше да я спипа обезумяла.

Защото точно така се чувстваше — обезумяла. В съзнанието й бе имало място единствено за топлината, аромата и успокоителната му осанка; за лекото дращене на мазолите му по кожата й и копнежа да ги усети другаде. Не можеше да откъсне поглед от устата му и едва се стърпя да не я докосне с пръсти. С устни.

Мразеше тези сбирки. Дима, който те караше да забравиш здравия разум. Задръжките си. Точно затова обичаха да го вдишват благородниците и придворните, но…

Спасила се поне от роклята и бижутата, Ирен закрачи нервно из стаята, търкайки лицето си, докато не размаза грима, нанесен лично от Хасар.

След това се изми три пъти. Нахлузи най-леката си нощница и започна да се мята в леглото, а тънката материя сякаш протриваше потната й, пламнала кожа.

Броеше часовете, минутите, докато влиянието на пушека не се разсееше. И не изчезнеше.

Ала то не я пусна лесно. И чак в най-тихите, най-черните часове на нощта Ирен взе нещата в свои ръце.

Тази вечер бяха запалили по-силна доза от обичайното. Опиатът продължаваше да пъпли по тялото й, жулейки кожата й с остри нокти. А лицето, което държеше пред очите й, ръцете, които я караше да си представя върху себе си…

Оргазмът я остави някак празна — незадоволена.

Зората пукна и тя се вторачи смръщено в изпитото си отражение в малкото огледалце над умивалника.

Опиатът бе разхлабил хватката си през няколкото часа сън, които успя да си открадне, но… Нещо още се гърчеше ниско в стомаха й.

Изми се, облече се и прибра реквизита на Хасар в една кожена чанта. Най-добре беше да не отлага. А след това щеше да върне дрехите и бижутата на принцесата. Хасар прие с котешко самодоволство информацията, лъжата, която Каол бе измислил за пред нея.

Ирен се бе двоумила дали да му каже, но дори преди пушека, преди умопомрачението… Когато й предложи да поседят заедно, за да й спести сблъсъка с Кашин след цял ден, прекаран в спокойна разходка из града, в крайна сметка реши да му се довери. А после напълно загуби ума си.

Нямаше смелост да погледне стражите, слугите, везирите и благородниците в очите, докато крачеше през коридорите на двореца към покоите на лорд Уестфол. Все някой от тях я бе видял на дивана с него. А останалите навярно бяха чули.

За пръв път се държеше така в двореца. Трябваше да си признае пред Хафиза. Да й разкрие за безсрамното си поведение, преди новината да достигне Торе, предадена от нечия чужда уста.

Не че Върховната лечителка би я укорила, но… Ирен чувстваше непреодолима потребност да й сподели. Да се разкае.

Щеше да се постарае днешният сеанс да бъде кратък. Поне доколкото беше възможно, изгубеше ли представа за време и място в онзи тъмен, бушуващ ад под белега му.

При всички случаи щеше да подходи делово.

С влизането в апартамента нареди на Каджа:

— Джинджифил, куркума и лимон!

И веднага тръгна към спалнята на Каол. Каджа като че ли се канеше да възрази, но Ирен не й обърна внимание и направо отвори вратата.

В следващия миг обаче заби пети толкова рязко, че с усилие се задържа да не падне.

Първо забеляза измачканите чаршафи и възглавници. После — голите му гърди и едва покритите му с бяла коприна бедра.

Накрая и тъмната глава, заровена във възглавницата до неговата. Още спеше. Изтощен.

Каол светкавично ококори очи и от гърлото й се изтръгна само едно безмълвно „О!“.

Смайване и… нещо друго изпълни погледа му и Каол понечи да отвори уста.

Несрин се размърда до него с омачкана риза и сбърчи недоумяващо вежди.

Каол сграбчи с две шепи чаршафа и мускулите по гърдите и корема му се загърчиха, надигайки го на лакти…

Ирен просто напусна спалнята.

И седна на златистия диван във всекидневната. Коляното й заподскача нервно и тя отправи очи към градината, където пълзящите растения тъкмо започваха да разпъпват цветове по колоните пред стъклените врати.

Дори ромонът на фонтана не заглуши напълно притихналия, сънен глас на Несрин, последван от леки стъпки към собствената й спалня и затварянето на врата.

След секунда се чу скрибуцане на колела и той се появи във всекидневната. По риза и панталони. С разчорлена коса. Сякаш беше прокарвал пръсти през нея. Той или Несрин. Многократно.

Ирен обгърна тялото си с ръце, стаята внезапно й се стори твърде голяма. Пространството помежду им — прекалено открито. Трябваше да закуси, преди да дойде. Да потуши някак тази замаяност. Да запълни хралупата в стомаха си.

— Не очаквах да се появиш толкова рано — рече тихо Каол.

Ирен можеше да се закълне, че в тона му прозираше гузност.

— Каза, че мога да идвам призори — отвърна също толкова тихо тя, но отвратена от укорителната нотка в гласа си, побърза да добави: — Можех да изпратя някого, за да те предупреди.

— Не. Аз…

— Мога да се върна и по-късно — скочи на крака Ирен. — Ще ви оставя да закусите.

Заедно. Сами.

— Не — изстреля Каол, спирайки рязко на път към дивана, който обикновено ползваха. — Да започваме.

Тя обаче не можеше да го погледне. Да срещне очите му. Нито пък да си обясни защо.

— Ирен!

Без да се трогне от повелителния му тон, тя тръгна към бюрото и седна зад него, благодарна за стената от резбовано дърво помежду им. За масивната опора под дланите си, докато вадеше разни неща от кожената чанта, която бе сложила на ръба му. Флакони с ненужни масла. Тефтери.

Книги, взети от библиотеката, сред които и „Песен на корените“. Както и безценните, древни свитъци. Предположила бе, че тук ще е най-безопасно да ги остави. При него.

— Мога да приготвя отвара. За нея. Ако има необходимост от подобно нещо. Ако не искате… тоест… — пророни тя.

„Дете“, не намери смелост да поясни. Като пухкавото бебе, на което вчера бе забелязала да се усмихва толкова топло. Като че се надяваше един ден и той да бъде благословен с такава радост…

— И за теб мога да направя. Пие се всеки ден — добави Ирен, препъвайки се в собствените си думи.

— Тя вече пие — отговори Каол. — Още от четиринайсетгодишна.

Навярно още от първото си кървене. Мъдро решение за всяка жена в град като Рифтхолд. Особено ако обичаше да се забавлява.

— Това е добре — скалъпи тя и продължи да подрежда книгите си. — Разумно е.

Той доближи бюрото, докато коленете му не потънаха под отсрещния му край.

— Ирен.

Тя трупаше книга върху книга.

— Моля те!

Тези две думи я подтикнаха да вдигне очи към него. Да посрещне погледа му — ирисите му с цвят на огряна от слънцето пръст.

И зараждането на още една дума в този поглед — съжалявам — я накара да скочи от бюрото, да прекоси стаята и да отвори широко градинските врати.

Нямаше за какво да съжалява. За нищо.

Двамата с Несрин бяха любовници, а тя…

Ирен се задържа при градинските врати, докато тази на Несрин не се отвори и затвори. Докато не я чу да показва глава във всекидневната, за да си вземе довиждане с Каол, преди да тръгне.

Знаеше, че трябва поне да надникне през рамо към капитан Фалик, да й се усмихне вежливо, но в крайна сметка се престори, че не е доловила кратката й поява в стаята, че е прекалено вглъбена в бледолилавите цветя, разцъфващи под утринното слънце.

Помъчи се да прогони празнотата. От дълго, дълго време не се беше чувствала толкова малка, толкова… незначителна.

Ти си вероятната наследница на Хафиза, Върховната лечителка. Не си никаква на този мъж и той не ти е никакъв. Просто следвай плана. Не забравяй Фенхароу, дома си. Не забравяй всички хора, които се нуждаят от помощта ти.

Не забравяй какво обеща да сториш. Да постигнеш.

Тя пъхна ръка в джоба си, стисвайки бележката.

Светът се нуждае от повече лечители.

— Не е каквото си мислиш — промълви зад нея Каол.

Ирен затвори очи за миг.

Бори се — бори се за нещастния си, безполезен, пропилян живот.

Тя се обърна, извиквайки учтива усмивка на лицето си.

— Това е съвсем естествено. И здравословно. Радвам се, че си… в състояние.

Ако съдеше по яростта в очите му, по стегнатата му челюст, явно не беше.

Светът се нуждае от повече лечители. Светът се нуждае от повече лечители. Светът се нуждае от повече лечители.

Само трябваше да приключи с него, да го излекува и можеше да напусне Хафиза, да напусне Торе с гордо вдигната глава. Можеше да се завърне у дома при войната и кръвопролитията… и да изпълни обещанието си. Да почете свободата, която й бе дарила онази непозната в Иниш.

— Започваме ли?

Днес тук щеше да го лекува. Защото идеята да седи на онова разтурено легло, навярно още напоено с мириса на двама им…

В гърлото й бе заседнала буца, която не смогваше да премахне, колкото и глътки въздух да си поемаше.

Каол я изучаваше с поглед. Претегляше тона й. Думите й. Изражението й.

Виждаше горчивината й. Чуваше я.

„Не очаквам нищо — искаше й се да каже. — Аз… аз съм нищо.“

Моля те, не питай. Моля те, не ме притискай. Моля те…

Каол като че прочете и това. И каза сподавено:

— Не съм преспал с нея.

Тя се сдържа да изтъкне, че доказателствата говореха за противното.

Той продължи:

— Снощи си приказвахме до късно и сме заспали. Нищо не се случи помежду ни.

Ирен умишлено пренебрегна начина, по който гърдите й едновременно се изпразниха и изпълниха от думите му. Нямаше вяра на собствения си глас, докато ги осмисляше.

Сякаш доловил потребността й от почивка, той понечи да се обърне към дивана, но вниманието му се спря на струпаните върху бюрото книги. И свитъци.

Лицето му пребледня.

— Какво е това? — изръмжа насреща й.

Ирен отиде при бюрото, взе един от пергаментите и го разгъна внимателно, разкривайки чудноватите символи по него.

— Ноуша, главната библиотекарка, ми ги намери в нощта, когато издирвах информация за… нещата, които ти вредят. Ала в цялата суматоха забравих за тях. Били при книгите от Ейлве, затова решила да ми ги донесе за всеки случай. Този е много стар. Поне на осемстотин години. — Започваше да бръщолеви от нерви, но не можеше да се спре, благодарна, че е изникнала тема, различна от онази, която почти бе подхванал. — Според мен символите са руни, но не съм срещала такива досега. Ноуша също.

— Не са руни — промърмори дрезгаво Каол. — Знаци на Уирда са.

Като се замисли какво й беше казал дотук, Ирен знаеше, че има още много. Толкова много, което не й разкриваше. Тя плъзна ръка по тъмната корица на „Песен на корените“.

— В тази книга пише нещо за… порта. И ключове. И трима крале.

Вече започваше да се съмнява дали Каол изобщо диша. Но той проговори с нисък глас:

— Прочела си го. В книга.

Тя я разгърна, прелиствайки до илюстрацията, изобразяваща трите фигури пред неземната порта. Приближи се до него и задържа книгата отворена пред лицето му.

— Не можах да разчета голяма част, защото е на някаква древна форма на ейлвийския, но… — Ирен отгърна на другата илюстрация, на младия мъж върху олтара, обсебен от онази тъмна сила. — Това ли… това ли правят наистина?

Ръцете му увиснаха от двете страни на количката и той се вторачи в картината, пресъздаваща студените, мрачни очи на мъжа.

— Да.

Думата съдържаше повече болка и ужас, отколкото бе очаквала да чуе от него.

Тя отвори уста, но Каол я стрелна предупредително, мигновено възвърнал самообладанието си.

— Скрий я, Ирен. Скрий всичко. Веднага!

Бесният ритъм на сърцето й отекна в гърдите й, в крайниците й, но тя грабна книгите. И свитъците. И докато Каол наблюдаваше вратите и прозорците, тя се зае да ги бута под разни възглавници и в някои от по-големите вази. Онзи свитък обаче… той бе твърде ценен. Твърде древен, за да се отнесе така бездушно с него. Дори ако го пъхнеше между страниците на някоя книга, можеше да съсипе крехката хартия, мастилото.

Каол забеляза как се оглежда безпомощно с папируса в ръка.

— Ще ми подадеш ли ботушите, Ирен? — попита небрежно. — Нося си втори чифт, който съм решил да обуя днес.

Ясно. Добре.

Тя изтърча в спалнята му, изтръпвайки отново при вида на разхвърляното легло, при мисълта за прибързаното си заключение и глупава реакция…

Влезе в малкия дрешник, зърна ботушите му и закъта свитъка в единия. Сетне взе и двата и ги прибра в някакво чекмедже, покривайки ги с купчина кърпи.

След секунда се върна във всекидневната.

— Не успях да ги открия. Сигурно Каджа ги е занесла на почистване.

— Жалко — отговори със същия небрежен тон Каол, вече събул собствените си ботуши.

Съблякъл бе и ризата си.

Сърцето й продължаваше да препуска, когато той се премести върху златистия диван, където остана седнал.

— Можеш ли да ги разчетеш? — поинтересува се тя, коленичейки пред него, за да хване едното му босо ходило в ръце.

Тези Знаци на Уирда?

— Не. — Тя внимателно започна да върти глезена му, а Каол замърда с пръсти. — Но имам към кого да се обърна при нужда.

Предпазливи, многозначителни думи, в случай че някой ги подслушваше.

Ирен продължи да раздвижва краката му, да ги разтяга и огъва, повтаряйки упражненията отново и отново, докато пръстите му не станаха възможно най-подвижни.

— Някой път трябва да те заведа в библиотеката — подхвърли тя. — Може да намериш нещо интересно, което да ти прочете твоят човек.

— Имате ли други подобни четива?

Тя остави левия му крак и се захвана с другия.

— Ще попитам Ноуша. Тя знае всичко.

— Веднага щом приключим. След като си починеш, разбира се. От доста време не съм попадал на… интригуваща книга.

— С удоволствие ще ви придружа, лорд Уестфол.

Той се намръщи на официалното обръщение, но Ирен просто поднови изпълняването на същите упражнения с десния му крак, докато накрая не го помоли да легне на дивана. Сетне мълчаливо се зае с ханша му, подканяйки го сам да го помръдне, и постепенно премина към останалата част от краката му.

След малко промълви с едва доловим глас:

— Говориш само за Ераван. — Щом чу името, очите му просветнаха предупредително. — Ами Оркус и Мантикс?

— Кои?

Тя се насочи към друг вид упражнения за краката, ханша и кръста му.

— Другите двама крале. В книгата се споменават имената им.

Каол спря да мърда пръстите си, а тя ги перна, за да му напомни. Той въздъхна и поде заниманието за пореден път.

— Били са победени в първата война. Изпратени обратно в техния свят или убити. Не си спомням.

Ирен свали умислено крака му и го побутна да се обърне по корем върху дивана.

— С приятелите ти със сигурност ви бива в цялата тази история по спасяването на света — подхвана тя, спечелвайки си сумтене от страна на Каол, — но на ваше място бих се постарала да узная с кого от тримата си имате работа всъщност.

Тя приседна на тъничката ивица от златистия диван, която масивното му тяло не бе заело.

Каол завъртя глава към нея, напрягайки мускулите по гърба си.

— Защо?

— Защото, ако просто са ги изгонили обратно в техния свят, откъде можете да сте сигурни, че все още не чакат шанс да се върнат в нашия?

23

Въпросът на Ирен накара Каол да се взре безизразно в точка, пребледнявайки отново.

— По дяволите! — промърмори той. — По дяволите!

— Не помниш ли какво се е случило с другите двама крале?

— Не… не, предполагах, че са били убити, но… защо намираме информация за тях точно тук?

Тя поклати глава.

— Може да проучим това.

По челюстта му потрепна мускул и той въздъхна.

— Ще се наложи.

Каол протегна ръка към нея в безмълвна подкана. Искаше пръчката, осъзна тя.

Ирен пак впери поглед в челюстта и бузата му, в белезите на гняв и страх по тях. Неподходящо състояние за начало на лечебен сеанс. Вместо това реши да попита:

— От кого ти е този белег?

Грешен въпрос.

Гърбът му се скова, а пръстите му се вкопаха в декоративната възглавница под брадичката му.

— От някого, който имаше пълното право да ме рани.

Това не беше отговор.

— Какво е станало?

Той просто протегна отново ръка, настоявайки за пръчката.

— Няма да ти я дам — отсече Ирен с каменно лице. Каол извърна гибелен поглед към нея. — И няма да започна сеанса, докато си толкова бесен.

— Когато побеснея, Ирен, ще си проличи.

Тя врътна очи.

— Кажи ми какво ти е.

— Ще ти кажа какво ми е: едва мърдам пръстите си, а нищо чудно да си имаме работа не с един валгски крал, а с цели трима. Ако се провалим, ако не успеем да…

Възпря се, преди да е разкрил повече. Планът, който несъмнено бе толкова таен, че почти не смееше да мисли за него.

— Те унищожават всичко и всеки по пътя си — довърши Каол, забол поглед в страничната облегалка на дивана.

— От тях ли ти е белегът?

Тя стисна пръстите си в юмрук, за да не го докосне.

— Не.

Ирен обаче се приведе напред и проследи с пръст мъничък белег, почти скрит от косата до слепоочието му.

— А този от кого ти е?

Лицето му придоби твърдо, отнесено изражение. Ала яростта и трескавото напрежение… някак се уталожиха. Студът и сдържаността, които се спуснаха на тяхно място, му помогнаха да се вземе в ръце. Какъвто и да бе този стар гняв, успя да му върне самообладанието.

— Този е от баща ми — рече едва доловимо Каол. — Още от момчешките ми години.

Ужас пропълзя из вените й, но поне й даваше отговор. Споделяше й нещо.

Тя не го притисна. Не поиска да узнае повече. Вместо това каза просто:

— Когато проникна в раната ти… — Преглътна, докато оглеждаше гърба му. — Ще опитам да те намеря отново. Ако онова нещо ме очаква, ще измисля друг начин да те стигна. — Тя се замисли. — Този път може и да не се получи с нападение от засада. Ще видим.

И макар че едното ъгълче на устата й се вирна в успокоителна, лечителска усмивка, Каол несъмнено усети учестеното й дишане.

— Внимавай — пророни той.

Наместо това Ирен поднесе пръчката към устата му.

Устните му докоснаха пръстите й, докато тя я пъхваше между зъбите му.

Той проучи лицето й, удостоявайки я с настойчив поглед.

— Готов ли си? — прошепна Ирен, съзнавайки с ужас, че й предстои отново да се сблъска с онзи коварен мрак.

Каол вдигна ръка, за да стисне пръстите й в безмълвен отговор.

Тя обаче ги изтръгна от допира му и ръката му тупна върху възглавниците на дивана.

Той още я изучаваше с очи, следейки как събира смелост, когато Ирен долепи длан до белега на гърба му.

* * *

Валеше сняг, когато заяви на баща си, че си тръгва от Аниел, че се отказва от наследническата си титла, за да се запише в стражата на двореца в Рифтхолд.

Баща му го изхвърли от дома.

Изхвърли го на входното стълбище на крепостта им.

Каол сцепи едното си слепоочие на сивия камък и проби със зъби устната си. Умолителните писъци на майка му отекваха по скалите, когато се сгромоляса на заледената площадка в дъното на стълбите. Не усещаше болката в главата си. Единствено острия като бръснач лед под голите си длани, под вече нарязаните си дори през панталона колене.

Чуваше само жалбите на майка си и писъка на вятъра, който не стихваше дори през лятото — брулеше целогодишно крепостта на планинския връх с изглед към Сребърното езеро.

Същият този вятър сега го шибаше безмилостно, размяташе косата му — по-дълга, отколкото я държеше напоследък. Завихряше снежинки от сивото небе право в лицето му. Завихряше ги към гробовния град отдолу, който се простираше чак до голямото езеро, извивайки се по бреговете му. И на запад — до величествените водопади. По-скоро до призрака им. Язовирът отдавна ги бе заглушил заедно с реката, извираща от Белия зъб.

В Аниел винаги беше студено. Дори през лятото.

Винаги беше студено и в крепостта, изсечена във виещия се планински скат.

— Жалък си! — изплю баща му.

Никой от стражите с каменни лица не му помогна да се изправи.

А главата му се въртеше и пулсираше болезнено. Топла кръв шуртеше по лицето му, замръзвайки за секунди.

— Сам се оправяй до Рифтхолд тогава.

— Моля те — шепнеше майка му. — Умолявам те.

Видя я за последен път, когато баща му я хвана грубо под ръка и я завлече в крепостта от боядисано дърво и камък. Лицето й бе бледо, измъчено, а очите й — неговите очи — плувнали в сребристи сълзи, ярки като езерото далеч под тях.

Родителите му подминаха дребничката сянка до отворения портал към крепостта.

Терин.

Малкото му братче се осмели да стори крачка към него, готово да се втурне по опасните заледени стълби, за да му помогне.

Пронизителният, яростен рев на баща му откъм тъмния коридор го възпря.

Каол избърса кръвта от устата си и безмълвно поклати глава към братчето си.

По лицето на Терин се четеше ужас — абсолютен ужас, когато Каол се изправи бавно на крака. Дали не осъзнаваше, че току-що бе наследил титлата…

Не можеше да го понесе. Този неистов страх по кръглото, младо лице на Терин.

Ето защо се обърна, стиснал зъби срещу болката в коляното си, вече подуто и вкочанено. По дланите му се смесваха кръв и разтопен лед.

Съумя да прекоси с куцукане площадката. И продължи надолу по дългото стълбище.

Един от стражите в дъното му го загърна със сива вълнена пелерина. Даде му меч и нож.

Друг му помогна с кон и му показа посоката.

Трети му връчи раница с храна, палатка, превръзки и лечебни мехлеми.

Никой не обели и дума. Не го задържа повече от нужното.

Каол не знаеше имената им. Но след години научи, че баща му бе гледал от една от трите кули на крепостта. Видял беше жеста им.

И самият той години по-късно му разказа какво бе сполетяло тримата мъже, които му бяха помогнали.

Уволнил ги. Посред зима. Прокудил ги заедно със семействата им в Белия зъб.

Три семейства сред ледената пустош. До лятото били оцелели само две.

Доказателство. Това бе доказателство, повтаряше си Каол, след като сам убеди себе си да не убива баща си. Доказателство, че кралството му е гъмжало от покварени, зли хора, наказващи добрите заради подадена ръка. Доказателство, че с право е напуснал Аниел. И е останал при Дориан, за да го пази.

Да брани носителя на едно по-добро бъдеще.

Въпреки всичко Каол бе изпратил свой човек, възможно най-дискретния, за да открие оцелелите семейства. Не го интересуваше колко години са минали. Изпрати го натоварен със злато.

След месеци пратеникът му се завърна в Рифтхолд с цялото злато — не ги бе намерил.

Каол бе направил своя избор и това му беше коствало прескъпо. Избрал бе пътя си, понасяйки последиците.

Тяло, проснато върху легло. Кинжал точно над сърцето му.

Глава, търкулнала се по каменен под. Нашийник около врата му. Меч на дъното на Ейвъри.

Болката в тялото му бледнееше пред всичко това.

Чувстваше се толкова безполезен. Негоден. Навредил беше на всеки, на когото се бе опитал да помогне.

Тялото върху леглото… Нехемия.

Беше загубила живота си. Да, заради собствените си действия, но… Той не беше предупредил Селена — Елин — да е нащрек. Не беше предупредил стражите на Нехемия, че кралят ги наблюдава. Затова все едно я бе убил. Елин може и да му беше простила, да беше приела, че вината не е негова, но той си знаеше. Знаеше, че е можел да помогне. Да предприеме необходимото. Да не си затваря очите.

А след смъртта на Нехемия — бунтът на робите. Онеправданите въстанаха, когато Светлината на Ейлве угасна.

Ала кралят бързо потуши и тази искра.

Калакула. Ендовиер. Мъже, жени и деца.

А когато Каол най-сетне предприе нещо, когато избра страна…

Кръв и черен камък, и оглушителна магия.

Знаеше знаеше знаеше

Никога няма да ми бъдеш приятел

Мракът се напласти в гърлото му и започна да го дави, да го души.

И той му го позволи.

Дори разтвори челюсти по-широко, за да го допусне още по-навътре в себе си.

„Вземи всичко“, каза на мрака.

„Да — измърка той. — Да.“

Показа му Морат и невижданите му ужаси; показа му тъмницата под стъкления дворец, където толкова познати лица се молеха за невъзможна милост; показа му младите златисти ръце, посели толкова мъка заедно с мрака…

Знаеше. Беше се досетил кой е бил принуден да изтезава хората му, да ги убива. И двамата знаеха.

Той долови как мракът се надига, готви се да го връхлети. Да го накара да закрещи.

А в следващия миг просто изчезна.

Златни нивя, полюшвани от вятъра, се разстилаха под безоблачно синьо небе. Блещукащи поточета лъкатушеха през тях, заобикаляйки разпръснати тук-там самотни дъбове, избягали сякаш от тъмнозелената плетеница на Оуквалдския лес вдясно от него.

Зад гърба му имаше колиба със сламен покрив и обгърнати в зелен и оранжев мъх каменни стени. На няколко крачки от нея се мержелееше древен кладенец с кофа, кацнала на каменния му ръб.

До къщурката бе долепен кокошарник, из който сновяха угоени пилета, кълвящи вглъбено земята.

А отвъд него…

Градина.

Не особено пищна, нито пък красива. Но все пак градина с отворена дървена портичка, разположена зад ниска каменна стена.

Две фигури стояха приведени сред старателно засадените лехи. Той пое бавно към тях.

Позна я по златистокестенявата коса, изсветляла от лятното слънце. Кожата й бе придобила чудесен бронзов загар, а очите й…

Детско лице, озарено от радост, наблюдаваше жената, коленичила в пръстта, сочейки бледозелено растение с лилави конусовидни цветове, полюшвани от топлия бриз. Жената попита:

— А това?

— Градински чай — отвърна момиченцето, което едва ли беше на повече от девет години.

— И какви свойства има?

Момичето се усмихна слънчево и зарецитира с гордо вдигната брадичка:

— Подобрява паметта, бдителността и настроението. Освен това спомага при безплодие и лошо храносмилане, а под формата на мехлем действа обезболяващо върху кожата.

— Отлично.

Широката усмивка на момиченцето разкриваше три липсващи зъба.

Жената — майка му — пое облото му личице между дланите си. Нейната кожа беше по-тъмна от тази на дъщеря й, къдравата й коса — по-гъста, по-жива. Ала телосложението им… Един ден момичето щеше да наследи фигурата на жената. Луничките й. Носа и устните й.

— Научила си си урока, умното ми дете.

Жената целуна дъщеря си по потното й чело.

Той почувства целувката — любовта в нея, макар и да беше само призрак на портата им.

Защото тази любов обагряше целия тукашен свят, позлатяваше го. Любов и искрена радост.

Щастие.

Такова, каквото не бе познал със собственото си семейство. Или с когото и да било друг.

Това момиченце беше обичано. Дълбоко. Безусловно.

И този спомен беше щастлив — един от множеството.

— А какъв е онзи храст до стената? — обърна се жената към момиченцето.

То сбърчи съсредоточено вежди.

— Бодливо грозде?

— Да. И за какво използваме бодливото грозде?

Момиченцето сложи ръце на хълбоците си и сухият, топъл вятър развя простичката му рокля.

— Ами…

Затупа с крак нервно по земята, ядосваше се на собствената си предателска памет. Същият яд бе зърнал у нея и пред къщата на онзи старец в Антика.

Майка й се промъкна тихо зад гърба й, грабна я на ръце и я целуна по бузата.

— Използваме го за пай с бодливо грозде.

Доволният писък на момиченцето проехтя над кехлибарените треви и бистрите поточета; отекна дори в обгърнатото с преплетени клони, древно сърце на Оуквалд.

Навярно и чак в Белия зъб, и в студения град, скътан в полите му.

* * *

Той отвори очи.

И усети цялото си стъпало притиснато във възглавницата на дивана.

Усети коприната и бродерията, грапава до босия свод на ходилото му. До пръстите му.

Усети ги.

Надигна се рязко, но Ирен я нямаше до него.

Нито в стаята.

Той впери смаян поглед в краката си. По-надолу от глезените си… Помръдна и завъртя едното си ходило. Усети мускулите в него.

Думите засегнаха в гърлото му. Сърцето му забарабани бясно.

— Ирен — програчи той, озъртайки се наоколо.

Нямаше я в апартамента, но…

Нещо проблесна в златистокестеняво под слънцето отвън.

Тя седеше сама в градината. Тихо и кротко.

Не го интересуваше, че е полугол. Каол се прехвърли в количката, удивен от допира на гладките дървени подпори под босите му стъпала. Можеше да се закълне, че и нагоре по краката му… като че пълзеше лек гъдел.

Задъхан и облещен, той се придвижи до малката, квадратна градина. Ирен бе излекувала още една мъничка част от него, още…

Тя седеше на красиво резбован стол пред кръглото езерце, подпряла глава на единия си юмрук.

В първия момент му се стори, че е заспала под слънчевите лъчи.

Ала щом я доближи, съзря нещо лъскаво по лицето й. Мокро и лъскаво.

Не кръв — сълзи.

Шуртяха безмълвно, безспирно, докато Ирен се взираше в езерцето, покрито с розови лилии, наблюдавайки широките им смарагдови листа.

Взираше се, но сякаш не го виждаше.

— Ирен.

Тя не го чу. Още една сълза се търкулна по лицето й, отронвайки се върху бледолилавата й рокля. И още една.

— Ранена ли си? — попита я дрезгаво Каол, докато количката му хрущеше по бялата чакълеста алея на градината.

— Бях забравила — промълви тя с разтреперани устни, без да откъсва очи от езерцето, без да помръдва глава. — Бях забравила как изглежда. Как мирише. Бях забравила… гласа й.

Лицето й се сбърчи болезнено и гърдите на Каол се стегнаха. Той придвижи количката си до нейния стол, но не я докосна.

Ирен прошепна:

— Полагаме клетва… никога да не отнемаме човешки живот. Тя я наруши, когато онези войници дойдоха в дома ни. Скрила бе кинжал в роклята си. Когато видя, че единият ме сграбчи… му се нахвърли. — Тя затвори очи. — Уби го. За да ми спечели време. И аз избягах. Оставих я. Побягнах и я изоставих, а сетне гледах как… гледах от гората как градят кладата. Чувах писъците й, безкрайните й вопли…

Тялото й се разтресе.

— Беше добра жена — продължи Ирен. — Добра, милосърдна жена и ме обичаше. — Сълзите й се стичаха, ала тя не ги триеше. — Те ми я отнеха.

Мъжът, на когото бе служил… той й я бе отнел.

— Къде отиде след това? — намеси се меко Каол.

Треперенето й постихна. Тя избърса носа си.

— Майка ми имаше братовчедка в северната част на Фенхароу. Побягнах натам. Пътувах две седмици, но успях да стигна.

На единайсет. Успяла бе да стигне до леля си в обсадения Фенхароу — едва на единайсет.

— Работих шест години във фермата им. Преструвах се на обикновено момиче. Не говорех много. Лекувах с билки, когато нямаше опасност да ме заподозрат. Но не ми стигаше. Чувствах… чувствах дупка в себе си. Празнина. Сякаш бях незавършена.

— Затова си дошла тук?

— Напуснах фермата. Исках да дойда тук. Тръгнах през Фенхароу. През Оуквалд. През… през планините… — Гласът й стихна до шепот. — Вървях шест месеца, но достигнах до… до пристанището на Иниш.

За пръв път чуваше за Иниш. Сигурно беше в Мелисанде, щом бе прекосила…

Беше прекосила планини.

Крехката жена до него… бе прекосила планини, за да дойде тук. Съвсем сама.

— Нямах достатъчно пари да се кача на кораб. Затова останах там. Намерих си работа.

Той потисна импулса си да надникне към белега през гърлото й. Да попита каква работа…

— Повечето момичета работеха по улиците. Иниш беше… не е добро място. Но аз открих една странноприемница до пристанището и собственикът ме нае. Работех като сервитьорка и слугиня и… останах. Възнамерявах да работя само месец, но се задържах цяла година. Позволявах му да реже от надниците ми, да взима бакшишите ми. Да увеличава наема ми. Да ме забута в килера под стълбите. Нямах пари за корабен билет, а и мислех… мислех, че ще трябва да платя образованието си тук. Не желаех да тръгвам без достатъчно пари за таксата, затова… затова останах.

Той сведе поглед към ръцете й, вкопчени една в друга в скута й. Представи си ги с кофа и парцал, с гъба и мръсни чинии. Представи си ги протрити до кръв. Представи си мръсния хан и обитателите му — какво бяха виждали в нея, по какво бяха ламтели.

— Как стигна дотук?

Ирен стисна уста и сълзите й секнаха. Тя въздъхна.

— Дълга история.

— Имам време да я чуя.

Тя пак поклати глава и най-сетне вдигна поглед към него. Имаше някакво… проясняване по лицето й. В очите й. Проясняване, което дори не трепна, когато Ирен пророни:

— Знам от кого ти е онзи белег.

Каол застина.

Мъжът, отнел обичната й майка; мъжът, принудил я да преброди толкова свят…

Той намери сили да кимне.

— Предишният крал — прошепна Ирен, наново впила поглед в езерцето. — И той… и той е бил обсебен от демон, нали?

Думите й бяха просто кротък полъх на вятъра, едва доловими дори за него.

— Да — потвърди той. — Десетилетия наред. Аз… съжалявам, че не ти казах. Смятахме тази информация за… доста деликатна.

— За да не реши някой, че новият крал не е подходящ за трона.

— Да. Подобно знание отваря вратата към въпроси, които е най-добре да останат незададени.

Ирен потри гърдите си с изнурено, мрачно лице.

— Нищо чудно, че магията ми бяга така.

— Съжалявам — повтори той.

Друго не му идваше наум.

Очите й се плъзнаха към него и малкото спотаена в тях мъгла се разсея.

— Това ми дава още повече хъс да се боря със злото в теб. Да залича и последната диря от него. Този път ме причакваше. Смееше ми се. Смогнах да се добера до теб, но те обгръщаше толкова гъст мрак, че сякаш те затваряше в… черупка. И виждах всичко, което ти показваше. И твоите спомени, и неговите. — Тя потри лицето си. — Тогава разбрах. Разбрах от кого е раната. Забелязах какво ти причинява и допуснах, че единственият начин да спра мрака, да го отблъсна…

Тя сбърчи устни, като че очакваше отново да се разтреперят.

— С малко светлина — довърши вместо нея Каол. — Със спомен от светъл, хубав ден.

Не намираше думи да изрази благодарността си, задето бе разкрила този скъп спомен за майка си пред демона, който я бе унищожил.

Ирен явно прочете мислите му, защото каза:

— Радвам се, че именно със спомен за нея съумях да отблъсна тъмнината още малко.

Гърлото му се стегна и той преглътна тежко.

— Зърнах твоя спомен — промълви Ирен. — За онзи мъж. Баща ти.

— Кучи син от висша класа.

— Не си бил виновен ти. За нищо.

Той сдържа възражението си.

— Имал си късмет, че не си успял да си пукнеш черепа — заяви тя, оглеждайки челото му, светлия белег, почти скрит от косата му.

— Сигурен съм, че баща ми го вижда по обратния начин.

В очите му изплува тъмнина.

— Не заслужаваш подобна съдба — рече Ирен.

Думите й докоснаха нещо болезнено, гнило в него, нещо, което бе заключил надълбоко в себе си, без да го поглежда от дълго, дълго време.

— Благодаря — скалъпи той.

Поседяха мълчаливо няколко дълги минути.

— Колко е часът? — попита Каол накрая.

— Три — отговори Ирен.

Той подскочи.

Нейните очи обаче се устремиха право към краката му. Към стъпалата му. Помръднали бяха заедно с горната част от тялото му.

Тя отвори безмълвно уста.

— Още малко напредък — обясни той.

Върху устните й си проправи път усмивка — сдържана, но сърдечна. Съвсем различна от онази, която бе залепила на лицето си преди няколко часа. Когато влезе в спалнята му и го завари с Несрин в леглото. Като съзря изражението й в онзи момент, светът сякаш потъна под краката му. А когато отказа да го погледне в очите, когато обгърна тялото си с ръце…

Тогава му се прииска да можеше да ходи. За да запълзи на колене към нея.

Не разбираше защо. Защо се чувстваше толкова низък. Защо не намираше смелост да погледне Несрин. Макар и да си даваше сметка, че спътницата му е твърде прозорлива, за да не забележи какво се случва. Такова обаче бе неизреченото споразумение помежду им от миналата вечер — мълчание по темата. А това само по себе си…

Ирен побутна с пръст босото му ходило.

— Усещаш ли това?

Каол сви пръстите на краката си.

— Да.

Тя свъси вежди.

— Силно или слабо натискам?

Ирен заби пръст в плътта му.

— Силно — изсумтя той.

Натискът понамаля.

— А сега?

— Слабо.

Тя повтори експеримента си върху другото му стъпало. Докосна всеки от пръстите му.

— Струва ми се — отбеляза накрая, — че съм успяла да изтласкам зловредното влияние надолу, някъде до средата на гърба ти. Белегът си е същият, но чувството е някак… — Тя поклати глава. — Не мога да го обясня.

— Не е нужно.

Радостта й — непомрачената й радост в онзи спомен — му беше извоювала това раздвижване. Разкритието й, жертвата й в името на лечението.

— Умирам от глад — обяви Каол и я сръчка с лакът. — Искаш ли да хапнем заедно?

И за негова изненада Ирен прие.

24

Несрин знаеше.

Знаеше, че не от любопитство Каол я бе попитал за семейството й снощи, а от гузна съвест.

Не й пречеше — или поне подобно нещо си повтаряше. Така или иначе заместваше не една, а две от жените в живота му. Сега и трета… Не й пречеше, повтаряше си, докато влизаше през портата на двореца на връщане от поредната обиколка по улиците на Антика — и този път не бе намерила и следа от Валгите.

Впери взор в двореца и сърцето й се сви — не беше готова да се върне в апартамента им, където трябваше да се скрие от жестоката следобедна жега.

Едра фигура върху едно от минаретата привлече погледа й и тя се усмихна дяволито.

Докато се изкачи до обиталището на руките, вече пръхтеше като кон, но за щастие, само Кадара щеше да я види в подобно състояние.

Рукът изтрака с клюн за поздрав и продължи да разкъсва огромно парче говеждо. Заедно с ребрата.

— Дочух, че сте тръгнали насам — обади се от стълбите зад нея Сартак.

Несрин се завъртя.

— Но… как?

Принцът й се усмихна мистериозно и влезе в гнездото. Кадара се наежи развълнувано и пак заби клюн в плячката си, сякаш бързаше да я приключи, за да излети.

— Дворецът гъмжи от шпиони. Някои от тях са мои. Трябва ли ви нещо?

Той заоглежда лицето й, което вчера леля й и чичо й угрижено бяха нарекли „уморено“. Изпито. Нещастно. Натъпкаха я с храна, сетне настояха да заведе четирите им деца на пристанището, за да изберат заедно риба за вечерята, по време на която наблъскаха поредното количество храна в гърлото й, преди да се върне за угощението в двореца. „Още ми изглеждаш болнава — кахъреше се Захида. — Очите ти са потънали.“

— Ами… — Несрин плъзна поглед към панорамата, към града, обгърнат в мараня от следобедния зной. — Просто си търсех някое тихо местенце.

— Тогава ще ви го отстъпя — заяви Сартак и се обърна към сводестия изход към стълбището.

— Не — изстреля тя, протягайки инстинктивно ръка към него. Свали я обаче преди да е докоснала кожения му жакет. Никой нямаше право да хваща принц за рамото. Никой. — Не исках да ви изгоня. Аз… нямам против компанията ви. — После побърза да добави: — Ваше Височество.

Сартак кривна уста.

— Не е ли малко късно да си служите с префърцунената ми титла?

Тя го изгледа умолително. Но все пак говореше сериозно.

Миналата вечер, докато си приказваха на празненството — дори докато си бяха приказвали на уличката пред Торе няколко вечери по-рано… С него не се чувстваше мълчалива, нито особнячка. Не се усещаше резервирана и студена. Беше истинска чест да й окаже такова внимание и дори да изпрати двама им с Каол до апартамента им. Нямаше против контактите с хора — колкото и затворена да беше понякога, по принцип обичаше да общува. Но имаше и моменти, когато…

— Вчера почти цял ден бях с роднините си. А те могат да са доста… натоварващи.

— Разбирам ви напълно — каза сухо принцът.

Лека усмивка подръпна устните й.

— Да, сигурно.

— И все пак ги обичате.

— А вие не обичате ли вашите?

Дързък, необмислен въпрос.

Сартак сви рамене.

— Кадара е моето семейство. Рукините са моето семейство. Кръвните ми роднини обаче… Трудно е да се обичаме, при положение че някой ден ще се съревноваваме помежду си. Любовта не съществува без доверие. — Той се усмихна на рука си. — На Кадара мога да доверя живота си. Бих умрял за нея, както и тя за мен. Мога ли обаче да кажа същото за братята и сестрите си? За собствените си родители?

— Жалко — призна Несрин.

— Аз поне си имам нея — надникна към рука си Сартак. — И клана ми. Съжалявайте братята и сестрите ми, които не са благословени с нито едно от двете.

Добър човек. Принцът беше добър човек.

Тя отиде до сводовете, разкриващи изглед към града, ширнал се много, много далеч под нея.

— Скоро потеглям към планината на рукините — подхвана тихо Сартак. — За да търся отговори на въпросите, които обсъждахме с вас преди няколко вечери.

Несрин го погледна през рамо, опитвайки да свика правилните думи, както и достатъчно смелост.

Лицето му остана безизразно, дори когато добави:

— Семейството ви сигурно ще ме обезглави за такова предложение, но… искате ли да ме придружите?

„Да“, тръпнеше да отвърне. Въпреки това се насили да попита:

— За колко време?

Защото времето не беше на нейна страна. На тяхна страна. А да издирва отговори, докато наоколо се роеше заплаха след заплаха…

— Няколко седмици. Едва ли повече от три. Гледам да поддържам дисциплината на ездачите, а ако ме няма дълго време, започват да безчинстват. Така че ще свърша две неща наведнъж.

— Ще… ще трябва да го обсъдя с лорд Уестфол.

Миналата вечер му бе обещала да обмислят заедно този курс, да преценят ползите и капаните в него. В това отношение си оставаха съмишленици, служеха на един и същи крал.

Сартак кимна сериозно, сякаш бе прочел всичко това по лицето й.

— Разбира се. Но имайте предвид, че заминавам скоро.

В следващия момент откъм стълбището се дочу запъхтяното дишане на слуги. Натоварени с провизии.

— Заминавате сега — натърти Несрин, забелязала копието, облегнато на далечната стена до рафтовете с припаси. Неговият сулд. Кичурите ръждивокафява конска грива, вързани в кръг под острието, се развяваха на вятъра, брулещ върха на минарето, а дръжката от гладко тъмно дърво сияеше на слънцето, излъскана до съвършенство.

Ониксовите очи на Сартак като че потъмняха още повече. Той отиде до копието, претегли символа на вожда в ръцете си и опря долния край на дръжката му в каменния под.

— Ами…

За пръв път го чуваше да се колебае в нещо.

— И нямаше да се сбогувате с нас?

Нищо не й даваше право да изисква подобни жестове от него, макар и да бяха поели по пътя на съюзничеството.

Сартак обаче просто подпря копието на стената и се зае да сплита черната си коса.

— След снощното увеселение очаквах да сте… заети.

С Каол. Тя вирна вежди.

— Цял ден?

Принцът й се усмихна дяволито, завършвайки дългата си плитка. Накрая отново взе сулда си.

— На мен определено щеше да ми е необходим цял ден.

Изглежда, че с благоволението на някого от боговете на Несрин не й се наложи да отговаря, защото слугите се появиха с багажа, задъхани и с почервенели лица. В ръцете на едни проблясваха оръжия, а други носеха храна и одеяла.

— Колко е далеч?

— Няколко часа път преди смрачаване, целият утрешен ден и още половин до първия лагер в планината Таван — обясни Сартак, подавайки копието си на един минаващ слуга.

Кадара търпеливо им позволи да я натоварят с всичкия багаж.

— Не летите нощем?

— Аз се уморявам. За разлика от Кадара. Мнозина безразсъдни ездачи, допуснали тази грешка, са се устремили към земята в съня си.

Тя прехапа долната си устна.

— След колко време тръгвате?

— След час.

Един час за размисъл…

Така и не каза на Каол, че снощи го видя да помръдва пръстите на краката си. Видя как ги свива и разпуска насън.

Просто си поплака, напоявайки възглавницата с тихи сълзи на радост. Не му го съобщи. А когато се събудиха…

„Към следващото приключение, Несрин Фалик“, беше я поканил в Рифтхолд. Несрин и тогава плака.

Но може би… може би по онова време и двамата не бяха зърнали пътя пред себе си. Разклоненията в него.

Несрин виждаше ясно единия път — този на честта и предаността, все така непокътнат. Ала той задушаваше и двама им с Каол. Тя не желаеше да е… утешителна награда. Обект на съжаление и заместница.

Другият път обаче, новото разклонение в предишния, което щеше да я отведе през степи, джунгли, реки и планини… Пътят към отговорите, които можеха да им помогнат, да се окажат безсмислени или да променят хода на войната, докато се носеха на златните криле на рук…

Щеше да преживее още едно приключение. Сама. Поне в този случай. Щеше да види родината си, да усети мириса й, да вдиша въздуха й. Щеше да я съзре отвисоко, летейки по-бързо от вятъра.

Дължеше си го. Дължеше го и на Каол.

Може би двамата с тъмноокия принц щяха да открият поне късче спасение в борбата срещу Морат. И може би щеше да се завърне с армия зад гърба си.

Сартак още я наблюдаваше с безизразно лице, когато и последните слуги напуснаха с поклон. Бяха закрепили сулда му точно под седлото, на една ръка разстояние, ако своевременно му потрябваше. Вятърът развяваше червеникавата конска грива. Развяваше я на юг.

Към далечните, диви земи на Таван. Сякаш копието на водача само` ги тласкаше към неизвестен хоризонт. Приканваше ги да го покорят.

— Да — пророни Несрин приглушено.

Принцът примигна.

— Ще дойда с вас — поясни тя.

По устните му си изписа лека усмивка.

— Добре. — Сартак посочи с брадичка към свода, през който бяха излезли слугите. — Стегнете си багажа, но не взимайте нищо излишно, Кадара вече е претоварена.

Тя поклати глава, забелязала лъка и колчана със стрели върху гърба на рука.

— Нямам нищо за взимане.

Сартак впи изпитателен поглед в нея.

— Не искате ли да се сбогувате с…

— Нямам нищо — повтори тя. Очите му просветнаха, но тя побърза да добави: — Ще… ще оставя бележка.

Принцът кимна сериозно.

— Ще ви снабдя с дрехи, като пристигнем. В шкафа до отсрещната стена има хартия и мастило. Сложете писмото в кутията до стълбището. Вестоносците я проверяват всяка вечер.

Тя се подчини с леко разтреперани ръце. Не от страх, а от… чувство за свобода.

Написа две писма. Първото, адресирано до леля й и чичо й, преливаше от любов, предупреждения и благопожелания. Второто… него написа набързо и сбито.

Заминах към лагера на рукините със Сартак. Ще се върна след три седмици. Не съм те притискала да изпълниш твоите обещания. Няма да притискам и себе си.

Несрин затвори и двете писма в кутията, несъмнено проверявана често за вести от небето, и облече кожения костюм, с който бе летяла миналия път.

Сартак вече я чакаше на Кадара.

Принцът протегна мазолестата си ръка, за да й помогне да се качи на седлото.

Тя я пое без колебание, силните му пръсти обгърнаха нейните и той я издърпа пред себе си.

Закопча и двама им с каишите, проверявайки всеки от тях по три пъти. Ала когато Кадара понечи да излети от минарето, я възпря с юздите.

И прошепна в ухото на Несрин:

— Молех се на Всевечното небе и всичките ни трийсет и шест богове да се съгласите.

Тя се усмихна, макар и да знаеше, че не може да я види.

— Аз също — промълви и рукът скочи в пропастта.

25

Ирен и Каол тръгнаха към библиотеката на Торе веднага след обяда. Каол яхна коня си сравнително лесно и Шен го потупа одобрително по гърба. На една малка част от Ирен й се прииска да се усмихне широко, като забеляза, че Каол срещна погледа на мъжа и му благодари със сдържана усмивка.

А когато минаха през белите стени, когато исполинското тяло на Торе се издигна пред тях и ароматът на лимон и лавандула изпълни ноздрите й… друга част от нея се отпусна под внушителната сянка на кулата. Както неизменно се случваше още от първия момент, в който я съзря да се извисява над града, докато корабът й най-сетне наближаваше бреговете на Антика. Досущ като светла ръка, вдигната за поздрав.

Сякаш й казваше: „Добре дошла, дъще! Очаквахме те“.

Библиотеката заемаше едни от по-долните етажи на Торе и повечето й коридори бяха снабдени с рампи, улесняващи преминаването на количките, с които библиотекарите разнасяха книгите и събираха забравените от небрежни ученици.

Тук-там имаше и по няколко стъпала, по които на Ирен й се налагаше да стисне зъби, за да го избута нагоре.

След всеки подобен случай той я поглеждаше учудено. А когато накрая тя го попита защо го прави, той отвърна, че за пръв път докосвала количката му. За пръв път я бутала.

Имаше основание. Въпреки това го предупреди да не свиква и го остави сам да се придвижва по ярко осветените коридори на Торе.

Срещнаха ги шепа момичета от класа по самоотбрана, които спряха да полюбезничат с лорда, а той ги удостои с кривата си усмивка, заради която се разкискаха още преди да са се отдалечили достатъчно. Ирен им се усмихна, клатейки глава.

Навярно доброто й настроение се дължеше на факта, че цялото му ходило от глезена надолу започваше да си възвръща и чувствителността, и движенията. Беше го принудила да изтърпи още една серия упражнения, преди да поемат насам, карайки го да легне на килима, където му помогна да върти краката си, да ги разтяга и сгъва. Упражнения, предвидени да подобрят кръвообращението им, а с малко късмет — да съживят още по-голяма част от тях.

Напредъкът бе достатъчен да задържи усмивката на Ирен чак до бюрото на Ноуша, където библиотекарката се мъчеше да напъха няколко книги в тежката си кожена чанта. Явно приключваше работа.

Ирен надникна към звънеца, издрънчал едва преди няколко нощи, но не си позволи да пребледнее. Каол носеше меч и кинжал, които закачи по тялото си с такава ловкост, че чак я изуми. Стори го дори без да погледне натам, използвайки мускулната памет на пръстите си. Ирен си представи как всяка сутрин си бе слагал ножниците и всяка вечер ги бе свалял.

Тя се облегна на бюрото и заяви на Ноуша, която преценяваше Каол с поглед, докато неговите собствени очи анализираха нея самата:

— Ще те помоля да ми покажеш откъде си взела онези книги на ейлвийски. И свитъците.

Ноуша сбърчи белите си вежди.

— Ще си имам ли неприятности?

Погледът й се плъзна към меча, който Каол бе разположил в скута си, за да не дрънчи острието по колелата на количката му.

— Ще опитам да ти ги спестя — отговори тихо Ирен.

Зад тях, свита на кълбо в креслото пред запалената камина в просторната читалня, дремеше една снежнобяла котка на Баст, чиято дълга опашка се люлееше като махало от ръба на възглавницата. Несъмнено подслушваше всяка тяхна дума, навярно за да докладва на посестримите си.

Ноуша въздъхна рязко, както я бе виждала да прави стотици пъти, но им махна да я последват по главния коридор. Минавайки покрай някаква библиотекарка, й излая на халха да наблюдава бюрото й.

Когато тръгнаха след Ноуша, бялата котка открехна едното си зелено око. Ирен й се поклони почтително, а тя просто задряма отново, удовлетворена от оказаното внимание.

В продължение на дълги минути Ирен наблюдаваше как Каол обхожда с поглед цветните фенери, топлите каменни стени, безкрайните рафтове с книги.

— Това място по нищо не отстъпва на кралската библиотека в Рифтхолд — отбеляза той.

— И тя ли е толкова голяма?

— Не, тази е по-голяма. И определено по-стара.

В очите му танцуваха сенки — късчета спомени, за които Ирен се питаше дали няма да зърне следващия път, когато работеше по него.

Днешният сеанс… Беше я омаломощил до болка.

Но солените сълзи я пречистиха. Пречистиха я така, както не бе подозирала, че й е потребно.

Спускаха се все по-надълбоко и по-надълбоко в недрата на Торе, използвайки главната рампа, виеща се надолу по етажите. Подминаваха библиотекари, подреждащи книги по рафтовете, отделни ученици или групи, струпани около масите, лечителки, ровещи из вехти томове в стаи без врати, и тук-там котки на Баст, излегнати по рафтове, сновящи из сенките или просто седнали на някоя пресечна точка, като че чакаха нещо.

И продължаваха да се спускат.

— Откъде знаеше, че трябва да ги търсиш тук? — попита Ирен зад гърба на Ноуша.

— Поддържаме надежден регистър — отвърна лаконично главната библиотекарка.

Каол хвърли на Ирен поглед, който казваше: „И в Рифтхолд си имаме вкиснати библиотекари“.

Тя прехапа устна, за да не се ухили. Ноуша надушваше смеха и шегите, както ловджийското куче плячката. И ги стъпкваше с подобаваща свирепост.

Накрая достигнаха тъмен коридор, миришещ на камък и прах.

— Вторият шкаф надолу по коридора. Внимавайте с книгите! — предупреди ги стегнато Ноуша и си тръгна, без да надзърне назад.

Каол вирна учудено вежди и Ирен едва преглътна кикота си.

Но лесно забрави смеха, щом наближиха посочения шкаф. Купчини свитъци лежаха закътани под книги, по чиито гръбнаци лъщяха ейлвийски букви.

Каол посвирна през зъби.

— От колко години съществува Торе?

— От хиляда и петстотин.

Той застина.

— И библиотеката е от същото време?

Ирен кимна.

— Всичко е построено наведнъж. Подарък от една древна кралица на лечителката, спасила живота на детето й. Място, където да изучава занаята си и да живее… близо до двореца. Където и други със същата дарба да идват да се учат.

— Значи кулата е много по-стара от хаганата.

— Хаганите са последните владетели от върволицата завоеватели, покорявали тези земи. И определено най-благосклонните след онази първа кралица. Дворецът не е останал невредим като Торе. Частта, в която са те настанили, е изградена върху руините от дома на споменатата кралица. След като завоевателите, дошли поколение по-рано преди хаганата, го изравнили със земята.

Каол изруга приглушено, почти недоловимо.

— Лечителните — додаде Ирен, оглеждайки рафтовете — винаги са били търсени както от владетелите на трона, така и от нашествениците. Всички други постове в двореца могат да се окажат… ненужни. Но кула, пълна с жени, които са способни да те избавят от смъртта, дори да си с единия крак в гроба…

— Е по-скъпа от злато.

— Което повдига въпроса защо предишният крал на Адарлан… — Едва не изрече твоят крал, но думата вече звучеше странно в главата й. — Защо е решил да унищожи всички с лечителска дарба на континента си.

„Защо нещото в него го е подтикнало да го стори“, почти се поправи тя.

Каол не срещна погледа й. Ала не от срам.

Знаеше нещо. Нещо друго.

— Какво? — попита го Ирен.

Той обходи с очи притулените рафтовете, ослушвайки се за други хора наоколо.

— Наистина беше… обсебен. Похитен.

С ужас бе осъзнала чия тъмна сила бори в раната му — ужас, който обаче беше призовал магията й на война. Сякаш гъстата мъгла на страха се разсея и остана единствено ослепителният й гняв, захранван от тъгата й, неугасващ в свирепия й устрем към мрака. И все пак… значи кралят наистина е бил обсебен. През цялото това време.

Каол извади някаква книга от шкафа и я запрелиства, без дори да се опита да прочете нещо от страниците й. Със сигурност не знаеше ейлвийски.

— Той разбираше какво го е сполетяло. Човекът в него се бореше с всички сили. И съзнаваше, че похитителите му… — Валгите. — … че ги привличат хората с дарби. — Магически дарби. — Че искат да покорят именно тях. Заради мощта им.

Да ги обсебят, както бяха обсебили краля. Каквото изобразяваше и илюстрацията в „Песен на корените“.

Коремът на Ирен се сви.

— По тази причина човекът в тялото на краля задържа контрола, колкото да заповяда всички магьосници да бъдат убити. По-добре бе да ги екзекутират, вместо да ги използват срещу него. Срещу нас.

Да ги превърнат в приемници на демоните, в оръжия.

Ирен се облегна на рафтовете зад тях, плъзвайки ръка към гърлото си. Пулсът й препускаше бясно под пръстите й.

— Намрази сам себе си заради това решение. Но си даваше сметка, че е нужно. Магията не биваше да попада в ръцете на нашествениците. Не биваше да откриват притежателите й. Затова заповяда да съставят списъци. И обяви парична награда за доносниците, а сетне събра отряд, който да излови всички надарени.

Магията не беше изчезнала от само себе си.

— И… намерил е начин да прогони…?

Каол кимна отсечено.

— Дълга история, но съумя да я потисне. Да я заприщи. Да попречи на онези паразити да се докопат до желаните приемници. Само с чистка можеше да им ги отнеме.

Кралят на Адарлан бе пресушил магията, бе избил носителите й, беше изпратил хората си да екзекутират майка й и безчет други… ала не от сляпа омраза, а заради кървавия си план да избави човечеството?

Сърцето й тътнеше из цялото й тяло.

— Но лечителните… силите ни не са пригодни за битка. Вече видя какво умея, нищо повече.

Той впери взор в нея.

— Мисля, че притежаваш нещо, което желаят на всяка цена.

Косъмчетата по ръцете й настръхнаха.

— Или ти пречат да го опознаеш истински.

Тя преглътна, долавяйки как кръвта напуска лицето й.

— Като… като раната ти.

Каол кимна.

Ирен въздъхна треперливо и се насочи към рафта пред себе си. Към свитъците.

Пръстите му леко докоснаха нейните.

— Няма да позволя да те наранят.

Като че ли очакваше опровержението й. Но тя му вярваше.

— Ами онова, което ти показах одеве? — попита, посочвайки към свитъците.

„Знаците на Уирда“, така ги беше нарекъл.

— Част от същото нещо. По-древен вид сила. Различен от магията.

А той имаше приятел, способен да ги разчита. Да ги използва.

— Най-добре да побързаме — подкани го Ирен, съзнавайки, че някой може да ги подслушва. — Сигурна съм, че книгата с информация за хроничните гъбички по краката ти е някъде тук, пък и вече огладнявам.

Каол я стрелна недоумяващо. Тя сви извинително рамо.

В очите му обаче танцуваше смях, когато започна да трупа книги в скута си.

* * *

Лицето и ушите на Несрин бяха изтръпнали от студ, когато Кадара кацна на една оголена скала навръх малка планинска верига от сив камък. Не усещаше и крайниците си въпреки коженото облекло, макар че, когато Сартак й помогна да слезе от гърба на рука, ги прониза остра болка.

Принцът направи гримаса.

— Забравих, че не сте свикнали да яздите толкова дълго.

Всъщност сковаността не я измъчваше толкова, колкото пълният й до пръсване пикочен мехур.

Несрин стисна крака и плъзна поглед по терена, който Кадара бе избрала за лагер на господаря си. От три страни го бранеха големи скали и колони от сив камък, а над тях като навес надвисваше широка канара, но не виждаше достатъчно закътано място. А да попита принца къде да се облекчи…

Сартак просто посочи към някакви камънаци.

— Отидете там, ако имате нужда от уединение.

Несрин кимна с пламнало лице и без да го погледне в очите, забърза към посоченото място. Като се промъкна между двата големи камъка, излезе на друга скална тераса, отвъд която зееше стръмна урва с мрежа от поточета по далечното си дъно. Тя застана на завет зад един по-малък камък и припряно разкопча панталона си.

Когато, все още трепереща, се запъти обратно към Сартак, принцът вече бе разтоварил повечето багаж от гърба на Кадара, оставяйки единствено седлото. Несрин доближи величествената птица, която я наблюдаваше съсредоточено, и вдигна ръка към първата катарама…

— Недейте — рече спокойно Сартак. Тъкмо стоварваше багажа им под скалния покрив, облегнал сулда си на стената отзад. — Не махаме седлата по време на път.

Несрин свали ръката си и огледа красивия рук.

— Защо?

Сартак извади две шалтета, разгърна ги до скалната стена и се настани върху едното.

— Ако попаднем в засада, ако изникне опасност, трябва да сме готови незабавно да излетим.

Тя обходи с очи обграждащата ги планина, небето, обагрено в розово и оранжево от залеза. Асимил — малка, самотна планинска верига, ако географската й памет не я лъжеше. Доста на север от Таван, планината на рукините. Не бяха видели село, нито друга следа от цивилизация през последния час, а сред тези самотни върхове навярно ги дебнеха свлачища, внезапни порои… Да, опасности имаше в изобилие.

И вероятно на подобна височина можеха да ги достигнат само други руки. Или уивърни.

Сартак извади метални кутии със сушени меса и плодове, както и две малки питки.

— Зървали ли сте ги на живо? Летящите зверове на Морат?

Воят на вятъра отвъд скалната стена почти заглуши въпроса му. Нямаше представа как бе отгатнал за какво си мисли.

Кадара се настани до една от трите щръкнали скали, прилепяйки криле до тялото си. Бяха спрели веднъж преди това, за да се нахрани рукът, а те да се облекчат. И за да не му се налага на рука да търси вечерята си сред голите върхове. С пълен корем, Кадара започваше да се отпуска в дрямка.

— Да — отвърна Несрин и развърза кожената лента в основата на късата си коса, разресвайки я с премръзнали пръсти. Зае се да разплита възлите, благодарна, че заниманието й попречи да изтръпне при спомена за вещиците и зверовете им. — Като размер Кадара е две трети от уивърна. Дори наполовина по-малка. Така ми се струва. Едра или дребна е за рук?

— Нали уж бяхте чували всички истории за мен…

Несрин изсумтя, разтръска косата си за последно и отиде при шалтето и храната, които й бе приготвил.

— Знаете ли, че ви наричат Крилатия принц?

Бледа усмивка.

— Да.

— Харесва ли ви тази титла?

Тя се разположи върху шалтето, кръстосвайки крака под себе си.

Сартак й подаде кутията с плодове и я подкани да си вземе. Без дори да го изчака, Несрин нападна лакомо гроздето, охладено от полета в студения въздух.

— Харесва ли ми титлата? — повтори вглъбено той, откъсна парче хляб и й го подаде. Тя го пое, кимвайки благодарно. — Странно е да се превърнеш в легенда още докато си жив. — Сартак надникна косо към нея и отхапа от хляба си. — Вие самата сте заобиколена от живи легенди. Те как гледат на това?

— На Елин определено й харесва. — Не познаваше друг човек с толкова много прозвища и звания; и то такъв, който с радост ги развяваше. — Останалите… май не ги познавам достатъчно добре, че да предположа. Въпреки че Едион Ашривер… той е от соя на Елин. — Тя пъхна едно зърно грозде в устата си и се приведе напред, за да откъсне още няколко, слагайки ги в дланта си. — Двамата са братовчеди, но се държат по-скоро като брат и сестра.

Сартак я погледна замислено.

— Вълкът на Севера.

— Чували сте за него?

Той й подаде металната кутия със сушено месо и й позволи да си избере парчета.

— Както вече ви казах, капитан Фалик, шпионите ми си вършат добре работата.

Тънък лед — вървеше по тънък лед. Ако му се стореше твърде ентусиазирана, ако хвалеше приятелите си прекалено много, принцът щеше да заподозре, че го подтиква към съюза. Но пък и бездействието не й бе в природата. В градската стража обикновено си намираше все някаква дейност за почивния си ден — или се разхождаше из Рифтхолд, или помагаше на баща си и сестра си да приготвят печивата за следващия ден, или пък нещо друго.

„Ветрогонке моя — беше я нарекла веднъж майка й. — Не те свърта на едно място, все тичаш подир вятъра. Къде ли ще те призове някой ден, розичке мила?“

Ето колко далеч я бе довел вятърът.

— Тогава се надявам — рече Несрин — шпионите ви да са ви уведомили за легендарния Гибелен легион на Едион.

Сартак кимна леко, видимо прозрял всичките й планове. Въпреки това просто довърши къшея си хляб и я попита:

— А какви истории разказват за вас, Несрин Фалик?

Тя задъвка парче осолено свинско.

— Никой не разказва истории за мен.

Това не я притесняваше. Славата, величието… Явно други неща я интересуваха повече.

— Дори тази за стрелата, спасила живота на една хамелеонка? За невероятния изстрел от покрива на далечна сграда?

Тя рязко извърна глава към него. Сартак просто отпи глътка вода с изражение, което сякаш й напомняше: „Вече казах, че шпионите ми си ги бива!“.

— Мислех, че Аргун се занимава с поверителните сведения — изтъкна предпазливо Несрин.

Той й подаде мяха с водата.

— Аргун обича да се хвали. Пък и не бих нарекъл тази история „поверителна“.

Несрин отпи няколко глътки вода и вдигна вежда.

— За разлика от тази?

Сартак се засмя.

— Май сте права.

Сенките ставаха все по-гъсти и започваха да се удължават. Вятърът се усилваше. Тя обходи с очи скалата около тях и товара, който носеха.

— Предполагам, че не бива да палим огън?

Принцът поклати глава и тъмната му плитка се люшна.

— Ще бъде като маяк. — Той стрелна свъсено кожените й дрехи, багажа, струпан около двама им. — Взел съм дебели одеяла.

Довършиха вечерята си в мълчание, докато слънцето гаснеше и звездите се пробуждаха в чезнещата ивица от яркосиньо. Луната изплува в небето, окъпвайки лагера им в достатъчно светлина, че да виждат наоколо. Принцът затвори металните кутии и ги върна по раниците.

Кадара захърка от ръба на скалата и дълбокото й хриптене заотеква в камъка.

Сартак се подсмихна.

— Предварително се извинявам, ако не ви даде да мигнете.

Несрин поклати глава. Намираше се високо в планината над тревистите поля и споделяше един лагер с истински рук и Крилатия принц… Не, семейството й нямаше да повярва.

Погледаха нощния небосклон мълчаливо, намирайки се все още далеч от съня. Една по една изгряваха и останалите звезди, по-наситени, отколкото ги бе виждала дори от кораба в открито море. Различни звезди, осъзна с почуда, от онези на север.

Различни, но същите тези звезди бяха пламтели над прадедите й, над баща й. Дали трудно се бе разделил той с тях? Дали му липсваха? Никога не говореше за това — какво беше чувството да се преселиш в земя с чужди звезди, дали не се усещаше изгубен нощем.

— Стрелата на Неит — обади се Сартак след незнайно колко минути, облегнал гръб на скалата.

Несрин изтръгна поглед от звездите и съзря лицето му, обляно в лунна светлина. Сребърни отблясъци танцуваха по ониксовата му плитка.

Той опря ръце на коленете си.

— Така ви наричаха шпионите ми. И аз самият така ви наричах, докато не пристигнахте. Стрелата на Неит. — Богинята на стрелците и лова. Народ от древно пясъчно кралство на запад я бе привнесъл в големия пантеон на хаганата. Едното ъгълче на устата му се кривна в усмивка. — Така че не се учудвайте, ако някоя и друга история за вас вече пътува към другия край на света.

Несрин впи поглед в него, докато воят на планинския вятър се сливаше с хъркането на Кадара. Открай време блестеше като стрелец, гордееше се със завидно точното си око, но не се бе научила на това от копнеж по слава, а защото стрелбата й доставяше удоволствие, даваше й посока, в която да отправи ветрогонството си. И все пак…

Сартак прибра и последната храна, обходи набързо лагера, за да се увери, че са в безопасност, и на свой ред отскочи до уединените камъни.

Останала само под взора на чуждите звезди, Несрин се усмихна.

26

Каол вечеря в кухнята на Торе, където слаба като вейка жена, наричана от всички просто Готвачката, го натъпка с пържена риба, хрупкав хляб и домати, запечени с меко сирене и естрагон, а после успя да го убеди да изяде парче лек, ронлив сладкиш с глазура от мед и шамфъстъци.

Ирен бе седнала до него, наблюдавайки с прикрита усмивка как Готвачката трупа още и още храна в чинията му, докато буквално не й се примоли да спре.

Така се поду, че дори най-незначителното движение му се струваше непосилна задача, а накрая и Ирен се втурна да умолява Готвачката за милост.

Жената най-сетне реши да ги пощади и насочи вниманието си към работниците в кухнята, надзиравайки пренасянето на вечерята до трапезарията на горния етаж с генералски апломб, който Каол тайно изучаваше.

Двамата с Ирен поседяха в приятно мълчание, загледани в суматохата наоколо, докато слънцето залязваше отвъд широките прозорци на кухнята.

Каол едва смогна да подхване, че е време да оседлае коня си, когато и Ирен, и Готвачката му заявиха, че щял да пренощува в Торе и изобщо нямало смисъл да спори.

Затова остана в кулата. Изпрати бележка по една лечителка, тръгнала към свой пациент от дворцовите слуги, в която обясняваше на Несрин къде е и че няма нужда да го чака.

А когато препълнените стомаси на двама им с Ирен най-сетне се пооправиха, той я последва до някаква стая в комплекса. В кулата имало много стълби, обяснила му бе тя без нито капка съжаление, пък и бездруго не поддържали стаи за гости. Съседният лекарски комплекс обаче — сграда с ъгловати, квадратни форми, за разлика от заобленото тяло на Торе — винаги разполагал с някоя и друга свободна стая на приземното ниво, където обикновено настанявали близки на пациентите.

Накрая тя отвори вратата на малко, спретнато помещение с изглед към градината и светли, приветливи стени, все още топли от горещината на деня. До едната имаше тясно легло, а пред прозореца — стол и масичка. Свободното пространство бе само колкото да се завърти с количката.

— Дай да видя пак — каза Ирен, сочейки стъпалата му.

Каол вдигна краката си с ръце — тежестта им го накара да изпъшка тихо — и ги изпъна напред. След това завъртя глезените си.

Тя събу ботушите и чорапите му и коленичи пред него.

— Добре. Ще продължаваме в този дух.

Той надникна към чантата с книги и свитъци, отмъкнати от библиотеката, която беше захвърлила до вратата. Не знаеше какво пише в тях, но бяха взели колкото можаха повече. Ако нападателят от онази нощ бе откраднал една част от книгите и възнамеряваше да се върне за остатъка… Не биваше да рискуват.

Ирен беше предположила, че свитъкът, скрит в неговата стая, е на осемстотин години. Ала толкова надълбоко в библиотеката, като се имаше предвид възрастта на Торе…

Не й сподели, че според него беше много, много по-стар. Пълен с информация, която навярно нямаше да оцелее по техните земи.

— Мога да ти намеря някакви дрехи — обяви Ирен, озъртайки се из малката стая.

— Няма нужда. — Каза Каол, сетне добави, без да я поглежда: — Спя без дрехи.

— А!

Помежду им се спусна тишина, в която Ирен несъмнено си спомни как го бе заварила същата сутрин.

Същата сутрин. Наистина ли бяха минали само часове? Сигурно умората най-накрая я застигаше.

Тя махна към запалената свещ на масата.

— Трябва ли ти още светлина?

— Няма нужда.

— Мога да ти донеса вода.

— Няма нужда — повтори той и ъгълчетата на устата му се вирнаха в усмивка.

Тя посочи порцелановото гърне в ъгъла.

— Тогава нека поне те заведа до…

— И с това мога да се справя. Всичко е въпрос на точен прицел.

Бузите й пламнаха.

— Ясно. — Тя прехапа долната си устна. — Е… лека нощ тогава!

Можеше да се закълне, че нарочно се бави. И щеше да й позволи, ако…

— Късно е — напомни й вместо това той. — Трябва да стигнеш до стаята си, докато още има хора наоколо.

Защото, макар и Несрин да не бе намерила следа от Валгите в Антика, а от нападението в библиотеката на Торе да бяха минали дни, не желаеше да рискува.

— Да — отвърна Ирен и опря ръка върху рамката на вратата.

А после се пресегна към дръжката, за да я затвори след себе си.

— Ирен.

Тя спря и обърна леко глава.

Каол се взря в очите й и едва доловима усмивка изви устните му.

— Благодаря ти. — Той преглътна. — За всичко.

Ирен просто кимна и излезе от стаята, затваряйки вратата след себе си. В последния момент обаче Каол мярна искрата, танцуваща в очите й.

* * *

На сутринта жена със строго лице на име Еретия дойде да го уведоми, че Ирен имала среща с Хафиза и щяла да дойде в апартамента му по обяд.

Ето защо помолила Еретия да го придружи до двореца. Каол недоумяваше по каква причина би поверила подобна задача на старицата, която тропаше нетърпеливо с крак, докато той събираше оръжията си и тежката чанта с книги, цъкайки с език и при най-малкото му забавяне.

Ала язденето по стръмните улици с Еретия не беше чак толкова ужасно; възрастната жена се оказа изненадващо опитен ездач, който не търпеше своеволия от страна на коня си. Очевидно обаче не си падаше по любезните разговори и само изсумтя за довиждане, преди да го зареже във вътрешния двор.

Нощните стражи тъкмо предаваха постовете си на сутрешната смяна и мъжете си разменяха по някоя и друга дума. Каол вече познаваше доста от тях и когато му кимнаха за поздрав, той им отвърна, докато един от конярите докарваше количката му.

В мига, в който вадеше краката си от стремената и се готвеше за все още плашещия процес по слизането от коня, нечии леки стъпки дотичаха до него. Като надникна през рамо, видя Шен да го доближава с ръка върху предмишницата си…

Каол примигна. Когато спря пред него, стражът вече бе издърпал ръкавицата върху ръката си.

Или онова, което Каол бе смятал за ръка. Защото нещото под ръкавицата и ръкава на униформата му… чак до лакътя… Метална протеза, същинско произведение на изкуството.

Едва сега, като се загледа достатъчно внимателно, че да забележи нещо… наистина виждаше ръбовете до бицепса му, където металната ръка беше прикрепена за остатъка от неговата.

Шен долови погледа му. Усети го, когато Каол се поколеба дали да приеме ръката и рамото, които му предлагаше, за да му помогне със слизането от коня.

— И преди съм ви помагал, лорд Уестфол — отбеляза стражът на езика на Каол.

Нещо като срам, а може би и много по-дълбоко удари тялото му като гръм.

Каол опря ръка в рамото на мъжа, същото рамо, под което беше прикрепена металната протеза. Силните мускули отдолу му предложиха нужната опора, за да се премести в количката.

А щом се настани в нея, вперил взор в Шен, докато двама коняри отвеждаха кобилата му, стражът обясни:

— Загубих я преди година и половина. При опит за покушение над принц Аргун в имението на един везир. Оказа се група главорези от онеправдано кралство. В боя ми отсякоха ръката. Като се върнах, Ирен се помъчи да ми помогне. Бях един от първите й сериозни пациенти. Успя да спаси колкото можа оттук нагоре.

Той плъзна пръст от мястото точно под лакътя си до рамото.

Каол впи очи в ръката, която изглеждаше толкова истинска под ръкавицата, че навярно нямаше да забележи разликата, ако не му направеше впечатление, че не помръдва.

— Лечителките са способни на чудеса — добави Шен, — но да сътворят крайници от въздух… — Той се засмя тихо. — Това не го умеят. Дори и Ирен.

Каол не знаеше какво да каже. Някак не вървеше да му се извини, но…

Шен му се усмихна отвисоко — без нито следа от съжаление.

— Доста време ми отне да стигна дотук — пророни той.

Каол си даваше сметка, че не говори за умелото боравене с

изкуствената си ръка.

Шен от своя страна допълни:

— Но знайте, че не стигнах дотук сам.

Неизреченото предложение се четеше в кафявите му очи. Злощастието не бе съумяло да пречупи този човек. Не му беше отнело мъжеството, а напротив — вдъхнало му беше още заради смелостта да намери нова посока.

Шен беше останал в стражата, и то като един от най-елитните дворцови стражи в света. Не заради съжалението на околните, а благодарение на собствените си способности, на желязната си воля.

Каол все още не откриваше думи, за да изрази чувствата, които го обземаха.

Шен кимна, сякаш разбираше и това.

Пътят до апартамента му се стори дълъг. Каол не обръщаше внимание на лицата, които подминаваше, на звуците, миризмите и ветровете, прехвърчащи през коридорите.

На масата във фоайето се натъкна на бележката си до Несрин. Непрочетена.

Това прогони всички други мисли от съзнанието му.

С разтуптяно сърце и треперливи пръсти взе неотвореното, незабелязано от нея писмо.

И съзря второ писмо под него. С името му, изписано с нейния почерк.

Отвори го бързо, зачитайки се в редовете.

Прочете ги два пъти. Три пъти.

Накрая сложи листа на масата и се вгледа в отворената врата на спалнята й, откъдето се процеждаше плашеща тишина.

Какво копеле беше само!

Довлякъл я беше тук. А преди това в Рифтхолд толкова пъти едва не я бяха убили заради него, толкова я бе подвел и за връзката помежду им, а някак…

Не си позволи да довърши мисълта. Трябваше да постъпи по-справедливо. Да се отнесе по-справедливо с нея. Нищо чудно, че беше отлетяла към лагера на рукините, за да проучи заедно със Сартак историята на Валгите по тези земи — или по техните собствени.

Проклятие. Проклятие.

Наистина не го беше притискала да изпълни обещанията си, но той… Той притискаше себе си.

И бе позволил това помежду им да продължи толкова време, беше я използвал като патерица…

Каол въздъхна и смачка двете писма в юмрука си.

* * *

Явно не беше спал добре в онази малка стаичка в лекарския комплекс, навярно привикнал към по-големи, по-удобни легла, реши Ирен същия следобед. Само така можеше да си обясни неразговорливостта му. Смръщеното му лице.

Тя самата бе влязла в апартамента му с усмивка след обяда. Беше споделила за напредъка си с Хафиза, която искрено се зарадва. Дори целуна Ирен по челото, преди да си тръгне. И Ирен направо подскачаше от радост по пътя към двореца.

Докато не влезе в смълчания апартамент.

Докато не видя Каол — също толкова смълчан.

— Добре ли се чувстваш? — попита го небрежно тя, търсейки скривалища на книгите, които беше донесъл дотук сутринта.

— Да.

Ирен се облегна на бюрото и стрелна изучаващ поглед към Каол, седнал на златистия диван.

— Не си се упражнявал от няколко дни. — Тя килна глава. — За останалата част от тялото ти говоря. Това ще вършим сега.

За човек, привикнал към ежедневната физическа активност, липсата на такава можеше да е като рязкото откъсване на пристрастен от опиата му. Да доведе до дезориентираност, неспокойство. Каол се бе отдал на упражнения за краката си, но другата част от тялото му… може би това го глождеше.

— Добре.

Очите му бяха премрежени, отнесени.

— Тук или в някоя от тренировъчните зали на стражите? — попита го, готова за типичния рязък отговор.

Каол обаче просто процеди безизразно:

— И тук става.

Тя реши да опита отново:

— Може би присъствието на стражите ще ти помогне да…

— И тук става. — Сетне се премести на пода и се довлачи до килима, заобикаляйки дивана и ниската масичка. — Ще е нужно да ми държиш краката.

Ирен с усилие овладя раздразнението си от тона му, импулса да му откаже. Въпреки това, когато коленичи пред него, настоя:

— Сериозно ли желаеш да се върнем към тази изходна точка?

Той пренебрегна въпроса й и се впусна в серия от усукани коремни преси, вдигайки мускулестата горна част на тялото си и отпускайки я пак на пода. Едно, две, три… Тя спря да брои след шейсетата преса.

Не посрещна втренчения й поглед нито веднъж, докато надигаше торса си към свитите си колене.

Очакваше се психичното лечение да е не по-малко тежко от физическото. Да има и трудни дни — трудни седмици дори. Ала снощи я беше изпратил с усмивка, а сега…

— Кажи ми какво е станало? Нещо ти се е случило днес…

Собственият й тон май не прозвуча толкова премерено, колкото се полагаше на една лечителка.

— Нищо не се е случило.

Изхвърли думите вкупом с въздуха от дробовете си при един от поредните напъни. По врата му се стече струйка пот и попи в бялата му риза.

Ирен стисна челюсти и се зае да брои наум. Нервите нямаше да помогнат на никого от двама им.

След известно време Каол се обърна по корем и подхвана друга серия упражнения, за които отново трябваше да държи краката му, но този път така, че да е на малко разстояние от пода.

Нагоре-надолу, нагоре-надолу. Стегнатите мускули на гърба и ръцете му се свиваха и гърчеха.

Той изпълни още шест упражнения, след което започна цялата серия наново.

Ирен държеше краката му и го наблюдаваше в парещо мълчание.

Няма да го закачам. Нека премисли нещата, щом така е решил.

По дяволите, не ме интересува какво е решил!

Каол приключи задъхан поредната серия и се втренчи в тавана, докато гърдите му се издигаха и спускаха.

Нещо остро, режещо пробяга по лицето му, сякаш в безмълвен отговор на някоя мисъл. Той внезапно се поизправи, за да подхване още една серия…

— Достатъчно.

Очите му просветнаха, най-сетне срещайки нейните.

Ирен нямаше намерение да се преструва на любезна и състрадателна.

— Само ще си навредиш.

Той стрелна кръвнишки ръцете й върху превитите си колене и пак поде усуканите коремни преси.

— Знам си границите.

— Аз също — тросна му се тя и посочи с брадичка към краката му. — Ще те заболи гърбът, ако продължаваш така.

Каол оголи зъби насреща й с такава злоба, че Ирен го пусна. Той полетя назад и инстинктивно разпери ръце, но тя скочи към него и го улови за раменете, преди да се е ударил в земята.

Потта от подгизналата му риза намокри пръстите й и хрипливият му дъх засвистя в ухото й.

— Щях да се оправя и сам — изръмжа той.

— Прощавай, но не ти вярвам — сряза го тя, преценявайки дали наистина се е закрепил, преди да го пусне и да седне на килима.

Двамата впиха яростни погледи един в друг, замлъкнали за миг.

— Важно е да тренираш тялото си — подхвана Ирен с насечени думи, — ала с прекомерни напъни можеш повече да си навредиш, отколкото да си помогнеш.

— Добре съм.

— Смяташ, че не знам какво вършиш ли?

По едното слепоочие на каменното му лице се търкулна струйка пот.

— Тялото ти е било твой храм — рече тя, махвайки към изваяните му, потни гърди. — Когато ти е било тежко, когато нещо се е обърквало, когато си бил разстроен, ядосан, натъжен, си се вглъбявал в тренировки. Напрягал си се, докато потта не започвала да пари в очите ти, докато мускулите ти не са започвали да треперят, да те умоляват да спреш. А сега не можеш по този начин. Не и като едно време.

По лицето му изригна огнена ярост.

Нейното обаче остана непроницаемо.

— Как те кара да се чувстваш подобно нещо?

Ноздрите му се разтвориха като на разярен бик.

— Не си въобразявай, че с провокации можеш да ме разприказваш.

— Какво е чувството, лорд Уестфол?

— Знаеш какво е, Ирен.

— Кажи ми.

Като не получи отговор, Ирен промърмори:

— Е, щом си преценил да наблегнеш на упражненията днес, най-добре да се заема с краката ти.

Погледът му я прогори. Питаше се дали усеща тежестта в гърдите й, болезнената яма в стомаха й.

Надигна се на колене и се зае със серията от упражнения, предвидени да възстановят връзките между мозъка и гръбнака му. Глезените си вече можеше да върти и сам, макар че определено стисна зъби след десетото повторение.

Ирен обаче го притисна. Игнорира кипящия му гняв, лепвайки захаросана усмивка на лицето си, докато работеше съсредоточено по краката му.

Чак като достигна горната част на бедрата му, Каол я възпря, поставяйки ръка на рамото й.

Срещна погледа й и извърна очи, стегнал челюсти.

— Уморен съм. Късно е. Да продължим утре сутринта.

— Нямам против да започнем лечението още сега.

Може би след толкова упражнения прекъснатите връзки щяха да са по-живи от обичайното.

— Потребна ми е почивка.

Лъжеше. Независимо от физическото натоварване лицето му имаше здрав оттенък, а очите му още лъщяха от ярост.

Тя претегли изражението му, искането му.

— Не е в стила ти да настояваш за почивка.

Той присви устни.

— Върви си.

Ирен изсумтя.

— Може да се разпореждаш с войници и слуги, лорд Уестфол, но аз не съм ти подчинена. — Въпреки това се изправи бавно, достигнала прага на търпението си. Сложи ръце на хълбоците си и закова поглед в него, докато още бе проснат на килима. — Ще поръчам да ти донесат нещо за ядене. Храни, помагащи за изграждане на мускули.

— Знам как да се храня.

Естествено. Нали все пак бе ваял превъзходното си тяло години наред. Но тя просто изтупа полите на роклята си.

— Да, само че аз съм изучавала темата.

Каол се наежи, но си замълча. И продължи да разглежда завъртулките и цветята по килима.

Ирен го удостои с още една от медените си усмивки.

— Ще се видим рано-рано сутринта, лорд…

— Не ме наричай така!

Тя сви рамене.

— Възнамерявам да те наричам както си пожелая.

Той рязко вдигна глава с посиняло от ярост лице. Ирен се приготви за словесна атака, но Каол явно се овладя, защото изопна рамене и повтори:

— Върви си.

Дори посочи вратата.

— Заслужаваш да сритам проклетия ти пръст — изсъска Ирен, тръгвайки към изхода. — Но ако ти счупя ръката, ще трябва да се задържиш тук още по-дълго.

Каол за пореден път оголи зъби. Гневът вече се изливаше на талази от него и белегът през бузата му още повече се открояваше на фона на пламналата му кожа.

— Върви си!

Ирен му прати още една сладникава усмивчица и затвори вратата след себе си.

Пое с отривиста крачка по коридорите, свила пръсти от двете страни на тялото си, сякаш с юмруци обуздаваше рева си.

Пациентите имаха лоши дни. Полагаха им се. Беше естествена част от процеса.

Но… те двамата бяха преодолели толкова много заедно. Каол бе започнал да споделя с нея, а и тя самата му беше разказала неща, които малцина знаеха. Освен това вчера се бе забавлявала…

Прехвърли в главата си всички думи, които си бяха разменили предишната вечер. Може пък да беснееше заради някоя реплика на Еретия по пътя им насам. Тя не се славеше със салонните си маниери. Всъщност Ирен се удивляваше, че изобщо търпи човешки същества край себе си, камо ли да им помага. Нищо чудно да го беше разстроила. Или обидила.

Вероятно бе свикнал и с постоянното присъствие на Ирен, а прекъсването на рутината от своя страна му действаше объркващо. Беше чувала за пациенти и лечителки в подобна ситуация.

Той обаче не демонстрираше белези на зависимост. Точно обратното — от тялото му непрестанно струеше независимост и гордост, които, колкото му помагаха, толкова и му вредяха.

Задъхана, подразнена от поведението му, Ирен реши да потърси Хасар.

Принцесата тъкмо се връщаше от уроци по фехтовка. Рения била излязла на разходка по магазините, обяснила й бе Хасар, пъхвайки потна ръка в свивката на лакътя й, за да я поведе към покоите си.

— Днес всички са много, много, много заети — оплака се Хасар и отметна потна плитка през рамо. — Дори Кашин замина с баща ми на някакво съвещание относно войската.

— Има ли причина? — поинтересува се предпазливо Ирен.

Принцесата сви рамене.

— Не ми каза. Но сигурно е тръгнал на драго сърце, след като Сартак надигра всички ни и отлетя към планинския си лагер за няколко седмици.

— Напуснал е двореца?

— Заедно с капитан Фалик. — Дяволита усмивка. — Изненадана съм, че не утешаваш лорд Уестфол.

О. О!

— Кога са тръгнали?

— Вчера следобед. И очевидно тя не е казала на никого. Дори не е взела притежанията си. Просто захвърлила някаква бележка и полетяла към залеза с брат ми. Не предполагах, че Сартак може да е толкова обаятелен.

Ирен не отвърна на усмивката й. Можеше да се обзаложи, че сутринта Каол е намерил бележката. И е научил за решението на Несрин.

— Как разбра, че е оставила писмо?

— Ами вестоносецът ни съобщи. Не знаеше какво пише вътре, само че в гнездото на руките имало писмо за лорд Уестфол. И за семейството на капитан Фалик в града. Единствената следа, сочеща към нея.

Ирен си взе поука: повече никога нямаше да изпраща писма до двореца. Не и с важна информация.

Не бе чудно, че Каол се държеше така, щом Несрин беше изчезнала вдън земя.

— Подозираш ли някакъв замисъл?

— От страна на Сартак ли? — изкикоти се Хасар.

Въпросът й съдържаше достатъчен отговор.

Когато стигнаха до вратите на покоите й, двама слуги ги отвориха безмълвно и влязоха вътре. Същински сенки от плът и кръв.

Ирен обаче спря на прага, забивайки пети в пода, когато Хасар се опита да я повлече със себе си.

— Забравих да му занеса чай — излъга тя и измъкна ръката си от тази на принцесата.

Хасар й отговори с многозначителна усмивка.

— Ако ти изпаднат разни пикантни дреболийки, знаеш къде да ме откриеш.

Ирен кимна и се завъртя в обратната посока.

Но не тръгна към апартамента на Каол. Съмняваше се настроението му да се е подобрило за десетте минути, през които тя самата бе крачила нервно из двореца. Пък и ако го видеше, едва ли щеше да се удържи да не попита за Несрин. Да не го притисне, докато крехкото му самообладание не рухнеше напълно. А кой знае накъде щеше да го отведе това. Навярно към място, на което и двамата не биха искали да попаднат.

Но тя имаше дарба. И сега заради него в кръвта й отекваше безпощадно боботене, което я тласкаше нанякъде.

Не можеше да бездейства. Не й се щеше да се върне в Торе, за да чете или да помага на други лечителки.

Ето защо напусна двореца и тръгна по прашните улици на Антика.

Знаеше пътя. Бедняшкият квартал не променяше местонахождението си. Само растеше или се смаляваше в зависимост от владетеля.

Под яркото слънце нямаше от какво да се бои. Там не живееха лоши хора. Единствено бедни — някои до отчаяние. И мнозина забравени, обезверени.

Ирен постъпи така, както винаги бе постъпвала, дори и в Иниш.

Насочи се натам, откъдето се чуваше кашляне.

27

Ирен излекува шестима до залез-слънце и чак тогава си тръгна от бедняшкия квартал.

Една жена имаше опасно образувание в белите си дробове, което несъмнено щеше да й коства живота. Ала от работа нямала време да се обърне към лечител или доктор. Три деца в пренаселена къща изгаряха от треска и майка им ридаеше панически. Но зарида от радост, когато магията на Ирен прочисти и излекува телата им. Някакъв мъж счупил крака си преди седмица и отишъл при некадърен лекар в бедняшкия квартал, защото не можел да си позволи карета, която да го откара до Торе. А шестият й пациент…

Момиче на не повече от шестнайсет години. Ирен го забеляза заради насиненото око. И сцепената устна.

Вече и магията, и коленете й трепереха от изтощение, но тя заведе момичето във входа на една сграда и изцери окото му. Устната му. Спуканите му ребра. Излекува огромните синини с отпечатъка на ръка по предмишницата му.

Не го попита нищо. Прочете всички отговори в уплашените му очи. Видя как се колебае дали няма да си навлече по-тежък побой, ако се прибереше у дома изцелено.

Затова Ирен остави сините петна. Остави външния белег на травмите, лекувайки само ранената плът отдолу. Остави горния слой на кожата на момичето, вероятно леко болезнен, да прикрива изцерените мускули и кости.

Дори не понечи да го убеди, че трябва да избяга. Независимо дали го наказваше семейството, любовник, или някой друг, Ирен знаеше, че решението е негово. Единственото, което заяви на момичето, беше, че ако някога изпиташе нужда, вратата на Торе винаги щеше да е отворена за него. И никой нямаше да го разпитва. Да му иска такса. И нямаше да позволят на когото и да било да го вземе оттам, освен ако то не пожелаеше.

Момичето целуна кокалчетата на ръцете й за благодарност и заситни към дома си сред спускащия се мрак.

Ирен също се запъти с бърза крачка към Торе, сякаш високото, лъскаво тяло на кулата я насочваше като маяк.

Коремът й къркореше, главата й пулсираше болезнено от умора и глад.

Чувстваше се изцедена. Ала й харесваше. Харесваше й да помага.

Но… онази безмилостна, нестихваща енергия продължаваше да тътне във вените й. Да я тласка.

Още още още.

Ирен съзнаваше защо. Знаеше какво бе зарязала недовършено. В яма от гняв.

Ето защо смени посоката и се устреми към бляскавото туловище на двореца.

Пътьом спря на любимата си сергия за храна и се поглези с бавно печено агнешко, което погълна за броени минути. Заради натоварения й график рядко й се отдаваше шанс да яде отвъд стените на двореца или Торе, но случеше ли се… Ирен продължи към двореца, потривайки доволно пълния си корем. Тогава обаче забеляза едно отворено дюкянче за кахве и съумя да намери място в стомаха си за чашка от ароматната напитка. Както и за сладкиш с мед.

Като че нарочно се разтакаваше. От нерви, яд и глупост.

Отвратена от себе си, тя най-сетне влезе в двореца. Лятното слънце залязваше доста късно, така че минаваше единайсет, когато тръгна през тъмните коридори.

Каол сигурно вече спеше. И по-добре. Не знаеше защо изобщо си правеше труда да идва дотук. И утре можеше да му трие сол на главата.

Да, по всяка вероятност спеше.

Надяваше се да спи. Май не бе особено разумна идея лечителката му да го връхлита в стаята му посред нощ. В Торе определено не одобряваха подобно поведение. И Хафиза не би я поощрила.

Въпреки това продължаваше да върви, дори ускори крачка и стъпките й заотекваха по мраморния под като конски тропот. Щом Каол държеше да потъпква напредъка им, негова си работа. Но нея нищо не я задължаваше да стои настрана, да не се помъчи да го спре.

Пое устремено по дълъг, мрачен коридор. Не беше страхливка, нямаше да се предаде току-така. Момичето, което се плашеше, бе останало на онази тъмна уличка в Иниш. Щом Каол искаше да се цупи заради Несрин, нека се цупи. Ала да отложи сеанса им заради това…

Недопустимо.

Просто щеше да му го заяви и да си тръгне. Спокойно. Обмислено.

Ирен крачеше свъсено, мърморейки думата под носа си:

— Недопустимо!

Само дето беше допуснала да я изрита от апартамента си, колкото и да се убеждаваше в противното.

А това бе още по-недопустимо.

— Глупачка такава! — И това изсъска на глас.

Толкова силно, че почти заглуши звука.

Нечии стъпки зад нея — стържене на обувки по камък.

По това време вероятно слугите се връщаха по стаите на господарите си, но…

Но ето че пак я споходи. Онова чувство, онзи неприятен бодеж.

Само сенки и снопове лунна светлина изпълваха обточения с колони коридор.

Ирен пак ускори крачка.

И отново ги чу — стъпки зад гърба й. Небрежна, лежерна походка.

Устата й пресъхна, а сърцето заблъска в гърдите й. Този път не носеше чантата си, така че не можеше да разчита дори на малкото ножче. В джобовете й нямаше нищо друго, освен бележката.

Побързай! прошепна тъничък, нежен гласец в ухото й. В главата й.

За пръв път го чуваше, но понякога долавяше топлината му. Усещаше как се разлива из тялото й, докато магията струеше от нея. Беше й познат като собствения й глас, като ритъма на собственото й сърце.

Побързай, момиче!

Настойчиви, угрижени думи.

Ирен закрачи толкова припряно, че вече почти тичаше.

Наближаваше ъгъла, налагаше се само да свърне зад него, да извърви десетина метра, и щеше да е пред вратата на Каол.

Но дали беше заключена? И ако не — дали щеше да възпре преследвача й?

Бягай, Ирен!

Този глас…

Гласът на майка й изрева в главата й, в сърцето й.

Тя дори не се замисли. Не се поколеба.

Препусна напред по коридора.

Обувките й се плъзгаха по гладкия мрамор, а човекът — нещото зад нея, също побягна.

Ирен зави зад ъгъла, подхлъзна се и с такава сила се блъсна в отсрещната стена, че рамото й изпищя от болка. Едва набра скорост отново по пързалящия се под, без да поглежда назад…

По-бързо!

Вече виждаше вратата му. Виждаше светлината, процеждаща се изпод нея.

От гърлото й се изтръгна вопъл.

Устремените стъпки зад гърба й светкавично скъсяваха разстоянието. Ала тя не смееше да надникне назад от страх да не загуби за пореден път равновесие.

Пет метра. Три. Два.

Ирен се хвърли към дръжката, вкопчи се в нея със сетен дъх и бутна вратата с рамо.

Тя се отвори и Ирен влетя в апартамента, после затисна вратата с цялата си тежест и пръстите й заопипваха трескаво за ключалката.

Оказаха се две. Смогна да завърти първата тъкмо когато преследвачът й се вклини във вратата като същински таран, разтърсвайки я цялата.

С треперещи пръсти и насечен, панически дъх успя да спусне и масивното резе.

Точно преди вратата наново да се разтресе.

— Какво, по…

— Влез в стаята си! — процеди на Каол, без да откъсва очи от атакуваната врата. От тракащата й дръжка. — Влизай вътре. Веднага!

Ирен надзърна към него и го завари на прага на спалнята му с меч в ръка и поглед, вперен във вратата.

— Кой е това, по дяволите!

— Прибери се! — подкани го пак с пресеклив глас. — Моля те!

Каол прочете ужаса по лицето й. Прочете го и разбра.

Влезе в стаята си и й задържа вратата, за да го последва, а сетне я затвори.

Входната врата изпращя. Каол заключи тази на спалнята си с приглушено щракване. Имаше само една ключалка.

— Скрина — поде с нетрепващ глас. — Можеш ли да го преместиш?

Ирен се завъртя към скрина до вратата. Без да отговори, се хвърли отгоре му и забута с всички сили, а обувките й пак се запързаляха по излъскания мрамор…

Тя ги изрита от краката си и голата кожа на стъпалата й намери по-добро сцепление с гладкия под, докато буташе, запъхтяна от напъна…

Скринът се плъзна към вратата на спалнята.

— Вратите към градината — рече Каол, току-що врътнал ключалките им.

Целите бяха от стъкло.

Ужас и тревога сграбчиха вътрешностите й, изтръгвайки дъха от гърлото й.

— Ирен — каза с равен тон Каол. Спокоен. Взря се в очите й, сякаш с поглед можеше да й вдъхне самообладание. — На какво разстояние оттук е най-близкият вход към градината откъм външния коридор?

— На две минути път — отвърна механично тя. До нея се достигаше само през вътрешните стаи, а тъй като повечето бяха обитавани… Трябваше да се добере до дъното на коридора. Или да прелети през съседния апартамент, което… — Или една.

— Действай!

Тя се огледа из стаята. До стъклените врати имаше висок гардероб. Прекалено висок, прекалено тежък…

Но параванът пред банята…

Завтече се към другия край на стаята, а Каол — към кинжалите на нощното си шкафче.

Ирен хвана здраво солидния дървен параван и го затегли към вратите. Долният му ръб се закачи за килима и тя изруга, но все пак го завлече до нужното място. После отвори вратите на гардероба и заклещи паравана между него и стената, разклащайки го няколко пъти, за да провери дали е добре закрепен. Дървото почти не помръдна.

Тя хукна към бюрото и разбута всички книги и вази от него. Вазите се пръснаха на парчета по пода.

Спокойно. Съсредоточи се!

Ирен изтласка бюрото до дървения параван и го преобърна на една страна с трясък. Сетне го плъзна към барикадата си.

Прозорецът обаче…

Намираше се в другия край на стаята. Беше висок и малък, но…

— Него го остави! — нареди й Каол, насочвайки се към стъклените врати с меч в едната и кинжал в другата ръка. — Ако опита да влезе оттам, тясната пролука ще го забави.

Достатъчно, че да го убие, каквото и да беше.

— Ела тук! — заповяда й едва доловимо.

Тя се подчини, сновейки с очи между вратата на спалнята и тези, водещи към градината.

— Дишай дълбоко — посъветва я. — Концентрирай се. Страхът е не по-малко смъртоносен от всяко оръжие.

Ирен го послуша.

— Вземи кинжала и отиди при леглото.

Тя се стресна от оръжието.

— Действай!

Ирен грабна кинжала и металът натежа в ръката й. Студен. Непознат.

Каол дишаше равномерно. С непоклатима съсредоточеност наблюдаваше и двата входа. Прозореца.

— Банята — прошепна Ирен.

— Прозорците са прекалено високи и тесни.

— Ами ако не е в човешки облик?

Думите се изтръгнаха от гърлото й в дрезгав шепот. Илюстрациите от онази книга…

— Тогава ще му отвлека вниманието, за да можеш да избягаш.

С всичките тези мебели пред изходите…

Тя осмисли думите му.

— В никакъв случай…

Мощен удар разтърси вратата на спалнята. И още един.

Обкованата й дръжка тракаше и тракаше.

О, богове!

На преследвача й явно не му се минаваше през градината. Просто бе разбил входната врата.

Още един трясък, от който потръпна. И още един.

— Спокойно — напомни й Каол.

Кинжалът се тресеше в ръката на Ирен, но неговите оръжия дори не помръдваха, докато буташе количката си към вратата на спалнята.

Пореден трясък — яростен, бесен.

А сетне — глас.

Мек и съскащ, нито мъжки, нито женски.

— Ирен — процеди през пролуката на вратата. Тя долавяше усмивката в него. — Ирен.

Кръвта й се смрази. Не беше човешки глас.

— Какво искаш? — обади се със стоманена твърдост Каол.

— Ирен.

Коленете й омекнаха така внезапно, че с усилие се задържа на крака. Всичките й знания по самоотбрана се изнизаха от главата й.

— Махай се! — озъби се към вратата Каол. — Преди да те накарам да съжаляваш, че си дошъл.

— Ирен — изсъска насмешливо демонът. — Ирен.

Валг. Значи наистина я бе преследвал Валг онази нощ, а сега се връщаше за нея…

Тя залепи длан върху устата си и приседна бавно на ръба на леглото.

— Нито за миг да не си се стреснала от страхливец, който преследва жени в тъмното! — нахока я Каол.

Съществото от другата страна на вратата изръмжа. Дръжката се разтресе.

— Ирен — повтори гласът.

Каол вторачи очи в нейните.

— Страхът ти му дава сила над теб.

— Ирен.

Той я доближи, слагайки кинжала и меча в скута си. Ирен подскочи, готова да го смъмри, задето оставяше оръжията си. Каол обаче спря пред нея. Пое лицето й в длани, изцяло обърнал гръб на вратата. Макар че несъмнено следеше всеки звук, всяко движение зад нея.

— Аз не се боя — пророни тихо, но не и със слабост. — Ти също нямаш причина.

— Ирен — възнегодува демонът от другата страна на вратата, блъсвайки я отново.

Тя се помъчи да се изтръгне, но Каол задържа лицето й между дланите си. Не й позволи да откъсне очи от неговите.

— Ще се изправим срещу него — увери я той. — Заедно.

Заедно. Щяха да победят или да загинат — заедно.

Дишането й се успокои. Лицата им бяха толкова близо едно до друго, че дъхът му погали устните й.

Заедно.

Не й бе хрумнало да използва тази дума, да почувства смисъла й… Не го беше усещала от…

Заедно.

Ирен кимна. Веднъж. Втори път.

Каол претърси очите й с поглед, затопляйки устните й с диханието си.

Вдигна ръката й, която все така стискаше кинжала, и коригира захвата й.

— Нужно е да сочи нагоре, не само напред. Знаеш къде е. — Той допря длан до гърдите си. Точно над сърцето. — Знаеш и другите места.

Мозъкът. През очните орбити. Гърлото, за да му изтече кръвта. Всички артерии, които можеше да пререже, за да умре по-бързо от кръвозагуба.

Неща, научени с цел да спасява животи. Не да отнема.

Ала подобно нещо…

— Най-добре да го обезглавиш, но първо пробвай да го повалиш на земята. За достатъчно дълго, че да му отсечеш главата.

Вършил го беше и преди, осъзна Ирен. Беше убивал такива твари. Побеждавал ги беше. Борил се бе с тях без магия, единствено с несломимата си воля и кураж.

Тя пък… тя бе прекосила планини и морета. Съвсем сама.

Ръката й спря да трепери. Дишането й се укроти.

Пръстите на Каол притиснаха нейните и металната дръжка на кинжала се вряза в дланта й.

— Заедно — рече той за последно и пусна ръката й, за да хване собствените си оръжия.

За да се обърне към вратата.

Където го посрещна тишина.

Той зачака с изострени инстинкти. Хищник, готов за атака. Сграбчила здраво кинжала си, Ирен се изправи зад него.

Из фоайето се разнесе трясък. Последван от викове.

Тя подскочи, но Каол въздъхна. С дълбоко облекчение. Разпознал бе звуците преди нея.

Врявата на стражите.

Крещяха на халха през вратата на спалнята — питаха ги как са. Невредими? Ранени?

Ирен им отвърна нескопосано на същия език, че са добре. Стражите обясниха, че слугинята забелязала разбитата врата на апартамента и отишла да ги повика.

В апартамента нямаше никой друг.

28

Принц Кашин пристигна незабавно, повикан от стражите по молба на Ирен — преди двамата с Каол да се престрашат да отместят барикадата от мебели. На всички останали членове на хаганското семейство трябваше да обясняват надълго и нашироко, но Кашин… Той ясно проумяваше заплахата.

Каол вече познаваше гласа на принца достатъчно добре, затова, щом го чу във фоайето на апартамента, кимна на Ирен, че е безопасно да изтика мебелите, заприщили вратата.

За част от секундата бе благодарен, че няма друг избор, освен да седи в количката си. Иначе краката му можеше да се подкосят от облекчение.

Така и не беше съумял да измисли осъществим план за бягство. За Ирен. Прикован в стола, той самият беше същинска мърша пред осанката на валгски демон, макар че, ако хвърлеше достатъчно точно кинжала и меча си, можеше да ги спаси. Това бе най-надеждният му избор: хвърлянето.

Не че подобно нещо го притесняваше. Собственото му безсилие не го потискаше в онзи момент. Интересуваше го единствено да й спечели достатъчно време.

Някой я беше гонил дотук. С намерението да я убие. Да я изтезава. И още по-лошо, ако наистина бе валгски пратеник на Морат. А точно като такъв звучеше.

Не смогна да различи дали гласът бе мъжки, или женски. Със сигурност обаче беше валгски.

Ирен запази самообладание, когато открехна вратата, зад която стоеше Кашин, дишащ тежко. Принцът я огледа от глава до пети, стрелна за секунда Каол и пак насочи вниманието си към лечителката.

— Какво е станало?

Ирен отвърна с изненадващо спокойствие иззад количката на Каол:

— Идвах да се уверя, че лорд Уестфол е изпил отварата, която му приготвих.

Лъжкиня. Изпечена, красива лъжкиня. По всяка вероятност бе дошла, за да го възнагради с втората доза хокане, която Каол чакаше цяла вечер.

Ирен заобиколи количката и се изправи до него, толкова близо, че телесната й топлина загря рамото му.

— И тъкмо доближавах, когато усетих някого зад себе си.

Тя му разказа и останалото, озъртайки се из стаята от време на време, сякаш очакваше нападателят й да изскочи от някой тъмен ъгъл. А когато Кашин я попита дали има представа защо някой би пожелал да я нарани, Ирен надникна към Каол и помежду им протече безмълвен разговор: навярно се бе случило, за да я наплаши достатъчно, че да не му помага повече… какъвто и да беше злият замисъл на Морат. Накрая обаче заяви на принца, че няма и бегла представа за това.

Кашин заоглежда полуразбитата врата към спалнята на Каол със сковано от ярост лице. После нареди през рамо на стражите, претърсващи апартамента:

— Искам четирима от вас пред входната врата. Още четирима в дъното на коридора. Десет души в градината. Шестима по местата, където се пресичат коридорите, водещи дотук.

Ирен въздъхна — навярно с облекчение.

Кашин я чу и каза с ръка върху дръжката на меча си:

— Стражата вече претърсва целия дворец. И аз ще се включа.

Каол съзнаваше, че не го прави единствено заради Ирен, че принцът има свое основание да се присъедини към лова, че вероятно от прозорците на покоите му още се развяваха бели знамена.

Храбър и самоотвержен. Каквито трябваше да бъдат всички принцове. Дориан имаше потребност от такъв приятел. И ако нещата се развиеха в тяхна полза…

Принцът като че ли си пое окуражителна глътка въздух. А сетне попита приглушено Ирен:

— Преди да тръгна… нека те изпратя до Торе. С въоръжена стража, разбира се.

В очите му се таеше толкова загриженост и надежда, че Каол извърна поглед към войниците, които още претърсваха всеки сантиметър от апартамента.

Ирен обаче обгърна тялото си с ръце и каза:

— Тук ще съм по-спокойна.

Каол едва се стърпя да не я стрелне смаяно, учуден от думите й.

С него. Чувстваше се по-спокойна тук… с него.

Той преглътна импулса да й напомни, че е в количка.

Кашин прехвърли погледа си към него, сякаш току-що си спомняше, че е тук. И в очите му изплува разочарование — разочарование и закана.

Каол преглътна собствената си закана към принца, гласяща, че бе най-разумно да спре да го зяпа така и да потегли със стражата си.

Щеше да стои настрана. И бездруго цял ден не спираше да мисли за писмото от Несрин. Както и за онова, което бе зърнал под ръкава на Шен — за чувствата, които беше породила у него съдбата на гордия страж.

Но Кашин просто склони глава с ръка на гърдите.

— Извикай ме, ако имаш нужда от нещо.

Ирен кимна. Толкова безцеремонно, че на Каол почти му дожаля за принца.

Кашин напусна, отправяйки последен настойчив поглед към Ирен. Една част от стражите го последваха, другите се завъртяха наоколо и Каол видя през стъклените врати към градината как заемат постове отвън.

— Спалнята на Несрин е празна — отбеляза, когато най-накрая се оказаха сами в стаята му.

Той зачака да го попита защо, но си даде сметка, че лечителката дори не спомена Несрин, когато влетя в апартамента им. Не опита да я събуди. Отиде право при него.

Затова не се и изненада от отговора й.

— Знам.

Дворцови шпиони или клюки — не го интересуваше. Не и след като Ирен се поинтересува:

— Може ли… може ли да остана тук? Ще спя на пода…

— Спи в леглото. Едва ли ще мигна тази нощ.

Въпреки стражите отвън… Виждал бе на какво е способен един Валг срещу мнозина мъже. Виждал беше и Елин в действие, един асасин сред море от врагове. Покосяваше ги за части от секундата.

Не, тази нощ нямаше да мигне.

— Не може да седиш в количката цяла нощ…

Каол й отговори с поглед, твърдящ обратното.

Ирен преглътна и влезе в банята. Докато се миеше припряно, Каол прецени стражите отвън, както и ключалката на вратата. Когато Ирен излезе, деколтето на роклята й беше влажно, а лицето й — все така изпито. Тя се поколеба пред леглото.

— Чаршафите са сменени — пророни той.

Без да го погледне, Ирен се настани върху леглото. Движенията й бяха по-плахи, по-крехки от обичайното.

Още я сковаваше ужас. Макар че се бе справила прекрасно. Каол не знаеше дали той самият би съумял да премести онзи скрин, но явно страхът й беше влял известна доза сила. Чувал бе за майка, смогнала да вдигне цял фургон от затрупаното си отдолу дете.

Ирен се пъхна под чаршафите, но не отпусна глава на възглавницата.

— Какво е чувството да… убиеш някого?

Лицето на Каин проблесна в съзнанието му.

— И за мен… и за мен е ново — призна си Каол.

Тя килна глава.

— За пръв път убих човек… точно след миналогодишната Юледа.

Ирен сбърчи вежди.

— Но… нали…

— Обучен съм. Сражавал съм се и преди. Ала никога не бях убивал.

— Бил си капитан на стражата.

— Казах ти — усмихна се горчиво той, — беше сложно.

Ирен най-сетне се отпусна в леглото.

— Но оттогава ти се е случвало и друг път.

— Да. И все пак не достатъчно, че да свикна. Валгите убивам с чиста съвест, но човеците, обсебени от тях… Някои са необратимо изгубени. Други обаче още са там… под демона. Решението кого да убиеш и кого да пощадиш… До ден-днешен не знам дали не съм сбъркал с някого. Мъртъвците не говорят.

Главата й се плъзна по възглавницата.

— Положих клетва пред майка ми. Още когато бях на седем. Никога да не убивам човешко същество. Някои пациенти… да улесниш края на някого от тях било милосърдие. И не било същото като убийството.

— Така е.

— Струва ми се, че… вероятно щях да се опитам да убия този, който ни нападна днес. Толкова бях… — Каол очакваше да каже „уплашена“. „Уплашена, защото единственият ми защитник бе прикован в стол.“ — Толкова бях решена да не бягам. Ти искаше да ми спечелиш време, но… Не мога. Никога повече.

Гърдите му се стегнаха.

— Разбирам.

— Радвам се, че не ми се наложи. Но… той избяга. Май още е рано да се чувствам облекчена.

— Кашин може да го намери.

— Съмнявам се. Изчезна още преди стражите да пристигнат.

Той се умълча. А след малко рече:

— Надявам се никога да не използваш онзи кинжал, Ирен. И никой друг. Дори за милосърдни цели.

Тъгата в очите й го остави без дъх.

— Благодаря ти — промълви тя. — За това, че беше готов да се нагърбиш с тази смърт.

Никой не му бе казвал подобно нещо. Даже и Дориан. Очакваха го от него. Селена — Елин, му беше благодарна, когато уби Каин, за да я спаси, но беше очаквала един ден да отнеме човешки живот.

Тя самата вече беше отнела незнайно колко и Каол възприемаше собствената си неопитност като… повод за срам. Което сега му се струваше абсурдно.

Оттогава бе убил мнозина. В Рифтхолд. С бунтовническата банда, воюваща срещу Валгите. Но Ирен… заради нея черната бройка му се струваше някак по-малка. За пръв път я възприемаше по нейния начин. С гордост. С облекчение.

— Съжалявам, че Несрин е заминала — прошепна Ирен в смътната светлина.

„Не съм те притискала да изпълниш твоите обещания. Няма да притискам и себе си.“

— Обещах й приключение — сподели Каол. — И тя заслужаваше такова.

Ирен не продума толкова време, че той се извърна към нея, загърбвайки градинските врати. Беше се сгушила по-навътре в леглото му и го наблюдаваше внимателно.

— Ами ти? Ти какво заслужаваш?

— Нищо. Не заслужавам нищо.

Тя продължи да го изучава с поглед.

— Изобщо не съм съгласна — пророни с натежали клепачи.

Той за пореден път обходи с очи изходите от стаята. След няколко минути отвърна:

— Получих достатъчно, ала го пропилях.

Каол надзърна към нея, но сънят вече бе смекчил чертите на лицето й, дишането й.

Дълго време той не откъсна поглед от нея.

* * *

Ирен още спеше, когато се съмна.

Каол бе задрямал на няколко пъти — едва за броени минути.

Но когато слънцето започна да пъпли по пода на спалнята, отиде да си измие лицето. Да прогони съня от очите си.

Ирен не се бе разбудила, затова направо излезе в коридора. И се натъкна на стражите по зададените им от Кашин постове. А когато погледна всеки от тях в очите и поиска да го упътят, те му обясниха точно накъде трябва да поеме.

След това обаче ги увери, че ако Ирен пострадаше в негово отсъствие, щеше да изпотроши всичките им кости.

За няколко минути пристигна в тренировъчния двор, за който му беше казала вчера Ирен.

Вече гъмжеше от стражи и някои се взряха в него, докато други изобщо не му обърнаха внимание. Шепа мъже разпозна от смяната на Шен; именно те му кимнаха за поздрав.

Някакъв непознат страж — по-възрастен от другите и посивял — тръгна към него.

Приличаше на Бруло, някогашния му учител по бой с оръжия.

Мъртъв — провесен от онези порти.

Каол изтласка картината от съзнанието си. Замени я с лечителката, спяща в леглото му. С образа й, когато бе заявила на принца и на света, че се чувства по-сигурна в онази стая. С него.

Замени болката, която го обзе, виждайки трениращите стражи, затворената площадка, толкова сходна с онази, в която бе прекарал безброй часове от живота си, със спомена за изкуствената ръка на Шен, за непоклатимата, притихнала сила в рамото му, с чиято помощ бе слязъл от коня си. Макар и без ръка, той не беше второкласен мъж, нито второкласен страж.

— Лорд Уестфол — поздрави го сивокосият страж на неговия език. — Как да ви бъда полезен в този ранен час?

Струваше му се достатъчно прозорлив да се досети, че не би подхванал въпроса за снощното нападение на толкова неподходящо място. Не, мъжът знаеше, че Каол идва за друго; сякаш долови, че напрежението в тялото му бе плод не на тревога, а на любопитство.

— Години наред тренирах с войници от моя континент — обясни Каол, вдигайки меча и кинжала, които носеше със себе си. — Попих всичките им знания.

Възрастният страж вирна вежди.

Каол остана вторачен в него.

— Бих искал да ми предадете вашите знания.

* * *

Възрастният страж — Хашим — изцеди силите му докрай. Дори в количката. И извън нея.

Хашим, който беше един чин под капитан и водеше тренировките на стражите, намираше начини Каол да изпълнява упражненията им или докато някой го крепеше на крака, или от количката, но в пригоден за него вариант.

Самият той, както и мнозина от другите войници бяха работили с Шен преди година. Всички се бяха обединили, за да му помогнат с приспособяването към осакатеното му тяло, с новия боен стил, който трябваше да усвои през дългите месеци на възстановяването си.

Ето защо никой не го зяпаше, никой не му се присмиваше. Никой не шушукаше подигравателно.

Войниците и бездруго бяха твърде заети, твърде омаломощени, за да си правят труда за нещо подобно.

Слънцето вече се извисяваше над вътрешния двор, но Хашим все така упорстваше с обучението. Показваше му как да замахва с меч, как да обезоръжава опонента си.

Разкриваше му нов начин на мислене, на убиване. На самоотбрана. Нов език на смъртта.

Спряха за закуска, като почти всички от тях се тресяха от умора.

Но дори задъхан, Каол бе готов да продължи. Не защото имаше енергия за изразходване, а защото искаше.

Когато се върна в апартамента, за да се изкъпе, Ирен вече го чакаше.

И през следващите шест часа се изгубиха в онзи мрак. Накрая тялото му бе повалено от болката, Ирен трепереше от изтощение, но в краката му се бе пробудило ново усещане, изумително остро. Пълзеше нагоре от глезените му, като че безчувствеността се оттегляше подобно на вълна по време на отлив.

Вечерта Ирен си тръгна към Торе с голяма стража, а той потъна в най-дълбокия сън на живота си.

Посрещна Хашим на тренировъчната площадка още преди съмване.

На следващата сутрин също.

И на следващата.

Втора част

Планини и морета

29

Бури дебнеха Несрин и Сартак, докато прелитаха над северната част на Асимил.

Още със събуждането принцът видя тъмносините облаци и нареди на Несрин да намери сигурно място на всичкия им багаж по скалата, на която бяха пренощували. Кадара пристъпваше от крак на крак с накокошинени криле, докато златните й очи наблюдаваха връхлитащата ги буря.

На такава височина гръмотевиците отекваха във всеки камък, през всяка скална пукнатина и докато двамата със Сартак седяха притиснали гърбове към каменната стена под надвисналата канара, брулени от безмилостните ветрове, Несрин имаше чувството, че дори планината под тях трепереше. Кадара обаче се опълчваше смело на бурята, заела позиция пред тях като същинска преграда от бели и златисти пера.

Въпреки това леденият дъжд успяваше да ги докопа, смразявайки Несрин чак до костите, независимо от плътния й кожен костюм за летене и дебелото вълнено одеяло, с което я бе загърнал Сартак. Зъбите й тракаха толкова силно, че вече я болеше челюстта, и чувстваше ръцете си така вкочанени, че ги държеше под мишниците си, за да извлече поне мъничко топлина от свивките им.

Дори преди изчезването на магията, Несрин никога не бе мечтала за магически дарби. А след това, след като кралят ги забрани с укази и разпореди кошмарните гонения за някогашните им притежатели, не дръзваше даже и да помисли за магия. Напълно й стигаше да се обучава на стрелба с лък, на бой с ножове и мечове, да тренира тялото си, докато и то самото не се превърнеше в оръжие. Магията беше претърпяла поражение, повтаряше редовно на баща си и сестра си. Стоманата не я грозеше подобна опасност.

Ала сега на тази скала, където вятърът и дъждът я шибаха, докато почти не забрави какво е усещането да изпитваш топлина, Несрин започваше да си мечтае за съвсем малка искрица огън във вените си. Или поне приятелката й, Носителката на огъня, да изникне с типичната си нахакана крачка иззад ъгъла на скалата и да ги посгрее.

Елин обаче беше надалеч и в неизвестност, ако можеше да се има доверие на доклада, който бе получила Несрин. А определено можеше да му се вярва. Ключовият въпрос беше дали изчезването й заедно с целия й двор се дължеше на някоя подмолна игра на Морат, или на лично неин план.

Тъй като в Рифтхолд беше съзряла на какво е способна Елин, какви планове бе осъществила без тяхно знание… Най-спокойно можеше да заложи на кралицата. Тя се появяваше където и когато пожелаеше — в точно избран момент. Вероятно затова и я харесваше: планираше всичко толкова отдалеч, че за човек, който позволяваше на света да я смята за необуздана и безразсъдна, Елин демонстрираше завидно търпение.

И сега, докато бурята вилнееше около двама им със Сартак, Несрин се чудеше дали Елин Галантиус не си е наумила още нещо, за което не подозираха дори приближените й. Молеше се да е така. За доброто на всички им.

Но магията се бе проваляла и преди, напомни си Несрин, докато зъбите й тракаха от студ. Ето защо щеше да стори всичко по силите си да надвие Морат без нея.

Изминаха дълги часове, преди бурята да замъкне тежкия си бич към други части на света. Сартак стана на крака чак когато Кадара разпери криле и изтръска дъждовната вода от перата си. Напръска ги едно хубаво, но Несрин нямаше право да се оплаква, при положение че рукът ги беше защитил от най-яростните атаки на вихъра.

Естествено, седлото беше мокро, което допринасяше за още по-неудобния полет, докато хладовитият, свеж вятър ги носеше надолу по планинските склонове към просторните тревисти равнини под тях.

Заради неочакваното забавяне се принудиха да лагеруват още една нощ, този път в малка горичка, но пак без нито въглен за топлина. Несрин не роптаеше срещу нищо — било то студът, вкопчил се в костите й, корените, впиващи се в гърба й през шалтето, или празната яма в стомаха й, която плодовете, сушеното месо и старият хляб не можеха да запълнят.

Сартак, галантен както винаги, й отстъпи одеялата си и й предложи чисти дрехи от своите. А тя чак сега съзнаваше, че почти не го познава. Мъжът, с когото бе отлетяла към неизвестното, принцът със сулда и златоокия рук… й беше почти непознат.

Подобни неща обикновено не я притесняваха. В градската стража ежедневно се занимаваше с непознати, изпаднали в различна степен на ярост или паника. Приятните срещи бяха малко и редки, особено през последните шест месеца, когато мракът се прокрадна в града и превзе подземията му.

Но Сартак… Цяла нощ, докато трепереше от студ, Несрин се питаше дали независимо от стремежа си към нов съюз, не бе хукнала насам леко прибързано…

Тя посрещна с болезнени крайници и парещи очи сивкавата светлина на зората, процеждаща се през клоните на тънките борове. Кадара вече се пробуждаше, нетърпелива да отлети, а Несрин и Сартак си размениха броени изречения, преди да подхванат последната отсечка от пътешествието си.

Летяха от два часа през ветрове, все по-хапливи и по-хапливи, колкото по` на юг отиваха, когато Сартак рече в ухото й:

— Натам. — Той посочи на изток. — Половин ден летене натам и стигаш до северната граница на степите. Сърцето на дарганските земи.

— Често ли им гостуваш?

Той се умисли за миг. Сетне отговори над воя на вятъра:

— Те са предани на Кашин. И… на Тумелун. — Начинът, по който произнесе името на сестра си, подсказваше достатъчно. — Но някога рукините и кланът Дарган бяха едно. С конете ни муники^2 подгонихме руките към недрата на планината Таван. — Принцът вдигна ръка на югоизток, а Кадара се отправи към високите зъбери, сякаш впили нокти в небето. Бяха осеяни с горички, а по някои от върховете белееше сняг. — Като опитомихме руките, една част от конниците решиха да не се връщат в степите.

— Затова и толкова много от традициите ви си приличат — отбеляза Несрин, надничайки към сулда, закачен за седлото.

Очите й мигновено си припомниха чудовищното разстояние до полюшващото се, златисто море от сухи треви, прорязано от тънки, лъкатушещи рекички, и тя побърза да ги вдигне към планините отпред. Макар че почти бе свикнала с идеята за тясната граница между живота и смъртта, докато летеше на гърба на рука, на стомаха й далеч не му нравеше подсещането къде се намираха.

— Да — отговори Сартак. — Затова и рукините често се обединяват с дарганите по време на война. Бойните ни техники са различни, но в повечето случаи успяваме да се сработим.

— И земна, и въздушна кавалерия — пророни Несрин, стремейки се да прикрие интереса си. — Воювали ли сте някога?

Принцът притихна за секунда. После додаде:

— Не и в мащаби като тези по вашите земи в момента. Баща ни държи всички в империята да знаят колко щедро възнаграждава предаността. И че отвръща на съпротивата със смърт.

По гръбнака й плъзнаха ледени пръсти.

Сартак продължи:

— Вече два пъти ме изпраща да напомня на някои размирни народи как стоят нещата. — Топла въздишка до ухото й. — Отделните кланове на рукините пък са древни противници, на които съм се научил да посреднича. Доста конфликти ми се е налагало да потушавам.

„По трудния начин“, бе онова, което не поясни принцът. Вместо това отбеляза:

— Сигурно и ти си се сблъсквала с подобни неща в кариерата си на градски страж.

Тя изсумтя иронично.

— Главно патрулирах. Рядко ме повишаваха.

— И не са поверили цялото командване на толкова вещ стрелец?

Несрин се усмихна. Сладкодумец. Изпод неизменно уверената си осанка Сартак несъмнено беше безсрамен ласкател. Но тя се замисли над скрития под думите му въпрос, въпреки че знаеше отговора му от години.

— Адарлан не е толкова… широко скроен като хаганата по отношение на женското участие в стражата и армията — призна му тя. — Независимо от уменията ми, винаги повишаваха мъже. Все ме зарязваха да гния по караулните постове край стените на двореца или по оживените улици. Работата с подземния свят и благородниците поверяваха на по-изтъкнатите стражи, чиито семейства обикновено произхождаха от Адарлан.

Сестра й побесняваше при всеки подобен случай, но Несрин знаеше, че изпуснеше ли нервите си пред висшестоящите, опълчеше ли им се… Те бяха от хората, които непременно биха й казали да се благодари, че изобщо са я приели в стражата, а сетне биха й заповядали да предаде меча и униформата си. Затова Несрин предпочиташе да задържи мястото си там независимо от униженията, и то не заради заплащането, а защото малцина други стражи помагаха на изпадналите в нужда обитатели на града. В тяхно име стоеше на поста си, свела глава, докато повишаваха по-недостойни мъже.

— Хм. — Принцът пак замлъкна за миг. — Чувал съм, че не посрещат много радушно хора от чужди земи.

— Меко казано.

Изрече думите с повече омраза, отколкото бе възнамерявала. Баща й беше настоял да живеят в Рифтхолд, убеден, че столицата може да им предложи по-добър живот. Дори след като Адарлан реши да завоюва целия Северен континент, баща й остана там, колкото и да го убеждаваше майка й да се върнат в Антика, града на сърцето й. Дали от чист инат, дали от бунт срещу народа, който желаеше да го изгони, но той отказваше да си тръгне.

А Несрин се опитваше да не го вини, опитваше с цялата си воля. Сестра й не проумяваше огнения гняв, който я обземаше от време на време. Не, Делара открай време обичаше Рифтхолд, обичаше шумотевицата на града, както и това да надделява по свой начин над хапливите му обитатели. Никой не се изненада, когато се омъжи за кореняк, роден и отраснал в столицата. Истинска дъщеря на Адарлан — такава си беше сестра й. Или поне на кралството, което едно време беше и в което можеше да се превърне отново.

Кадара попадна на по-бърз вятър и се понесе по него, светът отдолу запрелита още по-шеметно, а великанската планина отпред се приближаваше все повече и повече с всеки гигантски размах на крилете й.

Сартак попита тихо:

— Случвало ли се е някога да…

— Не си струва да го обсъждаме. — Защото и до днес помнеше болката от хвърления по главата й камък, чуваше подигравките на децата. Тя преглътна и добави: — Ваше Височество.

Той се засмя гърлено.

— Значи пак реши да си послужиш с титлата ми — подхвърли той, но вместо да я мъмри повече, каза само: — Ще те помоля да не ме наричаш „принце“ или „Ваше Височество“ пред рукините.

— Ще ме помолиш или ме молиш?

Той я стисна с ръце в шеговито предупреждение.

— Години наред се мъчих да ги отуча от навика да ми предлагат копринени пантофи и да пращат слугини да ми решат косата. — Несрин се засмя. — Сред тях аз съм просто Сартак. Или „капитане“. — Додаде той.

— Капитан ли?

— Май това е поредното сходство помежду ни.

Безсрамен флиртаджия, и още как!

— Но ти властваш над всичките шест рукински клана. Те ти се прекланят.

— Така е. И когато изляза пред целия народ, съм принц. Но за Еридун, клана на семейството ми, аз съм капитан на войската. И се подчинявам на клановата майка. — Ръцете му наново я стиснаха, като че за да подчертае казаното. — И те съветвам да правиш същото, ако не искаш да те съблекат гола и да те вържат за някоя скала посред буря.

— Свещени богове!

— Аха.

— Да не би и теб…

— Да. И както ти заяви — не си струва да го обсъждаме.

Несрин обаче се засмя, изненадана да установи, че лицето я болеше от усмивки през изминалите няколко минути.

— Благодаря за предупреждението, капитане.

Планината Таван вече се издигаше като гигант от тъмносив камък пред тях, по-достолепна от всяка, която бе зървала в собствените си земи. Не че беше виждала много планини отблизо. Семейството й рядко ходеше навътре в Адарлан или съседните му кралства — главно заради натоварения график на баща й, но отчасти и защото селяците от онези райони не харесваха особено чуждоземци. Дори децата им да бяха родени на адарланска територия, и то от адарланска майка. Понякога второто ги вбесяваше още повече.

Несрин се молеше рукините да са по-приветлив народ.

* * *

Описанията на планинските лагери на рукините в историите на баща й бледнееха пред съвършената чудноватост на становете, изградени по склоновете и трите високи върха в сърцето на Таван.

Не представляваха просто съвкупност от големите, стабилни шатри, наречени гир, които конниците пренасяха из степите. Не, лагерът на клана Еридун беше изсечен в скалите, а някогашните гнезда на руките бяха превърнати в къщи, коридори и зали.

Някои от гнездата още съществуваха главно край домовете на ездачите и семействата им, за да могат птиците да долетят незабавно при нужда. Викаха ги с подсвирване или като някой изкачваше въжените стълби, прикрепени към самия камък, по които рукините се придвижваха между отделните домове и пещери, макар че в чукарите бяха изсечени и вътрешни стълбища, основно за възрастните хора и децата.

Всички домове разполагаха с широка скална площадка отпред, където кацаха руките. Тук-там в склоновете бяха издълбани прозорци, които пропускаха свеж въздух в стаите, скрити зад камъка.

Не че тукашните страдаха от недостиг на свеж въздух. Вятърът се изливаше като река между трите съседни върха, приютили родния клан на Сартак и руки с всевъзможни размери, които се рееха наоколо, размахваха златисти криле и се устремяваха стремглаво към низините. Несрин понечи да преброи жилищата, изсечени в планината, ала така и не успя. Сигурно бяха стотици. А в самите скали вероятно имаше още.

— Това… това само един клан ли е?

Първите й думи от часове.

Кадара полетя нагоре покрай ската на средния връх. Несрин се приплъзна назад в седлото, където тялото на Сартак я посрещна като топла стена. Той се приведе напред, за да я подтикне да заеме правилната поза. Бедрата му обгърнаха нейните и мускулите им се напрегнаха, докато краката му балансираха в стремената.

— Еридун е сред най-големите кланове. И е най-старият, ако може да ни се вярва.

— Може ли?

Планинският лагер около тях наистина изглеждаше на незнайна възраст.

— Всеки клан твърди, че той е най-старият и пръв сред ездачите. — Дълбок смях отекна из тялото му. — Идея нямаш какви спорове поражда темата по клановите сбирки. По-безопасно е да обидиш нечия съпруга, отколкото да му заявиш открито, че твоят клан е по-стар от неговия.

Несрин се усмихна, макар и стиснала очи заради страховитата бездна зад гърба й. Кадара се втурна уверено към най-просторната скална площадка — веранда, осъзна Несрин, когато рукът направи вираж към нея. Под огромния свод на пещерата вече стояха хора, вдигнали ръце за поздрав.

Тя долови усмивката на Сартак до ухото си.

— Това там е планинската палата Алтун, домът на клановата ми майка и семейството ми.

Алтун — „Укритие от вятъра“ в груб превод — бе по-голям от всички останали домове по трите върха, които наричаха Доргос, или Тримата певци. Самата пещера беше висока над десет метра и три пъти по-широка. В дълбините й се открояваха колони и нещо като грамаден салон.

— Това е приемната палата, където се състоят всички срещи и празненства — обясни Сартак и пак я притисна в ръцете си, когато Кадара кривна рязко.

Ако затвореше отново очи, само щеше да се изложи пред посрещачите, но…

Несрин вкопчи едната си ръка в рога на седлото, а другата в коляното на Сартак, прилепено до свивката на нейното. Пръстите й сигурно му оставяха синини.

Принцът само се засмя тихо.

— Значи прословутата стрелкиня има поне една слабост.

— Скоро ще разгадая и твоите — парира го Несрин и принцът се засмя за пореден път.

За щастие, рукът кацна плавно върху лъснатия тъмен камък на импровизираната веранда и вятърът от крилете му достигна посрещачите пред входа.

Несрин побърза да изправи гръб, отпускайки смъртоносната си хватка върху седлото и крака на принца, вперила поглед в залата с боядисани колони от резбовано дърво. Златистият им оттенък грееше на светлината от разпалените железни мангали, пръснати по плътните килими с ярки десени в зелено и червено, застилащи каменния под. Открояваше се обла маса и нещо като малък подиум до една от далечните стени. А отвъд него към недрата на планината, се проточваше коридор, смътно осветен от стенни факли и обточен с врати.

В самия център на планинската палата Алтун гореше огън.

Вдълбаната в каменния под яма бе толкова дълбока и просторна, че до огъня се стигаше по няколко широки стъпала. Приличаше на умален амфитеатър, в чиято среда вместо актьори играеха пламъци. Огнището.

Наистина достойно обитание за Крилатия принц.

Несрин изопна рамене. На верандата прииждаха още и още хора — млади и стари, всички до един широко усмихнати. Някои бяха облечени в познатите й кожени костюми за летене, други носеха дебели вълнени палта до коленете в разкошни цветове. Повечето имаха копринени ониксовочерни коси като на Сартак и загрубяла от вятъра златистокафява кожа.

— Ама че изненада! — провлачи млада жена в кобалтово-рубинено палто, потупвайки с ботуш по гладкия каменен под. Несрин си наложи да остане неподвижна, да устои на втренчения й поглед. Жената отметна през рамо едната от двете си дълги до под гърдите плитки, завързани с лентички червена кожа. — Виж ти кой е решил да зареже пухкавите си маншони и ваните с благовонни масла, за да ни навести.

Несрин си придаде спокойно изражение. Сартак обаче просто пусна поводите на Кадара, стрелна Несрин с поглед, в който ясно се четеше: „Казах ли ти?“, и отвърна на момичето:

— Не се преструвай, Борте. Признай си, че през цялото време си се молила да ти донеса от онези хубавички копринени пантофки.

Несрин прехапа долната си устна, за да възпре усмивката си, въпреки че околните не проявиха подобна сдържаност и смехът им отекна по тъмните камъни.

Борте скръсти ръце.

— Предполагам, че знаеш откъде да ми купиш, понеже и ти обичаш да носиш същите.

Сартак се засмя сърдечно, ведро.

Несрин едва се стърпя да не впери смаян поглед в него. В двореца нито веднъж не го бе чувала да се смее така.

И от нейните собствени гърди отдавна не се бе изтръгвал толкова бодър звук. Дори у чичо си и леля си се смееше сдържано, сякаш невидима преграда заприщваше веселия й смях още от дните, когато беше просто градски страж, лишен и от най-малка представа какво дебнеше в подземията на Рифтхолд.

Сартак слезе ловко от Кадара и подаде ръка на Несрин.

Именно вдигнатата ръка накара десетината посрещани да я забележат — да я огледат. Борте бе най-съсредоточена сред тях.

Проницателните й, пресметливи очи като че отчитаха познатия кожен костюм, както и липсата на чертите, които биха я белязали като една от тях.

От доста време търпеше критичния взор на околните, определено не беше новост за нея. Дори тук — в позлатената палата Алтун, сред рукините.

Пренебрегвайки протегнатата ръка на Сартак, Несрин насили скованото си тяло, преметна чевръсто единия си крак през седлото и слезе сама от гърба на рука. Коленете й изпукаха, но все пак съумя да се приземи леко. Не си позволи да докосне косата си, която несъмнено приличаше на птиче гнездо въпреки късата плитка.

В тъмните очи на Борте просветна смътна искра на одобрение и момичето посочи с брадичка към Несрин.

— Жена от Балрун в рукински одежди. Интересна гледка.

Сартак не отвърна. Само надникна към Несрин. Покана. И предизвикателство.

Ето защо тя пъхна ръце в джобовете на тесните си панталони и тръгна с небрежна походка към принца.

— Ще я подобря ли, ако ви кажа, че тази сутрин хванах Сартак да си пили ноктите?

Борте впи очи в Несрин и примигна веднъж.

Сетне отметна глава назад и прихна в смях.

Сартак измери Несрин едновременно с одобрение и обида, след което каза:

— Запознай се с клановата ми сестра Борте. Внучка и наследница на клановата ми майка Хоулун. — Той се пресегна помежду им и дръпна една от плитките на Борте. Тя го плесна през ръката. — Борте, запознай се с капитан Несрин Фалик. — А след секунда добави: — От кралската стража на Адарлан.

Мълчание. Борте вирна извитите си тъмни вежди.

Възрастен мъж в рукински одежди пристъпи напред.

— Кое е по-странно: че са назначили жена от Балрун за свой капитан, или че адарлански капитан е дръзнал да се отдалечи толкова от родината си?

Борте махна с ръка.

— Все да бърбориш и да обстрелваш хората с въпроси — нахока го тя. За смайване на Несрин мъжът се стресна и затвори уста. — Истинският въпрос е… — Тя се подсмихна дяволито на Сартак. — Като пратеник или като булка идва?

Цялото й старание да запази хладнокръвното си, невъзмутимо изражение рухна и Несрин зяпна срещу момичето.

— Борте! — сряза я Сартак.

Борте се ухили вещерски.

— Сартак никога не води толкова красиви дами у дома. Нито от Адарлан, нито пък от Антика. Внимавай, като се разхождаш по ръба на скалите, капитан Фалик, защото някоя от тукашните девойки може да те бутне.

— Мога ли да го очаквам и от теб? — поинтересува се със спокоен глас Несрин, колкото и да пареше лицето й.

Борте се намръщи.

— Едва ли.

Неколцина от присъстващите се засмяха отново.

— Борте ми е кланова сестра — обясни Сартак, повеждайки Несрин към скупчените столове с ниски облегалки до ръба на огнището, — а това е равностойно на кръвна роднина. Като истинска сестра ми е.

Дяволитата усмивка на Борте избледня и тя закрачи до принца.

— Как е семейството ти?

Лицето на Сартак остана неразгадаемо, с изключение на притаената искра в тъмните му очи.

— Заети са — подхвърли вместо истински отговор.

Борте кимна, сякаш познаваше добре настроенията и склонностите му, и не каза нищо повече, докато Сартак настаняваше Несрин в резбован, боядисан дървен стол. Топлината от бумтящия огън беше прекрасна и тя едва не простена блажено, опъвайки премръзналите си крака към нея.

Борте изсъска:

— Не можа ли да намериш на възлюбената си чифт нормални ботуши, Сартак?

Принцът изръмжа предупредително, а Несрин надзърна свъсено към ботушите си от мека кожа. Бяха по-скъпи, отколкото тя самата би си купила някога, но Дориан Хавилиард беше настоял. „Част от униформата“, бе й намигнал.

Зачуди се дали новият крал още се усмихваше така лесно, дали харчеше така щедро, където и да се намираше.

Несрин стрелна очи към ботушите на Борте, които бяха по-твърди и обточени с дебела овча кожа. Определено по-подходящи за хладовития планински климат.

— Сигурен съм, че ще изровиш един чифт отнякъде — каза Сартак на кленовата си сестра и Несрин се извърна в стола си, когато двамата се насочиха обратно към Кадара.

Хората се струпаха около принца, бъбрейки помежду си твърде тихо, за да може да ги чуе Несрин от другия край на скалната зала. Той им отговаряше с искрена усмивка на уста, докато подаваше раниците им на най-близките хора и разседлаваше Кадара.

Накрая я погали по врата, тупна я силно от едната страна на тялото и златният рук отлетя в открития въздух отвъд входа на пещерата.

Несрин се замисли дали да не отиде при тях, за да им помогне с багажа, който вече носеха към коридора в единия край на просторната зала, но топлината, пълзяща нагоре по тялото й, сякаш изцеждаше силите от краката й.

Когато всички се разпръснаха, Сартак и Борте пак се появиха в полезрението й, ала в същия миг забеляза и мъжа, седнал до мангала в отсрещния край на залата. Върху дървената масичка до стола му се забелязваше чаша, от която се виеше пара, и макар в скута му да имаше разгърнат свитък, бе заковал поглед в нея.

Несрин не знаеше кое я впечатли повече: че въпреки тъмната му кожа, видимо не произхождаше от Южния континент; че късата му кестенява коса го отличаваше от рукините с дългите им копринени плитки; или че жакетът и панталонът му бяха в адарлански стил.

Кинжалът на хълбока му беше единственото му оръжие и независимо от широките си плещи и здраво телосложение, не излъчваше типичната самоувереност и безпощадния апломб на воин. Изглеждаше на около четирийсет и няколко години, а в ъгълчетата на очите му бледнееха светли линии, навярно от дълго примижаване срещу слънцето или вятъра.

Борте поведе Сартак покрай огнището, покрай множеството колони, право при мъжа, който се изправи на крака и му се поклони. На ръст беше горе-долу колкото Сартак и дори от другия край на залата, въпреки пращенето на огъня и воя на вятъра, Несрин го чу да казва на нескопосан халха:

— За мен е чест, принце!

Борте изсумтя.

Сартак просто му кимна отривисто и отвърна на северния език:

— Разбрах, че гостувате на клановата ни майка от няколко седмици.

— Да, беше така великодушна да ме приветства тук. — Прозвуча леко облекчен, задето принцът премина на родния му език. Пак надникна към Несрин, а тя дори не се престори, че не слуша. — Случайно подочух нещо за капитан от Адарлан.

— Капитан Фалик отговаря за кралската стража.

Без да отлепя очи от Несрин, мъжът процеди:

— Така значи.

Несрин просто улови погледа му от своя край на залата.

Давай! Зяпай колкото си щеш!

Сартак попита рязко:

— Как се казвате?

Мъжът провлачи погледа си обратно към принца.

— Фалкан Енар.

Борте се обърна към Сартак на халха:

— Търговец е.

А ако идваше от Северния континент… Несрин стана и се насочи към тях с почти безшумни стъпки. Постара се Фалкан да забележи колко са безшумни, докато я наблюдаваше неотлъчно, обхождайки я с очи от глава до пети. Да забележи, че гъвкавите й движения не са просто женска дарба, а умение, придобито, за да се прокрадва незабелязано към целите си.

В мига, в който го осъзна, Фалкан сякаш застина. И разбра, че кинжалът на хълбока му не би го спасил от нея, ако проявеше безразсъдството да го извади.

Дотук добре. Това го правеше по-умен от доста мъже в Рифтхолд. Спирайки на небрежно разстояние от него, Несрин го попита:

— Имате ли новини?

От такова разстояние очите, които бе взела за тъмни, се оказваха сапфирени. Мъж, чието лице навярно е било белязано от сравнителна красота през младините му.

— Новини за какво?

— За Адарлан. За… каквото и да било.

Търговецът я изучаваше с удивителна неподвижност, вероятно навикнал да отстоява интересите си при сделки.

— Ще ми се да имах какво да ви кажа, капитане, но вече от две години пребивавам на Южния континент. По всяка вероятност сте по-осведомена от мен самия.

Прикрит въпрос.

И такъв, който щеше да остане без отговор. Несрин нямаше намерение да раздухва вестите за съдбата на кралството си на всеослушание. Ето защо просто сви рамене и се завъртя обратно към огнището в отсрещния край на залата.

— Преди да напусна Северния континент — подхвана Фалкан, — млад мъж на име Уестфол беше капитан на кралската стража. Вие ли сте поели поста му?

Трябваше да внимава. Много, много трябваше да внимава какво му разкрива. На него, а и на всички останали.

— Сега лорд Уестфол е Ръка на крал Дориан Хавилиард.

Лицето на търговеца увисна от смайване. Тя разчете всеки издайнически знак по него. Нямаше радост, нито облекчение, но не съзря и гняв. Единствено… изненада. Откровена, неприкрита изненада.

— Дориан Хавилиард е крал на Адарлан?

Несрин вирна вежди и Фалкан поясни:

— В пустошта съм от месеци. Научавам всичко със закъснение. И рядко.

— На странно място продавате стоката си — отбеляза Сартак.

Несрин беше склонна да се съгласи с него.

Фалкан се усмихна стегнато на принца. Мъж с тайни, значи…

— Дълго сте пътували — намеси се Борте, хвана Несрин под ръка и я завъртя към смътно осветения коридор. — Капитан Фалик има нужда да се подкрепи. И да се изкъпе.

Несрин не знаеше дали да благодари на младата жена, или да й се ядоса, задето ги прекъсваше, но… Наистина чувстваше стомаха си като болезнено празна яма. А и от доста време не се бе къпала.

Нито Сартак, нито Фалкан понечи да ги спре, макар че продължиха да разговарят тихо, докато Борте я водеше към коридора, прокаран право към сърцето на планината. От двете му страни имаше дървени врати, а през онези, които бяха отворени, се виждаха малки спални — дори скромна библиотека.

— Странен мъж е — заяви й Борте на халха. — Баба ми отказва да разкрие защо е дошъл, какво търси тук.

Несрин вдигна вежда.

— Може би идва да търгува?

Борте поклати глава, отваряйки една от вратите в средата на коридора. Малката стаичка отвъд нея съдържаше тясно легло, сандък за багаж и дървен стол. До далечната стена имаше леген за миене с кана и купчина меки наглед дрехи.

— Нямаме стоки за продан. Обикновено ние сме търговците, ние разнасяме стоки из континента. Не точно нашият клан, но някои от другите… Пещерите им са пълни с богатства от всевъзможни земи. — Тя побутна с пръста на единия си крак разнебитеното легло и сбърчи чело. — Не като тоя стар боклук.

Несрин се засмя.

— Тогава може би иска да ви помогне в търговията.

Борте се завъртя и плитките й се люшнаха.

— Не. Не се среща с никого, нито пък проявява интерес в тази насока. — Тя сви рамене. — Не че има значение. Важното е, че е тук.

Несрин скъта късчетата информация в паметта си. Не й приличаше на моратски пратеник, но кой знае докъде се простираше вече ръката на Ераван. Щом бе достигнала Антика, нищо чудно да бе проникнала и навътре в континента. Трябваше да е нащрек — Сартак несъмнено вече беше.

Борте заусуква крайчеца на едната си плитка около показалеца си.

— Видях как го гледаш. И ти не вярваш, че е дошъл по работа.

Несрин се замисли доколко беше безопасно да разкрие истината и в крайна сметка реши да отвърне възможно най-мъгляво.

— В странни времена живеем. Научила съм се да не вярвам на думи. А и нищо не е такова, каквото изглежда.

Борте пусна плитката си.

— Никак не е странно, че Сартак те води у дома. Звучиш точно като него.

Несрин прикри усмивката си и не сподели, че намира коментара й за комплимент.

Борте изсумтя и махна с ръка към стаята.

— Не е изискано като двореца на хагана, но е по-добре от скапаните шалтета на Сартак.

Несрин се усмихна.

— Май всяко легло е за предпочитане пред тях.

Борте на свой ред се подсмихна.

— Одеве говорех сериозно. Необходима ти е вана. И гребен.

Несрин най-сетне вдигна ръка към косата си и направо изтръпна. Беше същинско гнездо от възли. С колко ли мъки щеше да разплете плитката…

— Дори Сартак се сплита по-добре от теб — подразни я Борте.

Несрин въздъхна.

— Колкото и да се стараеше да ме научи сестра ми, хич не ме бива в тези неща. — Тя й намигна. — Защо според теб ходя с толкова къса коса?

Сестра й действително едва не припадна, когато един следобед Несрин се прибра с коса до ключиците. По онова време беше само на петнайсет и оттогава не я пускаше по-дълга — отчасти за да дразни Делара, която още й се цупеше, и отчасти защото много по-лесно се поддържаше. По-добре се справяше с мечове и стрели, отколкото с косата си. Пък и едва ли щяха да я посрещнат подобаващо в казармите, ако се появеше с хубавичка прическа.

Борте й кимна отривисто, сякаш и тя току-що съзнаваше причината.

— Преди следващия ти полет ще ти я сплета както трябва. — Сетне посочи към дъното на коридора, към тясно стълбище, потънало в сумрак. — Баните са натам.

Несрин се подуши и настръхна.

— Ох, ужас!

Борте се ухили.

— На Сартак сигурно са му сълзели очите.

Несрин се засмя и тръгна след момичето към баните, където се надяваше да я очаква вана с вряла вода. След малко отново усети пронизителния, преценяващ поглед на Борте и попита рязко:

— Какво?

— Отраснала си в Адарлан, нали?

Несрин обмисли въпроса й, както и причината да го зададе.

— Да. Родена и отраснала в Рифтхолд, макар че семейството на баща ми е от Антика.

Борте помълча в продължение на няколко крачки. Но щом слязоха по тясното стълбище и влязоха в слабо осветеното помещение, момичето й се усмихна през рамо.

— Тогава добре дошла у дома!

Несрин се питаше дали тези думи не бяха най-красивите, които някога бяха чували ушите й.

* * *

Баните се състояха от древни медни вани, които трябваше да се пълнят чайник по чайник, ала Несрин с удоволствие се потопи в едната.

Час по-късно, най-накрая смогнала да разреше косата си, вече седеше пред масивната обла маса в голямата зала и се тъпчеше с печено заешко, облечена в чифт от дебелите, топли дрехи на Борте. Кобалтовосините и нарцисовожълти бродерии по ръкавите привличаха вниманието й не по-малко от платата с печени меса, поставени пред нея. Прекрасни дрехи — плътни и уютно топли независимо от хлада в палатата, който огньовете не успяваха да надвият напълно. А краката й… Борте наистина й бе намерила чифт от ботушите с подплата от мека вълна.

Сартак седеше до Несрин на празната маса, също толкова мълчалив и явно също толкова гладен, защото се хранеше с подобен на нейния ентусиазъм. Още не се беше изкъпал, но пък бе сплел наново разрошената си от вятъра коса и сега дългата му плитка се спускаше през средата на мускулестия му гръб.

Когато коремът й започна да се запълва и пръстите й позабавиха темпото, Несрин надникна към принца. Видя го да се усмихва леко.

— По-вкусно е от грозде и осолено свинско, а?

Тя посочи с брадичка костите в чинията си, а после и омазнените си пръсти. Бяха подправили месото великолепно.

— Клановата ми майка не е тук — заяви той с угасваща усмивка.

Несрин спря да се храни. Бяха дошли да търсят съвет от тази жена, а…

— Борте твърди, че ще се върне утре или вдругиден.

Тя зачака пояснение. Мълчанието можеше да е също толкова красноречиво, колкото и въпросите.

Сартак избута чинията си и опря ръце на масата.

— Съзнавам, че времето те притиска. Ако можех, лично щях да тръгна да я търся, но дори Борте не знае къде е отишла. Хоулун… често се пуска по течението. Понася вятърът конската грива на сулда й в някоя посока… и тя хуква с рука си натам. Опитаме ли да я спрем, най-многото да изядем по някой удар със сулда.

Той махна към рафта с копия до входа на пещерата. Неговият собствен сулд беше сред тях.

Несрин се усмихна.

— Май е интересна жена.

— О, да! В някои отношения ми е по-близка от…

Гласът му заглъхна и той поклати глава. От собствената му майка. Несрин наистина не го беше видяла да се държи така свободно и шеговито с братята и сестрите си, както с Борте.

— Мога да почакам — отвърна накрая тя, мъчейки се да прикрие смущението си. — Лорд Уестфол се нуждае от още време за лечението си, пък и му казах, че няма да ме има три седмици. Мога да почакам още ден-два.

Но моля ви, богове, нито миг повече!

Сартак кимна и почука с пръст по древното дърво на масата.

— Тази вечер ще си починем, а утре… — Върху устните му изплува лека усмивка. — Какво ще кажеш утре да те разведа наоколо?

— За мен ще е чест.

Усмивката му се разшири.

— Може и да постреляме с лък. — Той я огледа с настойчивост, която я накара да се размърда смутено в стола си. — Аз самият определено нямам търпение да премеря сили със Стрелата на Неит, а съм убеден, че същото важи и за мнозина от младите ни воини тук.

Несрин избута чинията си и вирна вежди.

— Чували са за мен?

Той се ухили.

— Да кажем, че съм ги запознал с някоя и друга история за теб при последното ми идване. Според теб защо ни посрещнаха толкова много хора? Уверявам те, че заради мен не си правят труда да довлекат задниците си дотук.

— Но Борте се държеше така, сякаш никога…

— Да не смяташ, че изобщо с някого се държи учтиво?

Нещо дълбоко в нея се стопли.

— Не. Но как са разбрали, че идвам?

Усмивката му беше самото олицетворение на владетелската арогантност.

— Ден преди да поемем насам, им изпратих вест, че най-вероятно ще ме придружиш.

Несрин зяпна насреща му, неспособна да запази маската на спокойствието.

Сартак се изправи и събра чиниите им.

— Казах ти, че се молех да дойдеш с мен, Несрин Фалик. Ако се появях сам, Борте щеше да ми се подиграва цял живот.

30

Във вътрешната стая на планинската палата Несрин нямаше представа колко време е спала, нито колко е часът. Сънят й беше неспокоен и често се будеше, за да се заслушва в звуците отвъд вратата си, да проверява дали някой не се е разбудил преди нея. Съмняваше се Сартак да я нахока, ако случайно се беше поуспала, но щом рукините го подиграваха заради изтънчения му дворцов живот, то едва ли щеше да ги спечели на своя страна с излежаване до обяд.

Затова цяла нощ се въртя в леглото, задрямвайки за по няколко минути, и напълно се отказа от съня, когато забеляза сенки през пролуката под вратата. Явно някой все пак будуваше в палатата Алтун.

Облече се и си изми лицето. Стаята бе достатъчно топла, че водата в каната да не замръзне, макар че и ледена щеше да се отрази добре на сънливите й очи.

След трийсетина минути, като се настани в седлото пред Сартак, съжали, че изобщо си е помислила подобно нещо.

Наистина го завари да оседлава Кадара, когато влезе в още тихата скална зала. Огънят в ямата бумтеше все така ярко, сякаш някой го беше наглеждал цяла нощ, но сега сред множеството колони в просторното помещение не се мяркаше никой друг, освен принца, придружаван от рука си. Никой не се появи и когато я издърпа върху седлото, нареждайки на Кадара да излети от входа на пещерата.

Леден въздух я блъсна в лицето и забрули бузите й, докато се спускаха главоломно.

Наоколо летяха още няколко рука. Навярно излезли да си набавят закуска, обясни й Сартак, говорейки приглушено сред разпукващата се зора. Кадара също се спусна да дири храна, отлетя от трите върха на Еридун и се понесе над обгърнатите в ели планински склонове.

След като златокрилият рук улови няколко дебели сребристи сьомги от една буйна тюркоазена река, мятайки всяка от тях във въздуха, преди да я глътне цяла, Сартак го насочи към групичка по-ниски върхове.

— Учебният маршрут — посочи принцът. Тук скалите наистина бяха по-гладки, а пропастите между върховете приличаха по-скоро на заоблени дерета. — По него обучаваме новаците да летят.

И колкото пейзажът да изглеждаше по-приемлив от този на върховете Доргос, далеч не й се струваше по-безопасен.

— Каза, че си отгледал Кадара от пиленце. Всички ездачи ли правят така?

— Първо се обучаваме да летим. Децата излизат с по-опитните и кротки руки, прекалено остарели за дълги полети. Учим се на тях до тринайсет-четиринайсетгодишна възраст, а сетне всеки си намира пиленце, което да отгледа и обучи лично.

— Тринайсет…

— За пръв път излитаме на четири. Поне останалите. Както знаеш, аз закъснях с няколко години.

Несрин посочи учебния маршрут.

— Пускате четиригодишни деца да летят сами оттук?

— Членове на клановото семейство обикновено ги придружават през първите няколко полета.

Несрин примигна срещу малката планинска верига и неуспешно се помъчи да си представи някой от племенниците си, които още тичаха голи из къщата и пищяха само като чуеха за къпане, възкачен на гърба на звяр като този под нея, и то без да се прекатури от седлото.

— Конниците от степите имат същото обучение — обясни Сартак. — Повечето деца умеят да стоят изправени върху гърбовете на конете си още преди да навършат шест, а щом краката им достигнат стремената, ги учат как да боравят с лъкове и копия. Като изключим изправянето върху седлото — той се засмя при мисълта, — децата на рукините преминават същото обучение. — Слънцето се показа иззад хоризонта, стопляйки онези кътчета от кожата й, които бе оставила незащитени от хапливия вятър. — Благодарение на това първият хаган завладял континента. Народът ни вече имал опитна, дисциплинирана кавалерия, научена да пренася провизии на дълги разстояния. Армиите, срещу които се възправяли… Онези кралства не очаквали да срещнат врагове, свикнали да яздят през дебелия зимен лед, на който пък разчитали да брани градовете им през студените месеци. Не се надявали на армия, пренасяща толкова малко товар благодарение на майсторите си, които умеели да изработват оръжия на място, и то от подръчни материали. До ден-днешен Академията за изобретатели в Балрун се слави като най-престижната в целия хаганат.

Несрин знаеше за нея, баща й често я споменаваше. Далечен неин братовчед я бе завършил, след което се беше прочул, изобретявайки някаква жътварска машина.

Сартак насочи Кадара на юг и рукът се понесе високо над заснежените върхове.

— Онези кралства не очаквали и нападение в гръб, откъм земи, през които малцина биха дръзнали да преминат. — Той разпери ръка на запад към светлата линия по хоризонта. — Пустинята Кизултум. От векове служи като гранична зона между степите и тревистите равнини. Всички армии, пробвали дотогава да превземат южните територии, я заобикаляли, давайки на обитателите им предостатъчно време да свикат отбранителна войска. Затова, когато кралствата разбрали, че хаганът и стоте му хиляди воини пътували към тях, разположили армиите си така, че да ги пресрещнат. — Гордост струеше от всяка дума на принца. — Ала късно осъзнали, че хаганът и войската му прекосили Кизултум, убеждавайки местните номади, на които южните кралства от векове гледали с презрение, да ги преведат през пустинята. Така хаганът се промъкнал незабелязано в територията им и превзел незащитените им градове.

Несрин долови усмивката му до ухото си и инстинктивно се придърпа по-навътре в обятията му.

— Какво станало тогава? — Чувала бе историята само отчасти, никога като толкова подробен разказ… и разбира се, не от устата на потомък на славния хагански род. — Открита война ли се разразила?

— Не — отвърна Сартак. — Всъщност хаганът по възможност избягвал мащабните сблъсъци. Просто се домогнал до неколцина от най-ключовите им владетели за назидание, така че ужасът да запъпли по земите им, и когато достигал много от градовете и армиите, повечето просто сваляли оръжията и приемали условията му за капитулация. Използвал страха именно като оръжие, не по-малко значимо от сулда му.

— Чувала съм, че имал два сулда.

— Така е. Баща ми също притежава два. Наричаме ги Абанос и Слонова кост. Сулда с бяла конска грива носи във време на мир, а този с черна грива е за война.

— Сигурно в онези години е носил Абанос.

— И още как. А докато прекоси Кизултум и превземе първия град, мълвата за участта на всеки опълчил се, за черния му сулд вече била плъзнала толкова надалеч, че в следващото кралство дори не опитали да съберат армия. Просто се предали. Хаганът ги възнаградил пребогато и сторил така, че всички други кралства да научат. — Сартак се умълча за момент. — Кралят на Адарлан не беше толкова остроумен и милостив, нали?

— Не — преглътна Несрин. — Не беше.

Той рушеше, грабеше и поробваше. Не той — демонът в него.

Несрин добави:

— Армията на Ераван… Започнал е да я събира дълго преди Дориан и Елин да съзреят и да потърсят законното си право. Каол… лорд Уестфол ми каза за тунелите и килиите под двореца в Рифтхолд, съществували там от години. Тъмници, където провеждали експерименти и с хора, и с Валги. Точно под краката на нехайните придворни,

— А това ме кара да се питам защо — рече вглъбено Сартак. — Защо му е подобно пълчище, щом вече е покорил по-голямата част от Северния континент? Мислил е Елин Галантиус за мъртва, а и вероятно не е очаквал Дориан Хавилиард да се разбунтува.

Не му бе казала за Ключовете на Уирда — и още не смееше да му разкрие тази тайна.

— От самото начало вярвахме, че Ераван е решен да превземе целия свят. И това ни се струваше достатъчен мотив.

— Но май вече имаш съмнения.

Тя се замисли.

— Просто не схващам. Защо влага толкова усилия, защо му е потребно да покорява още земи, след като тайно е контролирал целия Северен континент. Толкова зверства е извършил вече. Иска да потопи земите ни в неимоверен мрак ли? Да се нарече господар на света?

— Може би на демоните не им трябват мотиви и причини. Може би го води единствено импулсът да унищожава.

Несрин поклати глава и примижа срещу изгряващото слънце, чиято светлина вече я заслепяваше.

* * *

Сартак ги върна в планинския лагер на Еридун, остави Кадара в палатата и продължи с обиколката на Несрин. Спести й срама да отказва изкачването по въжените стълби, висящи от скалите, и я преведе през стълбищата и проходите, прокопани навътре в планината. За да стигнат до другите два върха, трябвало или да прелетят, или да минат по един от двата моста, прокарани помежду им. Само като зърна паянтовата конструкция от въжета и дърво, Несрин заяви, че предпочита да го отложат за друг ден.

Да лети на гърба на Кадара, беше едно. Несрин имаше доверие и на птицата, и на господаря й. Ала люлеещият се мост, колкото и солидно да беше изграден… Май щеше да й е нужно питие или две, преди да дръзне да го прекоси.

Имаше предостатъчно за разглеждане и в планината, наречена Рокхал, или Шепнещия. Съседните два върха на Доргос бяха Арик, Песнопоеца, и Торке, Екливеца — и трите бяха именувани според звуците, които издаваше вятърът, духайки над и около тях.

Рокхал бе най-големият и най-изсеченият от рукините връх, а палатата Алтун, разположена най-отгоре, беше бижуто в короната му. Но дори залите под нея бяха толкова великолепни, че Несрин не знаеше накъде да погледне първо, докато принцът я водеше през лъкатушещите коридори и скални помещения.

Множеството кухни и малки гостни; домовете и работилниците на рукините; гнездата на руките, чието оперение варираше между златистото на Кадара и тъмнокафяво; ковачниците, където си служеха с руда, придобита от самата планина; табакханите, където старателно майсторяха седла; дюкяните, откъдето хората си купуваха домакински стоки и дребни джунджурии. И най-накрая, на самия връх на Рокхал, тренировъчните площадки.

Просторното, плоско било не беше оградено нито със стена, нито с парапет. Имаше единствено малка заоблена постройка — заслон срещу вятъра и студа, който служеше и за покрит вход към стълбището.

Докато отворят дървената врата към бушуващия вятър, Несрин вече се задъхваше, а гледката, ширнала се пред нея, отне и мъничкото останал в дробовете й въздух.

Дори полетът над и сред планините бе някак различен от панорамата, разкрила се пред очите й.

Обграждаха ги заснежени, величествени върхове, древни колкото самата земя, девствени и спящи. Недалеч продълговато езеро проблясваше между два хребета и руки кръжаха като сенки над тюркоазената му повърхност.

За пръв път виждаше нещо толкова внушително и сурово, толкова необятно и прелестно. И макар самата тя да бе нищожна като мушичка на фона на исполинските планини наоколо, частица от нея се чувстваше изконна част от тях, тяхна рожба.

Сартак стоеше до нея, следвайки погледа й със своя, сякаш съзнанията им се преплитаха. А когато взорът й се насочи към една самотна, широка планина отвъд езерото, той вдиша дълбоко. По скатовете й не растяха дървета; само сняг повиваше най-високите й чукари и върха й.

— Това е Арундин — пророни Сартак, като че се боеше дори вятърът да не го чуе. — Четвъртият Певец. — И наистина — вятърът сякаш извираше от планината, хладовит и настъпателен. — Мълчаливия.

Над върха тегнеше странна тишина. Върху тюркоазените води на езерото в подножието му сияеше съвършеният му огледален образ, толкова бистър, че Несрин се зачуди дали ако се гмурнеше под повърхността му, нямаше да се озове в друг свят… свят на сенките.

— Защо?

Сартак извърна очи, сякаш не биваше да се взира в Арундин твърде дълго.

— По неговите склонове рукините погребват мъртъвците си.

Ако прелетим по-ниско над него, ще видиш безчетните сулдове само с тях бележим сетния дом на погиналите.

Съзнаваше колко неуместен и черен е въпросът, изникнал в главата й, но все пак го зададе:

— И теб ли ще погребат там един ден, или в свещените степи… с всички останали от семейството ти?

Сартак зачопли с ботуш скалата под тях.

— Още не съм направил този избор. Двете половини на сърцето ми вероятно ще воюват дълго.

Напълно го разбираше — знаеше какво е сърцето да те тегли в две посоки едновременно.

Викове и дрънчене на метал изтръгнаха вниманието й от зовящата, всевечна тишина на Арундин, привличайки го към същинската роля на това пространство навръх Рокхал: тренировъчните площадки.

Мъже и жени в кожени костюми за летене стояха в различните кръгове и площи. Едни стреляха по мишени с впечатляваща точност, други хвърляха копия, трети се биеха с мечове. По-възрастни рукини крачеха сред воините, крещейки заповеднически или коригирайки стойките им.

Няколко глави се обърнаха към Сартак, когато двамата с Несрин приближиха площадката в другия край на обширното пространство. Стрелбището.

При този вятър, а и студът… Несрин инстинктивно заотбелязва наум влиянието на всички фактори. И възхищението й от стрелците нарасна още повече. Не се изненада да открие Борте сред тримата стрелци, целещи се в сламени чучела. Вятърът мяташе дългите й плитки.

— Братко, идваш да ти сритам задника за пореден път ли? — подсмихна се с типичната си дяволита ведрост Борте.

Сартак й отговори с дълбокия си, приятен смях, грабна някакъв лък от близката стойка и преметна през рамо колчан със стрели. Избута с хълбок клановата си сестра и с лекота натегна тетивата, за да зареди стрела. Прицели се, стреля и Несрин се усмихна, когато стрелата се заби право в шията на чучелото.

— Впечатляващо за принц като теб — провлачи Борте. После се извърна към Несрин, вирнала тъмни вежди. — Ами ти?

Добре тогава. Несрин преглътна усмивката си, съблече дебелото вълнено палто и кимвайки на Борте, отиде до стойката със стрели и лъкове. Планинският вятър забрули безмилостно кожените й дрехи, но вместо да се заслуша в шепота на Рокхал, тя прокара пръсти по резбованото дърво. Тис, ясен… Свали един от тисовите лъкове и изпробва тежестта, гъвкавостта и съпротивлението му. Стабилно, смъртоносно оръжие.

И някак познато. Познато като стар другар. Преди смъртта на майка си дори не бе докосвала лък, а през онези първи години на скръб и вцепененост физическото натоварване, концентрацията, силата й даваха убежище, отмора, ковяха образа на жената, в която трябваше да се превърне.

Чудеше се дали някогашните й ментори бяха оцелели след нападението над Рифтхолд. Дали стрелите им бяха сваляли уивърни. Или поне дали ги бяха забавяли достатъчно, че да спасят човешки животи.

Несрин позволи на мисълта да се уталожи в съзнанието й, докато вадеше стрели от стойката с колчаните. Металните им върхове бяха по-тежки от онези, с които бе свикнала в Адарлан, а пръчките — малко по-дебели. Предвидени да летят през жестоки ветрове, изстреляни в движение. И ако стрелецът имаше късмет, да повалят уивърни.

Избра си стрели от различни колчани и ги пъхна в своя, сетне го закопча на гърба си и тръгна към мястото, където Борте, Сартак и още неколцина воини я наблюдаваха мълчаливо, строени в редица.

— Избери мишена — каза Несрин на Борте.

Жената се подсмихна.

— Шия, сърце, глава.

Тя посочи различните точки по сламените тела на всяко от трите чучела. Вятърът ги клатеше, а силата и прицелът за всеки удар трябваше да са прецизно съобразени. И Борте го знаеше — всички воини тук го знаеха.

Несрин вдигна ръка зад главата си, провлачвайки пръсти по перата на стрелите в колчана, докато очите й обхождаха трите мишени. Заслуша се в шепота на беснеещите ветрове край Рокхал, в дивия зов, отекващ в собственото й сърце. Ветрогонка — така я наричаше майка й.

И заизважда стрелите една след друга, запращайки ги към мишените.

Отново и отново, и отново.

Отново и отново, и отново.

Отново и отново, и отново.

Когато колчанът й остана празен, единствено вятърът отвърна — вятърът на Торке, Екливеца. Рукините по всички тренировъчни площадки бяха застинали. И гледаха смаяно мишените.

Вместо да изстреля три стрели по трите чучела, бе изстреляла девет.

Три реда симетрично подредени удари: сърце, шия, глава. Без нито сантиметър разминаване. Въпреки пеещите ветрове.

Сартак се усмихваше широко, когато обърна глава към него. Дългата му плитка се развяваше зад гърба му досущ като сноповете грива на сулд.

Борте го побутна с лакът и рече на Несрин:

— Покажи ми как го правиш.

* * *

Следващите няколко часа Несрин прекара на тренировъчната площадка навръх Рокхал, обяснявайки как е постигнала толкова точен прицел, как е изчислила вятъра, тежестта, съпротивлението на въздуха. И както тя им показваше въртеливите си движения, така и рукините й демонстрираха собствените си техники. Как се извъртаха в седлата си, за да стрелят назад, какви лъкове използваха за лов и какви за бой.

На лицето й грееше усмивка — неподправена и неугасваща, въпреки загрубелите от вятъра бузи и схванатите й ръце, когато един задъхан вестоносец изскочи от покрития вход към стълбището и отиде при Сартак.

Клановата му майка най-сетне се бе завърнала в лагера.

Лицето на принца не разкри нищо, но само един бегъл негов поглед накара Борте да изпрати воините обратно по площадките им. Те се разотиваха с благодарствени, приветствени усмивки към Несрин, на които тя отвърна с кимване.

Сартак сложи колчана и лъка си на дървената стойка и протегна ръка към Несрин. Тя му подаде своите, свивайки и разпускайки пръсти, за да ги раздвижи след часовете обтягане на тетивата.

— Ще е уморена — предупреди го Борте, хванала къс меч. Явно тренировката й не беше приключила. — Не й вади душата много.

Той се взря смаяно в клановата си сестра.

— Да не смяташ, че умирам от желание пак да ме цапне с лъжица?

Несрин едва преглътна смеха си. Облече отново бродираното си кобалтово-златисто вълнено палто и завърза стегнато колана му. После тръгна след принца към топлата вътрешност на планината, разресвайки с пръсти разчорлената си от вятъра коса, докато слизаха по смътно осветеното стълбище.

— Борте е следващата водачка на Еридун, но тренира с другите?

— Да — каза Сартак, без да поглежда през рамо. — Клановите майки умеят да се бият, да нападат и да се отбраняват. Но обучението на Борте включва и други неща.

— Като основните езици по цял свят.

Говореше северния език безупречно като Сартак.

— Да. Освен това история и… още. Неща, за които Борте и баба й не споделят дори на мен.

Думите му отекваха по каменните стени около тях. Несрин се осмели да попита:

— Къде е майката на Борте?

Раменете на Сартак се напрегнаха видимо.

— Нейният сулд е забит в един от склоновете на Арундин.

Тонът му, студеният му, режещ глас…

— Съжалявам…

— Аз също — отвърна сбито той.

— А баща й?

— Мъж, когото майка й срещнала в някаква далечна земя, но не пожелала да задържи за повече от нощ.

Несрин се замисли за свирепата, непокорна жена, чиито умения на тренировъчната площадка бяха впечатляващи.

— Тогава се радвам, че има теб. И баба си.

Сартак сви рамене. Незнайно как бе нагазила в непонятни, опасни води, където нямаше право да припарва.

Принцът обаче отбеляза:

— Добра учителка си.

— Благодаря.

Само този отговор й дойде наум. Сартак стоя плътно до нея, докато показваше на воините позициите и техниките, които използваше в стрелбата си, но почти не говореше. Водач, който не изпитваше потребност постоянно да запълва въздуха край себе си с думи и самохвалство.

Той издиша и отпусна рамене.

— Приятно ми е да установя, че реалността се припокрива с легендата.

Несрин се засмя, благодарна, че я връщаше на безопасен терен.

— Съмняваше ли се?

Достигнаха площадката, от която започваше проходът към голямата зала. Сартак я изчака, за да крачат натам един до друг.

— В докладите липсваха някои ключови моменти. Затова не знаех доколко може да им се има вяра.

Стигнаха до палатата, която бе празна с изключение на загърната в пелерина фигура от другата страна на огнището — и на някого, седнал до нея.

Сартак извърна глава към Несрин, оглеждайки я от глава до пети и обратно. Не пропусна нищо.

— Не се споменаваше колко си красива.

Тя отвори и затвори уста, жест, заради който несъмнено заприлича на риба на сухо.

Сартак й намигна и избърза напред, провиквайки се:

— Еж!

Рукинската дума за „майка“, беше й казал същата сутрин. Несрин също ускори крачка. Докато заобикаляха гигантското хлътнало огнище, фигурата, настанила се на най-горното му стъпало, свали качулката си.

Очаквала бе да зърне древна старица, прегърбена и беззъба.

Вместо това стройна жена със сплетена сребристоониксова коса се усмихна строго на Сартак. И независимо че старостта наистина беше оставила отпечатъка си върху чертите й… Несрин разпозна лицето на Борте. Лицето на Борте след четирийсет години.

Клановата майка носеше кожен костюм за летене, почти покрит от тъмносинята й пелерина — всъщност дълъг жакет, с който се бе наметнала през раменете.

А до нея стоеше… Фалкан. Тъмните му сапфирени очи, забодени върху също толкова мрачното му лице, ги наблюдаваха изпитателно. Виждайки търговеца, Сартак позабави крачка, подразнен или задето не я беше намерил преди него, или задето непознатият присъстваше на първата им среща от толкова време.

Подбуден от благоприличие или инстинкт за самосъхранение, Сартак продължи напред — слезе по стъпалата на огнището и извървя останалия път до клановата си майка.

Хоулун се изправи и го посрещна с отривиста, силна прегръдка. После го хвана за раменете — беше висока почти колкото него, с изопнат гръб и мускулести бедра — и впери проницателен поглед в лицето му.

— Още си посърнал от скръб — отбеляза жената, плъзвайки белязаната си ръка по високата скула на Сартак. — И от тревога.

Очите му се премрежиха и той сведе глава.

— Липсваше ми, еж.

— Сладкодумец — смъмри го Хоулун и го потупа по бузата.

Несрин с доволство забеляза, че принцът се изчерви.

Хоулун подаде глава иззад широкото рамо на Сартак, светлината на огъня обагри сребристите кичури из косата й в червеникавозлатисто и тя надникна към Несрин, застанала на ръба на огнището.

— И стрелкинята от севера най-сетне пристигна. — Тя кимна с глава. — Аз съм Хоулун, дъщеря на Дочин, но ти може да ми викаш еж като всички наоколо.

Само един поглед в кафявите очи на жената й даде да разбере, че Хоулун не пропускаше нищо. Несрин сведе глава.

— За мен е чест!

Клановата майка впи задълго поглед в нея. Несрин го посрещна съвършено неподвижна, позволявайки на жената да я разучи по-добре.

Накрая очите на Хоулун се плъзнаха обратно към Сартак.

— Имаме да обсъждаме важни въпроси.

Пощадена от проникновения й взор, Несрин въздъхна, но остана с изпънат като струна гръбнак.

Сартак кимна — навярно с облекчение. И надзърна към Фалкан, който ги наблюдаваше съсредоточено.

— Но се налага да ги обсъдим насаме, еж.

Не прозвуча грубо, ала и не беше особено приветливо. Несрин се въздържа да се присъедини към казаното от принца.

Хоулун махна с ръка.

— Тогава въпросите ще почакат.

Тя посочи каменното стъпало.

— Седни!

— Еж…

Фалкан се размърда, като че се канеше да стори услуга на всички им и просто да си тръгне.

Хоулун обаче го посочи с безмълвна заповед да не напуска мястото си.

— Искам всички да ме изслушате.

Сартак се настани на стъпалото и започна да потропва с крак по камъка — единствения белег на недоволството му. Несрин седна до него, а строгата жена се върна на мястото си между тях и Фалкан.

— Отколешно зло се разбужда в планината ни — обяви Хоулун. — Затова ме нямаше през последните дни. Отидох да го диря.

— Еж — предупреди я със страх принцът.

— Нищо че съм стара, момче, още боравя добре със сулда си.

Тя впери остър поглед в него. Всъщност нищо в нея не излъчваше старост.

Сартак попита свъсено:

— Какво си тръгнала да издирваш?

Хоулун се озърна из залата за подслушвани.

— Няколко гнезда на руки бяха ограбени посред нощ. Липсват яйца и млади птици.

Сартак изруга цветисто, но тихо. Несрин примигна учудено и коремът й се стегна.

— В планината ни не са припарвали бракониери от десетилетия — заяви принцът. — Но не е бивало да поемаш по дирите им сама, еж.

— Не бракониери преследвах. Нещо по-лошо.

По лицето на жената изплуваха сенки и Несрин преглътна сухо. Ако Валгите бяха стигнали дотук…

— Моята еж ги наричаше каранкуи.

— Означава „сянка“, „мрак“ — преведе Сартак на Несрин с обтегнато от ужас лице.

Сърцето й заблъска. Ако Валгите вече бяха тук…

— Ала по вашите земи — додаде Хоулун и погледът й запрескача между Несрин и Фалкан — ги назовават с друго име, нали?

Фалкан преглътна и Несрин извърна очи към него, питайки се как да излъже, как да не разкрие нищо за Валгите…

Фалкан обаче кимна. И каза с глас, едва доловим сред пукота на огъня:

— Наричаме ги стигийски паяци.

31

— Стигийските паяци са просто мит — съумя да каже Несрин на Хоулун. — Паяковата коприна е толкова рядко срещана, че някои дори се съмняват в съществуването й. Все едно гоните призраци.

Но вместо старицата, й отвърна Фалкан с мрачна усмивка на лице:

— Не съм съгласен с вас, капитан Фалик.

Той бръкна в горния джоб на жакета си и Несрин се напрегна, стрелвайки ръка към кинжала на кръста си…

Търговецът обаче не извади оръжие.

Бялата тъкан засия като седеф, като звезден огън, когато Фалкан я раздвижи в ръката си. Дори Сартак подсвирна, удивен от парчето плат с размерите на носна кърпа.

— Паякова коприна — обяви Фалкан и върна парчето в джоба си. — Директно от източника.

Несрин зяпна, а Сартак каза:

— Виждали сте онези страшилища отблизо.

Не беше точно въпрос.

— Търгувах с тях на Северния континент — поясни Фалкан с все същата мрачна усмивка на лице. Заедно със сенките. Толкова много сенки. — Преди около три години. Някои смятат такава сделка за глупост, но аз си тръгнах със сто метра паякова коприна.

Дори само парчето колкото носна кърпа, напъхано в джоба му, можеше да му донесе цяло състояние. А сто метра…

— Трябва да сте богат колкото хагана — избръщолеви Несрин.

Той сви рамене.

— Научил съм се, че истинското богатство не се състои единствено от лъскаво злато и бижута.

Сартак попита тихо:

— Каква цена платихте?

Стигийските паяци не желаеха материална отплата за коприната си, а мечти, желания и…

— Двайсет години. Двайсет години от живота ми. Не от края, а от младините ми.

Несрин огледа внимателно мъжа — лицето му на прага на зрелостта, косата му, която още не бе посивяла…

— На двайсет и седем съм — осведоми я Фалкан. — А приличам на почти петдесетгодишен.

Свещени богове!

— Каква работа имате в лагера? — поинтересува се Несрин. — И тукашните паяци ли произвеждат ценната коприна?

— Не са толкова цивилизовани, колкото посестримите си от Севера — изцъка с език Хоулун. — Каранкуи не създават нищо, само унищожават. От незапомнени времена обитават пещерите и проходите на Дагулските възвишения, в най-южните части на нашата планина.

— Защо според теб идват да крадат яйцата ни?

Сартак надникна към шепата руки, чакащи господарите си при входа на пещерата, и се наведе напред, опирайки ръце върху бедрата си.

— Кой друг? — отвърна клановата майка. — Никой не е зървал бракониери. Кой друг би успял да се прокрадне в рукско гнездо на подобна височина? През последните дни кръжа над обитанията им. Паяжините им наистина са се разраснали: плъзнали са от върховете и проходите на Възвишенията надолу към боровите гори в клисурите, задушавайки всичкия живот наоколо. — Тя надникна към Фалкан. — Не ми се струва обикновено съвпадение, че каранкуи отново запъплиха по света, и то тъкмо когато търговец от далечни земи идва в лагера ни да търси отговори за северните им сродници.

Сартак го удостои с пронизителен поглед и Фалкан вдигна ръце.

— Не съм навлизал в земите им, нито съм ги провокирал. Дочух слухове за древните познания на клановата ви майка и реших да потърся съвета й, преди да се осмеля да сторя каквото и да било.

— Какво искате от тях? — килна въпросително глава Несрин.

Търговецът впери очи в ръцете си, свивайки и разпускайки пръстите си, сякаш ги чувстваше сковани.

— Искам да си върна младостта.

Хоулун се обърна към Сартак.

— Продал е стоте метра коприна, но мисли, че все някак може да си върне загубените години.

— Мога да си ги върна — настоя Фалкан с тон, който му спечели предупредителен поглед от Хоулун. Той се овладя и поясни: — Знам… знам, че мога да направя нещо по въпроса. И искам да го направя, преди старостта да ми отнеме силите. Казаха ми, че ако убия паяка, погълнал двайсетте ми години, ще смогна да си върна загубените.

Несрин сбърчи вежди.

— Но защо не заловихте паяка на нашия континент? Защо дойдохте тук?

Фалкан не й отговори.

Хоулун обясни вместо него:

— Защото са му казали, че единствено велик воин е способен да погуби каранкуи. Най-великият в земите му. Чул, че живеем в съседство със страшилищата, и си наумил да опита късмета си първо тук: да проучи какво знаем за паяците, как е възможно да ги убие. — Тя се вторачи леко присмехулно в търговеца. — Да намери може би някакъв пряк път към годините си, различно решение тук, за да си спести неизбежния сблъсък там.

Разумен план за мъж, достатъчно обезумял, за да продаде най-хубавите години от живота си.

— Какво общо има всичко това с откраднатите яйца и пилета, еж?

Явно и Сартак не изпитваше състрадание към търговеца, разменил младостта си за несметни богатства. Фалкан извърна лице към огъня, сякаш доловил отношението му.

— Искам да ги откриете — отвърна Хоулун.

— Най-вероятно вече са мъртви, еж.

— Онези твари дълго време държат плячката си в пашкули. Ала си прав; най-вероятно вече са ги изяли. — Гняв пробяга по лицето на жената, разкривайки изражението на воина, дремещо отдолу; воина, в който се превръщаше и внучката й. — Ето защо настоявам да ги намериш при следващата кражба. И да напомните на онези скверни гадини, че не допускаме да грабят невръстните ни пилета. — Тя кимна с брадичка към Фалкан. — Ти ще тръгнеш с тях. Може да се натъкнеш на отговорите, които са ти потребни.

— Защо да не поемем още сега? — попита Несрин. — Защо да не ги издирим и накажем?

— Защото още не разполагаме с доказателства — намеси се Сартак. — А ако ги нападнем без причина…

— Каранкуи са отколешни врагове на руките — поде Хоулун. — Някога, отдавна, са воювали помежду си. Още преди рукините да дойдат от степите. — Тя поклати глава, сякаш да прокуди спомена, и заяви на Сартак: — Затова ще пазим всичко в тайна. Инак руки и рукини ще се спуснат да мъстят… или ще изпаднат в паника. Предупреди ги да са нащрек, но не им обяснявай защо.

Сартак кимна.

— На твоите заповеди, еж!

Клановата майка се извърна към Фалкан.

— А сега искам да поприказвам насаме с капитана си.

Фалкан разбра поканата да се оттегли и стана от мястото си.

— На ваше разположение съм, принц Сартак.

И с грациозен поклон се устреми към коридора.

Щом стъпките му отшумяха, Хоулун промърмори:

— Пак се случва, нали? — Тъмните й очи се плъзнаха към Несрин и огънят озари бялата им част. — Спящия се е разбудил.

— Ераван — пророни Несрин.

Можеше да се закълне, че големият огън се изви на една страна в отговор.

— Какво знаеш за него, еж?

Сартак се премести от другата страна на жената, за да може Несрин да се доближи по-плътно до нея на каменното стъпало.

Клановата майка я измери от глава до пети с пронизителния си поглед.

— Ти си се борила срещу демоните му.

Несрин потисна спомените, които заплашиха да изплуват в съзнанието й.

— Да. Свикал е армия от изчадия на Северния континент. В Морат.

Хоулун се обърна към Сартак.

— Знае ли баща ти?

— Отчасти. Но скръбта му… — Принцът впери очи в огъня. Хоулун сложи ръка на коляното му. — Имаше нападение в Антика. Срещу лечителка от Торе.

Хоулун изруга не по-малко неприлично от клановия си син.

— Смятаме, че пратеник на Ераван е отговорен за него — продължи Сартак. — И вместо да се мъчим да убеждаваме баща ми в недоказани теории, преценихме, че е по-добре да проверим дали ти не знаеш нещо, еж. Още помня разказите ти.

— И сетне какво? — Тя прикова острия си поглед в него, по-остър от рукския дори. — Ако ти предам знанията си за надвисналата заплаха, ще изпразниш всички скални домове и гнезда ли? Ще прелетиш отвъд Тясното море, за да им се опълчиш, и повече никога няма да се върнеш?

Сартак преглътна. И Несрин осъзна, че не идваше тук да търси отговори.

Може би той вече знаеше достатъчно за Валгите, че сам да стигне до заключението как да се противопостави на заплахата. Идваше, за да привлече рукините на своя страна, както и клановата им майка. Да, баща му, народът му го възприемаха като главнокомандващ на руките. Но тук, в планината, думата на Хоулун беше закон.

А сулдът на дъщеря й стърчеше сред скалите на четвъртия връх, някъде по мъртвешки притихналите склонове на Арундин. Затова познаваше цената на живота, и то съвсем неподправено. И едва ли щеше лесно да пусне внучката си на война с легиона. Ако изобщо позволеше на клана Еридун да участва в нея.

— Ако каранкуи действително ни нападат, ако Ераван събира армия на Северния континент — подхвана предпазливо Сартак, — опасността тегне над всички ни. — Той склони глава. — Бих желал обаче да чуя какво знаеш ти, еж. Може да помниш неща, които северните кралства са загубили през времето и войните. Искам да разбера защо сред уединения ни народ се предават подобни митове, при положение че древните войни срещу демоните не са достигнали нашите земи.

Очите на Хоулун пак запрескачаха изпитателно между двама им. Накрая тя опря ръце в камъка и се надигна със стон, разлюлявайки дългата си, дебела плитка.

— Първо трябва да ям и да почина. След това ще ви разкажа. — Тя надзърна смръщено към входа на пещерата, чиито стени сребрееха, огрени от слънцето. — Задава се буря. Изпреварих я на път към дома. Предупреди другите.

С тези думи клановата майка остави топлината на огнището и закрачи през залата. Вървеше сковано, но с изопнат гръб. С походка на воин — отривиста и уверена.

Ала вместо да се отправи към кръглата маса или кухнята, Хоулун влезе в стая, която Несрин вече бе виждала — малката библиотека.

— Тя е Пазител на приказките — обясни Сартак, проследил погледа на Несрин. — Близостта с книгите й помага да проникне надълбоко в паметта си.

Значи Хоулун не беше просто кланова майка, запозната с историята на рукините, а свещен Иносказател — рядка дарба, чиито носители помнеха и разказваха легенди и предания от цял свят.

Сартак стана и изстена, когато се протегна.

— Никога не бърка, предскаже ли буря. Налага се да разпространим новината. — Той посочи към прохода зад тях. — Ти поеми вътрешността. Аз ще отида да предупредя хората от другите върхове.

И преди Несрин да е попитала кого трябва да извести за бурята, принцът вече крачеше към Кадара.

Тя се намръщи. Е, явно й предстоеше да се озове насаме със собствените си мисли. За търговец, тръгнал да търси паяци, които можеха да му върнат младостта или поне да му помогнат да разбере как да си я вземе обратно от северните им сродници. За паяците… Несрин потръпна при идеята за пълзящите твари, прокраднали се чак дотук, за да плячкосват най-уязвимите. Чудовища от легендите.

Вероятно Ераван призоваваше всички зли същества от мрака да се наредят под флага му.

Несрин потри ръце, като че можеше да съхрани в кожата им топлината на огъня, и пое към вътрешността на планината.

Трябваше да предупреди всеки, когото срещнеше, че се задава буря.

Макар и да си даваше сметка, че вече ги бе застигнала.

* * *

Бурята ги връхлетя малко след свечеряване. Светкавици раздираха небето като гигантски нокти, а гръмотевиците тътнеха из всички проходи и помещения.

Седнала край огнището, Несрин надникна към далечния вход на пещерата, пред който бяха спуснали огромни, тежки завеси. Вятърът ги брулеше и издуваше като корабни платна, но понеже бяха застопорени и към пода, успяваше да разкрие едва тясна пролука към нощната дъждовна стихия.

От вътрешната им страна три рука се бяха свили в гнезда от слама и плат: Кадара, свирепият кафяв рук на Хоулун и един по-дребен с червеникавосиво оперение. Най-малкият принадлежеше на Борте — същински изтърсак, така поне го бе нарекла на вечеря, пък било то и с видима гордост.

Несрин изпъна болезнените си крака, благодарна за бумтящия огън и одеялото, с което Сартак я беше загърнал през скута. Часове наред бе скитала нагоре-надолу по стълбищата в планината, уведомявайки всеки срещнат за предупреждението на Хоулун.

Едни й кимваха признателно и хукваха към домовете си; други й предлагаха горещ чай и от ястията, които готвеха в огнищата си. Трети се интересуваха откъде е и какво правеше в планината им. А обяснеше ли, че идва от Адарлан, но семейството й произлиза от Южния континент, всички отвръщаха еднакво: „Добре дошла у дома!“.

Катеренето и слизането по стълби и стръмни проходи, заедно с часовете стрелба сутринта, си казваха своето. Когато Хоулун се настани на каменното стъпало между двама им със Сартак — Фалкан и Борте се бяха оттеглили по стаите си след вечеря, Несрин вече почти дремеше.

Навън проблесна светкавица, посребрявайки залата. Протяжни минути наред, докато Хоулун се взираше в огъня, ги обграждаха само тътенът на гръмотевиците, воят на вятъра и трополенето на дъжда, пукотът на огъня и шумоленето на рукските криле.

— Нощните бури са царството на Пазителите на приказките — подхвана напевно Хоулун на халха. — Чуваме ги още от сто километра разстояние, надушваме заряда на въздуха като хрътки, погнали дивеч. Нашепват ни да се приготвим за тях, да сберем рода си и да слушаме внимателно.

Косъмчетата по ръцете на Несрин настръхнаха под топлото й вълнено палто.

— Много отдавна — продължи клановата майка, — преди хаганата, преди конниците да населят степите, преди Торе да се въздигне до морския бряг, преди простосмъртните да дойдат по тези земи… Сукното на света се разцепило. Точно тук, в нашата планина.

Лицето на Сартак остана непроницаемо пред историята на клановата му майка, но Несрин преглътна.

Пролука в света — отворена Порта на Уирда. Тук.

— Цепнатината бързо се затворила. Все едно светкавица прорязала света.

Като че в отговор — разстилащи се вени от ярка светлина озариха небето.

— Но само толкова било нужно. Чудовищата съумели да проникнат. Каранкуи и други твари от сенките.

Думите й отекваха у Несрин.

Каранкуи — стигийските паяци… и всякакви пришълци. Другосветски същества.

Ала Валгите…

Несрин се зарадва, че е седнала.

— Валгите са идвали тук?

Гласът й прозвуча твърде гръмко, твърде нормално сред погълнатата от бурята тишина.

Сартак я стрелна предупредително, но Хоулун само кимна.

— Повечето Валги напуснали, призовани на север, когато тук започнали да прииждат още и още чудовищни орди. Но това място… навярно Валгите са били просто авангардът, който дошъл да огледа земите, но така и не открил търсеното. Ето защо си тръгнали. Каранкуи обаче останали в планинските проходи, слуги на тъмна корона. Научили човешките езици, поглъщайки глупците, дръзнали да навлязат в прокълнатите им владения. Онези, които смогнали да се измъкнат, разправяли, че се задържали там, защото Възвишенията им напомняли за собствените им погубени земи. Други пък твърдели, че паяците вардели обратния път, чакайки вратата да се отвори пак. За да се приберат у дома. На изток, в древните елфически кралства, върлувала война. Трима демонски крале се сражавали срещу кралицата на елфите и армиите й. Демони, проникнали през порта между световете, за да превземат нашия.

Хоулун се впусна да разказва онази стара, до болка позната история. И докато клановата майка говореше, мислите на Несрин се запреплитаха една в друга.

Стигийските паяци, всъщност Валги, криещи се пред очите на света през цялото това време.

Хоулун поде историята наново и Несрин се изтръгна от краткия си унес.

— И въпреки че Валгите били прогонени обратно в техния свят, въпреки че последните демонски крале се покрили в тъмните кътчета на света, елфите дошли тук. В нашата планина. Обучили руките да се борят срещу каранкуи, научили ги на елфическите и човешките езици. Изградили наблюдателници по планинските склонове, издигнали предупредителни маяци по цялата територия. Дали идвали от далечното си кралство, за да бранят света от каранкуи? Или и елфите като паяците чакали онази пролука в света да се отвори отново? Докато на някого му хрумнело да ги попита, те вече били изчезнали от земите ни, завещавайки ни единствено наблюдателниците си и поредната глава от историята ни.

Хоулун се умълча и Сартак се намеси:

— Знаеш ли… знаеш ли друг начин да надвием Валгите, освен в открита битка? Съществува ли сила, която да ни помогне в борбата срещу мрачните орди на Ераван?

Хоулун плъзна очи към Несрин.

— Питай нея — рече на принца. — Тя знае.

Сартак се приведе напред през клановата си майка, за да погледне Несрин с неприкрито изумление.

Тя пророни:

— Не мога да ти кажа. На никого не мога да кажа. Ако дори и дума достигне до Морат, ще загубим и зрънцето си надежда.

Ключовете на Уирда… твърде рисковано бе да говори за тях. Дори пред рукините.

— Значи напразно ме доведе дотук.

Пронизващи, студени думи.

— Не — отрече Несрин. — Много неща ни се губят. Не подозирах, че паяците идват от света на Валгите, че са част от валгската армия и стоят на пост както тук, така и в планината Рун на Северния континент… Може би всичко е свързано някак. Може би още не знаем нещо важно, някоя слабост на Валгите, от която е нужно да се възползваме.

Тя обходи каменната зала с поглед, укротявайки препускащото си сърце. Страхът не помагаше на никого.

Хоулун се взря и в двама им.

— Повечето от наблюдателните кули на елфите вече ги няма, но някои още се издигат, макар и в руини. Най-близката е на около половин ден полет оттук. От нея започнете, проверете дали там не се крие нещо. Вероятно там те очакват отговори, Несрин Фалик.

— Никой не е влизал вътре?

— Елфите заложили капани, за да държат паяците настрана. Когато оставили кулите, оставили и капаните. През годините мнозина са опитвали да проникнат в тях, жадни за плячка или знания. Никой не се връщал.

— Струва ли си рискът?

Хладнокръвен въпрос от капитан към клановата майка на лагера му.

Хоулун стисна челюсти.

— Казах ви онова, което знам. Просто откъслеци от общата памет на земите ни. Но ако каранкуи пак ни нападнат… Някой трябва да влезе в онази наблюдателница. Може да се натъкнете на нещо полезно. Да научите как елфите са се борили със страшилищата, как са ги държали настрана от владенията си. — Тя впери дълъг, преценяващ поглед в Несрин тъкмо когато поредната гръмотевица разтърси пещерата. — Може пък онова зрънце надежда да порасне поне малко.

— Или да ни убие — изтъкна Сартак, надниквайки свъсено към спящите руки.

— Всичко стойностно си има своята цена, момче — увери го Хоулун. — Гледайте да сте напуснали кулата преди здрачаване.

32

— Добре — отсъди Ирен, вдигнала тежкия, солиден крак на Каол върху рамото си, където го въртеше бавно.

Излегнат по гръб на пода в една от стаите на лекарския комплекс в Торе няколко дни по-късно, Каол я наблюдаваше безмълвно. Горещината вече бе толкова непоносима, че Ирен беше подгизнала от пот; или щеше да е, ако сухият климат не изпаряваше потта, преди да успее да накваси истински дрехите й. И все пак я долавяше по лицето си — лъщеше и по това на Каол, напрегнато от съсредоточеност, докато тя клечеше над него.

— Краката ти откликват добре на упражненията — отбеляза Ирен, забила пръсти в мощните мускули на бедрата му.

Не го беше попитала какво се е променило. Защо изведнъж бе започнал да тренира на общата площадка в двореца заедно със стражите. Той самият не благоволяваше да сподели.

— Така е — отвърна лаконично Каол и потри челюст.

Не се беше обръснал тази сутрин. Когато Ирен влезе в апартамента му след сутрешната му тренировка със стражата, той заяви, че му се яздело и че искал да промени обстановката поне за деня.

Подобно ново желание да опознае града, да се приспособи към обкръжението си… Ирен нямаше как да му откаже. Затова след небрежната езда из Антика бяха дошли да поработят в една от тихите стаи на комплекса. Всичките бяха еднакви — оборудвани с бюро, креват, голям шкаф и прозорец с изглед към спретнатите лехи на просторната билкова градина. Колкото и да бе задушно, поне в стаята нахлуваха благоуханията на розмарин, мента и градински чай.

Каол изпъшка, когато Ирен свали левия му крак върху студения каменен под и се зае с десния. Магията й тътнеше приглушено, изливайки се от тялото й в неговото, без да докосва черното петно, което бавно — съвсем, съвсем бавно — се оттегляше надолу по гръбнака му.

Бореха се с него всеки ден. Спомените го поглъщаха, изпиваха силите му, а тя ги отблъскваше и ронеше по малко от мрака, дошъл да го изтезава.

Понякога зърваше какво го гложди в онази бушуваща черна яма. Болката, гневът, вината и скръбта. Но само проблясъци от тях, сякаш бяха струйки дим, понесени от вятъра. И въпреки че Каол не говореше за преживяното, Ирен съумяваше да изтласква малко по малко тъмната вълна. Малко по малко, като че откъртваше дребни люспици от гигантска скала, но… и това беше по-добре от нищо.

Тя затвори очи и позволи на силата си да се излее в краката му като рояк от бели светулки, да открие нарушените връзки, да полепне по прокъсаните нишки, които тъмнееха по време на упражненията, вместо да се озаряват като останалата част от тялото му.

— Направих някои проучвания — отвори очи тя, въртейки крака му при тазобедрената става. — Какво са предприемали древните лечители за пациентите си с гръбначни травми. Една жена на име Линкин смогнала да изработи магическа шина за цяло тяло. Нещо като невидим външен скелет, който се използвал, ако пострадалият трябвало да стигне до лечител или ако лечението му не постигало успех.

Каол вирна вежда.

— Предполагам, че не ти се намира такъв?

Ирен поклати глава, сложи крака му на земята и отново вдигна другия, за да започне следващата серия упражнения.

— Линкин създала едва десетина, всичките свързани с талисмани, които пациентът трябвало да носи. Но времето затрило и невидимите й скелети, и метода й на изработка. За една друга лечителка пък, Саанви, легендата разказва, че намерила начин нацяло да прескочи лечението, забивайки малко, магическо късче камък в мозъка…

Той настръхна.

— Не намеквах, че желая да си позволявам експерименти с теб — плесна го по бедрото Ирен. — Нито че има потребност от това.

Полуусмивка подръпна устните му.

— Как обаче са се загубили тези познания? Нали уж библиотеката ви съдържаше цялата ви история?

Ирен сбърчи чело.

— И двете лечителни работели в далечни клонове на Торе. Из целия континент са четири на брой; малки центрове, където живеят и служат лечителки на Торе. За да помагат на хора, които не могат да стигнат дотук. Линкин и Саанви лекували в такова уединение, че докато на някого му хрумне да вземе записките им, те вече били изгубени. До нас са достигнали единствено слухове и митове.

— И ти ли си водиш записки? За това?

Той махна с ръка помежду им.

Страните на Ирен пламнаха.

— Отчасти. Не и когато се държиш като упорито магаре.

Усмивката пак изплува на лицето му, но Ирен свали крака му и се отдръпна назад, макар и все още да бе коленичила върху плочките.

— Мисълта ми е — подхвана наново, отклонявайки разговора от тефтерите в стаята й, намираща се множество етажи над тях, — че е правено. Давам си сметка, че ни отнема доста дълго време, а бързаш да се прибереш…

— Така е. Но не те пришпорвам, Ирен.

Каол се поизправи ловко до седнало положение. Дори така се извисяваше над нея, а масивното му тяло я караше да се чувства миниатюрна. Той завъртя бавно ходилото си, борейки се за всяко движение срещу съпротивляващите се мускули в останалата част на краката му.

Накрая вдигна глава и срещна погледа й. Прочете го като отворена книга.

— Колкото и да те преследва, няма да има шанса да те нарани. Независимо дали с теб ще приключим утре, или след шест месеца.

— Знам — промълви тя.

Кашин и стражите му не бяха заловили нападателя й, дори и следа от него не бяха открили. И въпреки че последните няколко нощи бяха спокойни, Ирен почти не мигваше, колкото и сигурна да се бе усещала някога в Торе. Единствено умората от лечението на Каол й осигуряваше поне мъничко отдих.

Тя въздъхна.

— Струва ми се, че пак трябва да потърсим Ноуша. Налага се наново да посетим библиотеката.

Погледът му стана предпазлив.

— Защо?

Ирен надзърна свъсено към отворения прозорец зад тях — пъстрата градина и лавандуловите туфи се поклащаха на морския бриз, а пчелите подскачаха от цвят на цвят. Като че ли никой не ги подслушваше.

— Защото така и не попитахме как онези книги и свитъци са се озовали тук.

* * *

— Не разполагаме с архив за толкова стари попълнения — обяви Ноуша на езика на Ирен и Каол, стиснала неодобрително устни, докато ги наблюдаваше иззад бюрото си.

Сумрачната библиотека кипеше от дейност — лечителки и помощнички влизаха и излизаха, някои поздравяваха тихо Ирен и Ноуша. Този път оранжева котка на Баст лежеше до голямата камина и аквамариновите й очи ги дебнеха от мястото й върху валчестата странична облегалка на дивана.

Ирен предложи на Ноуша най-близкото нещо до усмивка, на което бе способна в момента.

— Но дали не е записано някъде защо изобщо подобни книги са били необходими тук?

Ноуша опря тъмните си ръце на бюрото.

— Някои хора биха внимавали какви въпроси задават, ако знаят, че някой ги преследва. А той се появи горе-долу, когато започна да се ровиш по темата.

Каол се приведе напред в количката си, оголвайки зъби.

— Това заплаха ли е?

Ирен му махна небрежно. Закрилник на всяка цена.

— Съзнавам, че е опасно и по всяка вероятност нещата са навързани. Но именно затова, Ноуша, всяка допълнителна информация за материала в библиотеката, за това откъде идва и кой го е набавил може да се окаже безкрайно значима.

— За прохождането му.

Сухо, недоверчиво твърдение.

Ирен не посмя да надникне към Каол.

— Както виждаш, напредваме бавно — отвърна стегнато Каол. — Може предците ви да са знаели как да ускорим процеса.

Ноуша ги стрелна с поглед, който казваше, че не им хваща вяра нито за миг, но накрая въздъхна към тавана.

— Както споменах, нямаме архив за толкова стари попълнения. Но — додаде тя, когато Каол отвори уста — се носят слухове, че някъде из пустинята имало пещери, в които може да се открие подобна информация. Пещери, от които тя произтича. Повечето са забравени, ала в оазиса Аксара е останала една… — Ирен изтръпна от прокобата в гласа й. — Може би от там трябва да започнете.

* * *

На излизане от библиотеката Ирен задъвка умислено долната си устна.

Щом наближиха главния коридор на Торе, водещ към вътрешния двор и коня, който щеше да го отведе в двореца, Каол попита:

— Защо настръхна така?

Тя скръсти ръце, озъртайки се из коридорите край тях, които, както обикновено, бяха притихнали по това време на деня, точно преди оживлението за вечеря.

— Заради онзи оазис. Аксара. До него не се стига особено… лесно.

— Далеч ли е?

— Не, не чак толкова. Собственост е на хагана. Никой няма право да пристъпва в него, освен той и семейството му.

— Хм. — Каол почеса наболата брада по долната си челюст. — И ако директно поискаме достъп, ще повдигнем много въпроси.

— Именно.

Той я изучаваше с присвити очи.

— Не си и помисляй, че ще използвам Кашин — изсъска тя.

Каол разпери ръце с игрив поглед.

— Не бих дръзнал. Макар че направо побягна, когато му щракна с пръсти онази нощ. Добър човек е.

Ирен сложи ръце на хълбоците си.

— Тогава защо ти не го поканиш на романтичен излет в пустинята?

Каол се засмя и тръгна след нея, когато тя отново се отправи към двора.

— Не съм особено запознат с дворцовите интриги, но знам, че имаш и още една връзка там.

Ирен сбърчи лице в гримаса.

— Хасар. — Тя заусуква една къдрица около пръстите си. — От доста време не ми е възлагала шпионски мисии. Не съм сигурна, че искам… да отварям тази врата за пореден път.

— А защо не я убедиш, че една разходка из пустинята, екскурзия… може да е… забавна?

— Искаш да я манипулирам по този начин?

Очите му не трепнаха.

— Ще намерим друг подход, ако не ти е удобно.

— Не… не, сигурно ще се получи. Просто Хасар е родена сред знатните особи. Нищо чудно веднага да ме надуши. А има властта да… Струва ли си рискът да предизвикаме гнева й заради някакво предположение на Ноуша?

Той претегли думите й. Толкова сериозно, колкото само Хафиза ги обмисляше.

— Ще решим. Ясно е, че с Хасар ще е нужно да внимаваме.

Ирен излезе на двора и даде знак на един от чакащите стражи, че е време да доведе коня на лорда от конюшнята.

— Не съм твърде добър съучастник в подобни афери — усмихна му се извинително тя.

Каол докосна ръката й със своята.

— Това ми действа разтушаващо.

Погледът му беше толкова убедителен, че бузите й се загряха леко.

Ирен обърна глава към кулата, извисяваща се над тях, само и само да си поеме въздух. Насочи очи нагоре, нагоре, нагоре, чак до мъничкото прозорче на стаята си с изглед към морето. Към дома си.

Когато отмести взор, се натъкна на притъмнялото му лице.

— Съжалявам, че ти навлякох всичко това. На теб и на другите — прошепна Каол.

— Недей. Може би точно това цели демонът. Да ни надвие чрез страх и чувство за вина. — Тя го огледа: гордо вдигнатата му брадичка, силата, която излъчваше с всеки свой дъх. — И… все пак се опасявам, че времето не е на наша страна. — Ирен побърза да поясни: — Ти няма как да ускориш възстановяването си, но… — Тя потри гърдите си. — Имам чувството, че пак ще се срещнем с преследвача ми.

Каол кимна, стиснал челюсти.

— Ще се справим.

И толкова. Заедно — щяха да се справят заедно.

Ирен му се усмихна едва-едва, докато копитата на коня трополяха приглушено към тях по светлия чакъл.

И мисълта да се качи обратно в стаята си, да прекара часове в суетене…

Колкото и жалка да се усещаше, тя изстреля:

— Искаш ли да останеш за вечеря? Готвачката ще мрънка, че не си я навестил.

Съзнаваше, че не го върши, водена само от страх; че просто иска да прекара още поне няколко минути с него. Да поговорят, както рядко говореше с когото и да било.

За един дълъг момент Каол продължи да я наблюдава така, сякаш бе единственият човек на света за него. Тя се приготви за отказа му, за обичайното отдалечаване. Знаеше, че трябва да го пусне в нощта…

— А какво ще кажеш да вечеряме навън?

— Тоест… в града ли?

Ирен посочи към отворените порти.

— Освен ако не мислиш, че с количката по улиците…

— Алеите са равни — увери го с разтуптяно сърце тя. — Имаш ли предпочитания за храната?

Граница — прекосяваха странна граница. Напускаха неутралната територия и навлизаха в света отвъд нея, не като лечителка и пациент, а като мъж и жена…

— Бих опитал всичко — отвърна Каол.

И Ирен му вярваше. Начинът, по който надзърна към разтворените врати на Торе, към града, който тъкмо се обсипваше в светлинки… Наистина желаеше да опита всичко; не по-малко от самата нея копнееше за отмора от сянката, надвиснала над тях.

Затова Ирен даде знак на стражите, че конят няма да му е потребен. Още не.

— Сещам се за едно местенце.

* * *

Някои ги зяпаха, други бяха твърде заети със собствената си работа или устремени към дома, за да забележат Каол в количката му.

Едва няколко пъти й се наложи да му помогне — през неравности по калдъръма и надолу по една стръмна улица. Заведе го в ресторантче на пет пресечки от Торе, каквото не беше виждал в Рифтхолд. Да, с Дориан бяха посещавали доста луксозни заведения, но те бяха предназначени за елита, за членове и техните гости.

Това място… приличаше на онези частни клубове по това, че беше само за хранене, пълно с маси и резбовани дървени столове, но тук се приемаха всякакви гости като в общите помещения на странноприемниците и кръчмите. По фасадата на сградата от светъл камък имаше няколко двойни врати, отворени към нощта и към двор с още маси и столове под звездите, който излизаше на самата улица, така че клиентите да наблюдават оживения градски поток и да се любуват на изгледа към тъмното море, блещукащо под лунната светлина.

А съблазнителните аромати, извиращи отвътре: чесън, нещо с остра миризма, нещо с дъх на пушек…

Ирен си размени няколко тихи думи с жената, която дойде да ги посрещне — навярно, че иска маса за двама, но без единия стол, защото след по-малко от секунда ги поканиха на дворчето с изглед към улицата, където сервитьорът дискретно махна единия стол пред миниатюрната масичка, за да може Каол да се настани с количката досами ъгъла на оградата.

Ирен зае мястото отсреща, докато повечето глави се обръщаха към тях. Не към тях — към нея.

Лечителката от Торе.

На нея обаче като че ли не й правеше впечатление. Сервитьорът се върна, за да им изрецитира менюто, и Ирен поръча храна на лошия си халха.

Сетне огледа масата и ресторанта, прехапала долната си устна.

— Харесва ли ти тук?

Каол вдигна очи към откритото небе над тях — вече започваше да притъмнява към сапфиреносиньо, а звездите се пробуждаха постепенно. Кога за последно се бе отпускал? Кога беше ял не за да поддържа тялото си, а за да се наслади на храната?

Трудно му беше да намери думи. Да свикне със спокойствието.

— Никога не съм вършил подобно нещо — призна си накрая.

Рожденият му ден миналата зима, в онзи парник… дори тогава, в компанията на Елин, присъстваше само наполовина, съсредоточил останалото си внимание върху двореца, който бе напуснал, върху това кой командва парада и къде се е дянал Дориан. Сега обаче…

— Какво? Да ядеш?

— Да ям, без да съм… Да ям просто като… Каол.

Нямаше представа дали го обяснява добре, дали изобщо можеше да го опише с думи…

Ирен килна глава и гъстата й коса се плъзна през едното й рамо.

— Защо?

— Защото винаги съм бил или лордски син и наследник, или капитан на стражата, или, в последно време, Ръка на краля. — Погледът й не трепваше, докато той се мъчеше да изрече на глас мислите в главата си. — Тук никой не ме познава. Никой дори не е чувал за Аниел. И това е…

— Освобождаващо?

— Разтушаващо — поясни той с усмивка заради думата, която неотдавна бе използвал.

Тя се изчерви очарователно на златистата светлина от фенерите, изливаща се откъм ресторанта зад тях.

— Е… радвам се.

— Ами ти? Излизаш ли често с приятели? Загърбваш ли понякога лечителката?

Ирен се взря във върволицата от минувачи.

— Нямам много приятели — призна си. — Не защото не искам. — Додаде припряно и Каол се усмихна. — Просто… в Торе сме много заети. Понякога излизам с шепа лечителки за вечеря или питие, но графиците ни рядко съвпадат, пък и е по-лесно да се храним в трапезарията, така че… не сме големи гуляйджийки. Затова дружа с Кашин и Хасар. Когато са в Антика. Но рядко ми се случва да правя подобни неща.

Той почти я попита: „Да вечеряш с мъже?“, но вместо това отбеляза:

— Вниманието ти е било другаде.

Тя кимна.

— Може в бъдеще… в бъдеще да намирам време за срещи и забавления, но… сега има хора, които се нуждаят от помощта ми. Струва ми се егоистично да отделям време за себе си.

— Не си права.

— А при теб да не би да е различно?

Каол се засмя и се облегна назад, за да може келнерът да им сервира кана със студен ментов чай. Изчака го да си тръгне, преди да каже:

— Май с теб ще трябва да се научим как да живеем. Ако оцелеем в тази война.

Думите му бяха остър, студен нож помежду им. Ирен обаче изопна рамене и се усмихна — леко, но някак борбено. Вдигна чашата си с чай и заяви:

— Да пием за живота, лорд Каол!

Той чукна чашата й със своята.

— За просто Каол и просто Ирен. Макар и само за една вечер.

* * *

Каол яде, докато не се наду до пръсване, но подправките на ястията му се разкриваха като малки откровения с всяка следваща хапка.

По време на вечерята Ирен му разказа за първите си месеци в Торе и колко стриктно ги бяха обучавали. После се поинтересува той през какво обучение е преминал, за да стане капитан, и Каол се напрегна — напрегна се при идеята да говори за Бруло и останалите, но… Не можеше да попари ведрото й любопитство.

И някак разказът за Бруло, мъжа, превърнал се в по-добър баща от истинския му… Не го нарани — не и колкото очакваше. Долови го като тъпа, поносима болка.

Болка, която бе готов да понесе с гордост, за да почете с историята си паметта на един добър човек.

Поприказваха си, нахраниха се, а когато вечерята приключи, Каол изпрати Ирен до лъсналите бели стени на Торе. И тя самата сякаш блестеше, усмихвайки се, докато чакаха край портата да му доведат коня.

— Благодаря ти — пророни с пламнали, сияйни страни. — За вечерята и за компанията.

— Удоволствието беше мое — отговори искрено Каол.

— Е, значи ще се видим утре сутринта в двореца?

Ненужен въпрос, но той кимна.

Ирен запристъпва от крак на крак, все така усмихната, все така озарена. Като че пред него стоеше последният, ярък слънчев лъч, позлатяващ небето дълго след залеза.

— Какво? — попита го тя и той осъзна, че се взира в нея.

— И аз ти благодаря за вечерята — отвърна Каол, потискайки думите, които изскочиха на езика му: „Не мога да сваля очи от теб“.

Тя пак прехапа устна, а откъм конюшните се чу хрущене на конски копита по чакълестата алея.

— Лека нощ! — прошепна и отстъпи встрани.

Каол протегна ръка. Само за да погали с пръсти нейните.

Ирен поспря и пръстите й се свиха като венчелистчетата на свенливо цвете.

— Лека нощ! — промълви той.

Докато яздеше обратно към осветения дворец в другия край на града, Каол можеше да се закълне, че тежестта в гърдите му, върху плещите му някак е изчезнала. Сякаш цял живот несъзнателно бе живял с нея, а сега, независимо от мрака, който се сгъстяваше около него, около Адарлан и всички скъпи за него хора… Колко странно чувство.

Каква лекота.

33

Наблюдателницата на Ейдолон стърчеше над обгърнатите в мъгли борове като счупено острие на меч. Беше разположена върху нисък рид с изглед към масивна стена от исполински планини и докато със Сартак летяха над гористите хълмове към нея, Несрин имаше усещането, че се носи към приливна вълна от непробиваем камък.

За миг пред очите й се надигна друга вълна — от смъртоносно стъкло. Само примигна, и вече я нямаше.

— Готово — прошепна Сартак, сякаш се боеше някой да не го чуе. Сочеше към гигантската планина отпред. — Отвъд онова било започват Дагулските възвишения, територията на каранкуи. Стражите в наблюдателницата със сигурност са способни да видят всеки, слизащ по планинските склонове, особено с елфическото си зрение.

Макар че тя самата не притежаваше такова, Несрин плъзна поглед по голите скатове на Възвишенията — стена от канари и щръкнали чукари. Нямаше нито дървета, нито реки. Като че животът бе напуснал тези земи.

— Хоулун е прелетяла над всичко това?

— Повярвай ми — промърмори Сартак, — не съм особено щастлив. Сутринта нахоках Борте едно хубаво.

— Изненадана съм, че коленете ти са наред.

— Не забеляза ли, че накуцвам?

Въпреки кулата пред тях, въпреки планинската стена, извисяваща се отвъд нея, Несрин се засмя. Можеше да се закълне, че Сартак се приведе по-плътно към нея и широките му гърди се притиснаха към колчана и лъка, които бе преметнала през гърба си. Носеше и два дълги ножа — подарък от Борте.

Не бяха казали на никого къде отиват, нито какво търсят, което им спечели доста кръвнишки погледи от Борте на закуска, както и видимото любопитство на Фалкан от другата страна на кръглата маса. Ала миналата нощ, когато Сартак остави Несрин до вратата на спалнята й, прецениха, че трябва да запазят мисията си в тайна — поне засега.

Ето защо потеглиха час след съмване, въоръжени и с няколко торби провизии. Независимо че възнамеряваха да тръгнат обратно преди залез, Несрин настоя да се подсигурят. Ако се случеше най-лошото, ако се случеше каквото и да било, трябваше да са подготвени.

Борте, нищо че бе ядосана, задето я държаха в неведение, след закуска сплете косата на Несрин в стегната, елегантна плитка, която започваше от темето й и свършваше точно до яката на пелерината върху кожения й костюм. Толкова стегната, че Несрин с мъка устискваше да не я поразхлаби, докато летяха, но сега, когато вече наближаваха кулата, а се оказваше, че косата й дори не е мръднала, реши да я остави така.

Кадара обиколи два пъти наблюдателницата, спускайки се все по-ниско и по-ниско.

— Не съзирам паяжини — отбеляза Несрин.

Горните етажи на наблюдателницата бяха разрушени от природните стихии или от някоя древна армия; оцелели бяха само долните два, които зееха, изложени на влиянието на околната среда. Борови иглички и мръсотия покриваха витото стълбище в средата им. Изпотрошени греди и каменни блокове осейваха подовете им, но нямаше следа от живот. Нито пък от запазена като по чудо библиотека.

Заради едрите си размери Кадара трябваше да намери някое празно пространство, на което да кацне, тъй като Сартак не знаеше дали рухналите стени на кулата биха я удържали. Веднага щом двамата се заизкачваха по полегатото хълмче към самото здание, птицата отлетя. Явно щеше да кръжи над тях, докато Сартак не й дадеше сигнал с подсвирване.

Поредният трик на рукините и на клана Дарган в степите: свирукането и свирещите стрели. Те отдавна позволяваха на двата народа да си общуват чрез средство, което малцина забелязваха или си правеха труда да разтълкуват, предавайки послания през вражески територии или вътре във войските им. Ездачите учеха руките си да разбират подсвиркванията им — да разпознават призив за помощ от предупреждение да се спасяват.

С всяка мъчителна стъпка нагоре през гъстата борова гора и гранитните камънаци Несрин се молеше да не им се налага да отпращат рука. Тя самата не бе особено вещ следотърсач, но Сартак като че ли четеше умело знаците наоколо.

Принцът поклати глава и на Несрин това й стигаше: нямаше диря от чуждо присъствие — паяково или друго. Тя понечи да прикрие облекчението си. Въпреки високите дървета наоколо Възвишенията се издигаха застрашително от дясната й страна, привличайки очите й, колкото и да я теглеха настрана инстинктите й.

Първо ги посрещнаха каменни блокове. Правоъгълни грамади, полузаровени в боровите иглички и горската почва. Лятото беше в разгара си, но въздухът тук хладнееше, а под сянката на дърветата направо се усещаше студ.

— Нищо чудно, че са напуснели тези земи, щом е толкова студено дори през лятото — измърмори Несрин. — Представи си какво е през зимата.

Сартак се засмя, но долепи пръст до устните си, докато наближаваха края на гората. Изчервявайки се, задето се беше наложило да й напомня, тя свали лъка от гърба си и зареди една стрела в него, без да обтяга тетивата. След малко излязоха пред кулата и килнаха глави назад, за да я обхванат с поглед.

Предполагаше се, че е била колосална преди хиляди години, щом дори руините й караха Несрин да се чувства незначителна. Ако наоколо бе имало постройки за войниците, отдавна се бяха срутили или изгнили, но каменната арка на входа на кулата бе непокътната, обградена от две еднакви, очукани статуи на птици.

Сартак пристъпи към свода и заоглежда фигурите. Острието на дългия му нож проблясваше като живак на бледата светлина.

— Дали са руки? — промърмори едва доловимо.

Несрин примижа.

— Не. Виж лицата им. Клюновете. Това са… бухали.

Високи, стройни бухали с плътно прибрани до телата им криле. Символът на Силба, на Торе.

Сартак преглътна.

— Да побързаме. Не ми се струва разумно да се бавим.

Несрин кимна и влезе след него през сводестия вход, пазейки с едно око гърбовете им. Свикнала беше с позицията на тилова охрана — из канализацията на Рифтхолд често бе позволявала на Каол да води, докато тя самата следеше за нападение отзад, насочила стрела към мрака. По тази причина тялото й мигом се подчини на мускулната си памет, а когато Сартак мина под арката, Несрин се извъртя леко назад, насочи нагоре зареден лък и плъзна поглед през боровата гора.

Нищо. Сред високите дървета не шукваше нито птица, нито вятър.

Обърна се пак напред, за да предприеме обичайния оглед — правеше го още преди да започне военното си обучение: набелязваше си изходите, клопките, скривалищата. Само дето сред руините нямаше много за набелязване.

Подът бе добре осветен заради липсващия таван, а полурухналото стълбище отвеждаше към сивото небе. Тесните бойници в камъка разкриваха постовете на стрелците, откъдето бяха стреляли или просто бяха наблюдавали околността от топлата вътрешност на кулата в ледовитите зимни дни.

— Горе няма нищо — обяви малко безсмислено Несрин, заставайки срещу Сартак тъкмо когато принцът се канеше да се запъти към друга арка, водеща надолу по тъмно стълбище. Тя го сграбчи за лакътя. — Недей.

Той я изгледа недоумяващо през рамо.

Лицето на Несрин бе каменно.

— Твоята еж каза, че кулите били осеяни с капани. Това, че още не сме се натъкнали на нито един, не означава, че ги няма. — Тя посочи със стрела отворения свод към долните нива. — Ще пазим тишина, ще внимаваме къде стъпваме. Аз ще съм отпред.

Нямаше намерение да бъде тилова охрана, щом той възнамеряваше да се впуска през глава в опасността.

Очите на принца проблеснаха, но тя не му даде шанс да възрази.

— Пролетта и лятото си имах работа с доста от страшилищата на Морат. Знам как да ги откривам и къде да се целя.

Сартак пак я измери от глава до пети.

— Отдавна е трябвало да те повишат.

Несрин се усмихна, пускайки мускулестия му бицепс. И изтръпна, като се замисли какво си беше позволила — да сграбчи така принца, да го докосне дори без разрешение…

— Просто двама капитани, нали така? — напомни й той, зърнал недобре прикритото й вцепенение.

Точно така. Тя наклони глава настрани и мина пред него, пристъпвайки отвъд арката към стълбището.

Натегна тетивата на лъка си и впи поглед в мрака, който я посрещна там. Когато нищо не изскочи от него, Несрин свали лъка, върна стрелата в колчана и събра няколко камъка от земята, отломки, отчупени от рухналите каменни блокове около тях.

На стъпка зад нея Сартак последва примера й и напълни джобовете си.

Напрягайки слуха си, Несрин търкулна един камък по спираловидното стълбище. Той затрополи надолу по стъпалата и…

Дочу се тихо щракване. Тя отскочи назад, блъсна се в Сартак и повали и двама им на земята. Откъм дъното на стълбището долетя глух звук… и още един.

Наново се спусна тишина, нарушена единствено от тежкото й дишане. Несрин се заслуша.

— Скрити лостове — поясни тя и се стресна, намирайки лицето му на броени сантиметри от своето.

Принцът наблюдаваше стълбището, сложил една ръка на гърба й, докато с другата държеше дългия си нож, насочен към арката.

— Май ти дължа живота си, капитане — промърмори той и Несрин побърза да стане от него, подавайки му ръка.

Топлата му длан обгърна нейната и тя го издърпа на крака.

— Не се безпокой — отвърна сухо след това. — Няма да кажа на Борте.

Събра още шепа камъни и ги запрати надолу по тъмното стълбище. Чуха се още няколко щраквания и приглушени тупвания, а сетне настана тишина.

— Ще минем бавно — настоя тя, възвърнала сериозния си глас.

И без да изчака одобрението му, изпробва първото стъпало с върха на лъка си.

Почука по камъка, плъзна края на оръжието си по повърхността му, наблюдавайки стените, тавана. Нищо. Стори същото и с второто, третото, четвъртото стъпало, докъдето стигаше лъкът й. И чак когато се убеди, че не ги очакват изненади, се втурна надолу по стълбището.

Изпълни неизменната проверка и с идните четири стъпала, ала без да открие нищо. Щом достигнаха първия завой на спираловидното стълбище обаче…

— Наистина ти дължа живота си — прошепна Сартак, виждайки какво е излетяло от един процеп в стената над деветото стъпало.

Бодливи железни копия. Пригодени така, че забият ли се в плътта, да си останат там — освен ако жертвата не искаше да съдере още повече от кожата или органите си с извитите, страховити шипове.

Копието над деветото стъпало бе изстреляно със сила от такъв порядък, че се бе забило надълбоко в хоросана между каменните блокове.

— Не забравяй, че тези капани не са предвидени за хора — пророни тя.

А за паяци, големи колкото коне. Способни да говорят, да кроят планове и да помнят.

Несрин изпробва с лъка си следващите стъпала, огласяйки тъмната зала наоколо с притъпеното ехо от дървения му връх. Огледа преценяващо и процепа, от който бе изстреляно копието.

— Елфите явно са наизустявали кои стъпала да избягват — отбеляза тя, докато напредваха бавно. — Но не ми се вярва да са заложили на лесна последователност.

И наистина — второто копие беше изстреляно три стъпала след първото. Следващото — пет. А другите… Сартак бръкна в джоба си и извади още шепа камъни. Двамата приклекнаха и той търкулна няколко надолу по стълбището.

Щрак.

Несрин беше толкова съсредоточена в стената пред тях, че дори не се замисли откъде бе дошло изщракването. Не някъде отпред, а отдолу.

Както клечеше върху стъпалото…

Камъкът се приплъзна изпод краката й, отваряйки черна яма…

Силни ръце сграбчиха раменете й, яката й; масивно острие издрънча върху камък.

Несрин трескаво заопипва с пръсти ръба на най-близкото стъпало, докато Сартак я държеше, пъшкайки от тежестта й, а дългият му нож летеше надолу в черната дупка под тях.

Метал се стовари върху метал. Отскочи от него веднъж, и още веднъж. Екливото дрънчене изпълни залата.

Копия. Сигурно цяло поле от метални копия…

Сартак я издърпа нагоре и ноктите й се изпотрошиха в камъка, докато търсеше захват по гладкото стъпало. Накрая обаче успя да се изтегли и се просна на стълбите между краката на принца. Двамата впериха задъхано погледи в бездната под тях.

— Май сме квит — заключи Несрин, мъчейки се несполучливо да укроти разтрепераното си тяло.

Сартак стисна рамото й с едната си ръка, а с другата погали задната част на главата й. Успокоителен, приятелски допир.

— Архитектите на това място очевидно не са изпитвали никаква милост към каранкуи.

Нужна й бе още минута, за да спре да трепери. Принцът я изчака търпеливо, милвайки стегнато сплетената й коса. Тя му позволи, дори се притисна към допира му, докато оглеждаше пропастта, която трябваше да прескочат, както и непроверените стъпала отвъд нея.

Когато най-сетне се почувства способна да стане, без да блъсне коленете си едно в друго, двамата съсредоточено прескочиха дупката и прекосиха още няколко стъпала, преди пред тях да зейне нова, този път придружена от копие. Въпреки това продължиха напред, достигайки след незнайно колко минути долния етаж.

Снопове смътна светлина се процеждаха през предвидливо скрити дупки в пода на горния етаж или пък посредством някакво изобретение с огледала в коридорите високо над тях. Не я интересуваше, стига светлината да им стигаше да виждат.

И те видяха.

Долният етаж представляваше тъмница.

Пет килии зееха отворени, с изтръгнати от пантите врати — затворниците и стражите отдавна си бяха отишли. В средата на помещението имаше правоъгълна каменна маса.

— Ако някой си въобразява, че елфите са скокливи същества, отдадени на поезия и песни, май му трябва урок по история — изшушука Сартак, когато спряха на най-долното стъпало. И двамата не смееха да докоснат пода. — Онази каменна маса не е служела за вечеря или за писане на доклади.

По повърхността й действително още личаха тъмни петна. До близката стена се мъдреше работен тезгях, отрупан с всевъзможни оръжия. Ако някъде тук бе имало листове и документи, снегът и дъждът ги бяха унищожили безвъзвратно; дори книги с кожени подвързии не се мяркаха.

— Да рискуваме ли, или да си вървим? — замисли се на глас Сартак.

— Стигнали сме чак дотук… — отвърна Несрин. Сетне присви очи към далечната стена. — Там е написано нещо.

Близо до пода се открояваха тъмни, оплетени букви.

Принцът просто бръкна в джобовете си и разхвърля няколко камъка из помещението. Не се чу нито щракване, нито скърцане на камък и метал. Той хвърли няколко по тавана и стените. Нищо.

— Това ме устройва — обяви Несрин.

Сартак кимна, макар че и двамата все пак изпробваха всяка каменна плоча с върха на лъка й или с тънкия му меч. Подминаха каменната маса и Несрин дори не понечи да огледа инструментите, разхвърляни наоколо.

Зърнала бе войниците на Каол да висят по портите на двореца. Зърнала беше и раните по телата им.

Сартак спря пред работния тезгях и впери поглед в оръжията върху него.

— Някои още са наточени — отбеляза, изваждайки един дълъг кинжал от ножницата му.

Острието му отрази воднистата слънчева светлина и тя затанцува по руните, изсечени по протежението му.

Несрин взе някакъв къс меч и кожената му ножница почти се разпадна в ръцете й. Избърса древния прах от дръжката му, разкривайки лъскав тъмен метал, инкрустиран със златни завъртулки. Предпазителят му се извиваше едва доловимо в краищата.

Ножницата в действителност бе толкова крехка от старост, че се надроби на парчета, когато Несрин вдигна меча — неочаквано лек за размера си и идеално балансиран. В жлеба му бяха изсечени непознати символи. Навярно име или пък молитва.

— Единствено елфическите оръжия остават толкова остри след цяло хилядолетие — обясни Сартак и върна обратно кинжала, който бе разглеждал. — По всяка вероятност са изработени в елфическите ковачници в Астерион, на изток от Доранел. Сигурно още преди първите демонски войни.

Принц, изучавал не само историята на собствената си империя, но и тези на много други.

На нея историята определено й куцаше, затова попита:

— Астерион. Оттам ли идват астерионските коне?

— Да. Астерионци са велики ковачи и коневъди. Поне някога е било така. Преди да се издигнат граници и светът да потъмнее.

Несрин продължи да оглежда късия меч в ръката си, чийто метал сияеше, като че пропит със звездна светлина, сред която изпъкваше единствено надписът в жлеба му.

— Чудя се какво ли значат тези символи.

Сартак взе друг меч и отразената от острието светлина озари линиите на красивото му лице.

— Вероятно заклинания срещу врагове; може би дори срещу…

Не изрече думата.

Тя кимна разбиращо. Валгите.

— Една част от мен се надява никога да не разберем.

Оставяйки Сартак да си избере някое от оръжията, Несрин закачи късия меч на колана си и се насочи към далечната стена с тъмните писания в долния край.

Изпробва с лъка си всяка каменна плоча по пътя до нея, но нищо не се случи.

Накрая закова поглед в олющените черни букви. Не черни, а…

— Кръв — разясни й Сартак, изправяйки се до нея с астерионски нож на хълбока.

Наоколо не се забелязваха нито тялото, нито вещите на онзи, който ги беше написал… вероятно в сетния си час.

— На елфически е — каза Несрин. — Случайно изтънчените ти преподаватели да са те научили на Древния език покрай уроците по история?

Той поклати глава.

Тя въздъхна.

— Трябва да го препишем на нещо. Освен ако не си надарен със свръхестествена памет.

— Нищо подобно. — Той изруга и се извърна към стълбището. — Нося хартия и мастило в дисагите на Кадара. Бих могъл да…

Ала не секналите му думи я накараха да се завърти рязко, колкото внезапната му вцепененост.

Несрин издърпа елфическия меч от колана си.

— Няма нужда да го превеждате — рече тъничък женски глас на халха. — Пише: „Погледни нагоре!“. Жалко, че не го сторихте.

Несрин вдигна очи към нещото, което изникна откъм стълбището, пълзейки по тавана към тях, и преглътна писъка си.

34

Беше по-страшно, отколкото си бе представяла някога.

Паякът каранкуи, който се спусна от тавана, беше далеч по-страшен.

По-голям от кон. Имаше черно-сива кожа на бели петна и множество очи — бездънни езера от обсидиан. Но независимо от огромните размери тялото му беше стройно, изваяно и по-скоро наподобяваше това на черна вдовица, отколкото на тарантула.

— Онези елфически нищожества забравиха да погледнат нагоре, докато строяха това място — каза паякът с меден женски гласец въпреки чудовищния си вид. Дългите му предни крака дращеха по древния камък. — Забравиха за кого поставят капаните си.

Несрин потърси с очи изход по стълбището зад паяка или през осветителните дупки в тавана. Ала не намери.

Наблюдателницата се бе превърнала в същинска паяжина. Глупачка. Истинска глупачка, задето толкова време се беше забавила…

Ноктестите крака на паяка стържеха по камъка.

Несрин прибра меча си.

— Правилно — измърка каранкуи. — Добре е, че се досещаш колко безполезни са тези елфически дрънкулки срещу мен.

Тя взе лъка си и го зареди със стрела.

Паякът се изсмя.

— Щом елфите стрелци не ме спряха преди толкова време, ти ли ще успееш, човешка жено?

До нея мечът на Сартак се надигна леко.

Това, че можеше да умре тук и сега, не й беше хрумнало на закуска, докато Борте сплиташе косата й.

Но нямаше какво да направи, докато паякът ги приближаваше, изваждайки зъбите си.

— След като приключа с теб, ездачо, ще накарам и птицата ти да пищи.

По зъбите му се стичаше гъста течност. Отрова.

Паякът скочи в атака.

Несрин стреля, като зареди втора стрела още преди първата да е стигнала целта си. Страшилището обаче отскочи толкова ловко, че вместо окото стрелата й удари твърдата обвивка на корема му, забивайки единствено върха си. Каранкуи се стовари върху каменната маса за изтезания, сякаш се канеше да им връхлети оттам…

Сартак замахна яростно с меча си към най-близкия ноктест крак.

Плисна черна кръв, паякът изскимтя и двамата хукнаха към далечния свод…

Но каранкуи заприщи пътя им. Закова крака между стената и каменната маса, толкова близо до тях, че вонята на смърт от зъбите му…

— Човешка измет — изплю паякът, опръсквайки камъните в краката им с отрова.

С ъгълчето на окото си Несрин съзря как Сартак протяга ръка пред нея, за да я отблъсне назад, да изскочи пред смъртоносните челюсти…

В първия момент не проумя какво се случи.

Какво подтикна каранкуи да изпищи.

Както се канеше да потуши саможертвената лудост на Сартак… изведнъж паякът полетя през каменната зала и се запремята по земята.

Не беше Кадара, а нещо огромно, въоръжено с нокти и зъби…

Сив вълк. Голям колкото пони и толкова озверял.

Сартак дори не се замисли, нито пък Несрин. Хукнаха към свода и нагоре по стълбището, без да ги е грижа колко копия изхвърчат от стените — надбягваха дори капаните, прескачаха дупките между стъпалата, глухи за сблъсъците и пищенето от долния етаж…

Вълкът изскимтя, а сетне се спусна тишина.

Несрин и Сартак достигнаха върха на стълбището и се завтекоха към гората отвъд отворената арка. Принцът бе долепил ръка до гърба й и я тласкаше напред, макар че и двамата тичаха полуобърнати към кулата зад тях.

Паякът изскочи от сумрака, но наместо да поеме към гората, свърна към стълбището за горния етаж на наблюдателницата. Изглежда, че целеше да нападне вълка изневиделица.

Точно както очакваше Несрин, вълкът изхвърча от долното стълбище, устремен към арката и гората, без дори да надникне назад.

Паякът скочи. И в небето проблесна нещо златисто.

Бойният писък на Кадара разтърси боровете. Ноктите й се впиха в корема на каранкуи и го бутнаха надолу по стълбището.

Вълкът отскочи встрани, а предупредителният рев на Сартак бе заглушен от крясъците на рука и паяка. Каранкуи се приземи по гръб, точно както бе целяла Кадара — така че коремът му да остане незащитен срещу ноктите и резливия й като меч клюн.

Рукът атакува свирепо, плисна черна кръв и съществото размаха крака в предсмъртна агония. После се възцари тишина.

Когато Кадара разчлени гърчещия се паяк, лъкът на Несрин увисна в треперещите й ръце. Тя се завъртя към Сартак, но той гледаше другаде. Към вълка.

И Несрин се досети — веднага щом зърна вълка да куцука към тях с дълбока рана през ребрата — и забеляза тъмносапфирените му очи.

Досети се какво вижда, кого вижда, когато сивата му козина засия и цялото му тяло се изпълни с пулсираща светлина.

А щом Фалкан се изправи на крака пред тях, долепил ръка до кървящата рана през ребрата си, тя пророни:

— Ти си хамелеон.

35

Фалкан се строполи на колене, разпилявайки килима от борови иглички. Измежду бронзовите му пръсти се процеждаше кръв.

Несрин понечи да се спусне към него, но Сартак заприщи пътя й с ръка.

— Недей — предупреди я той.

Тя отблъсна ръката му и се стрелна към ранения мъж, коленичил пред него.

— Проследил си ни дотук.

Фалкан вдигна глава. Очите му блестяха от болка.

— Снощи ви подслушвах. При огнището.

— Несъмнено в облика на плъх или някоя пълзяща твар — изръмжа Сартак.

Нещо като срам превзе лицето на Фалкан.

— Долетях дотук като сокол и ви видях да влизате в кулата. Сетне съзрях и онова чудовище да се прокрадва след вас.

Той изтръпна, поглеждайки към площадката, където Кадара бе разкъсала паяка на парчета. Рукът го наблюдаваше от върха на кулата, сякаш той беше следващата й плячка.

Несрин махна на птицата да долети при тях с дисагите им. Кадара съвсем показно я игнорира.

— Необходима му е помощ — изсъска тя на Сартак. — Трябва да го превържа.

— Еж знае ли? — попита го вместо това принцът.

Фалкан опита да махне окървавената си ръка от раната, но мигом я върна, дишайки тежко през зъби.

— Да — съумя да отвърне. — Разказах й всичко.

— Кой двор те нае?

— Сартак! — Несрин за пръв път го чуваше да говори толкова гневно. Сграбчи го за ръката. — Той спаси живота ни. Сега трябва да му върнем услугата. — Тя посочи рука. — Дисагите.

Той извърна яростния си поглед към нея.

— Расата му се състои само от асасини и шпиони — озъби й се. — По-добре да умре.

— Не съм нито едното, нито другото — рече пресекливо Фалкан. — Такъв съм, за какъвто ви се представих: търговец. В Адарлан, в детството ми, дори не знаех, че имам подобна дарба. Предава се в семейството ни, но когато магията изчезна, реших, че така или иначе не съм я наследил. И се радвах. Ала явно просто не бях съзрял достатъчно дотогава, защото, идвайки по тези земи като мъж, като това… — Той махна към тялото си, загубило двайсет години от младостта си. Движението го накара да изтръпне от болка. — Знаех, че мога да използвам дарбата си. Смогвах да променям облика си. Неумело и рядко, но ако се съсредоточах, се получаваше. — Той се обърна към принца. — Това наследство не значи нищо за мен. Уж единствено брат ми и баща ми притежаваха дарбата; аз самият никога не съм я искал. И до ден-днешен не я искам.

— Но ето че се превръщаш в птица, после във вълк и накрая обратно в човек, все едно цял живот си се упражнявал.

— Повярвай ми, за пръв път съумявам да…

Фалкан простена и се олюля на краката си.

Несрин го хвана, преди да се е стоварил на земята, и процеди на Сартак:

— Ако не му осигуриш материали за превръзка веднага, ще ти причиня същата рана.

Принцът примигна насреща й и устата му зейна.

След това изсвири рязко през зъби и закрачи отривисто към Кадара.

Рукът скочи от наблюдателницата и кацна върху една от статуите на бухали от двете страни на арката. Древният камък се пропука под тежестта му.

— Не съм асасин — настоя Фалкан, все още разтреперан. — Срещал съм доста, но не съм един от тях.

— Вярвам ти — отговори му искрено Несрин. Сартак вече ровеше из дисагите на Кадара. — Вляво! — Изрева му тя.

Принцът я удостои с поредния ядовит поглед през рамо, ала се подчини.

— Исках да я убия лично — додаде задъхано Фалкан. Очите му започваха да се премрежват, вероятно от кръвозагуба. — Да проверя дали… така няма да си върна годините. Въпреки че… че не тя ми взе младостта, се надявах да са някак… свързани, пък било то и през океана. С нещо като паяжина на всичко отнето. — Горчив, немощен смях. — Май ми отнеха и фаталния удар.

— Струва ми се, че всички можем да простим на Кадара за намесата — каза Несрин, забелязвайки черната кръв по клюна и перата на рука.

Още един болезнен пристъп на смях.

— Теб не те е… страх от мен.

Сартак тръгна към тях с превръзките и мехлема. Носеше и буркан с нещо, приличащо на мед, с което навярно щеше да запечата раната, докато се доберяха до лечител. Правилно.

— Имам приятелка хамелеон — сподели му Несрин, секунда преди Фалкан да загуби свяст в ръцете й.

* * *

Излетяха броени минути, след като Несрин почисти раната през ребрата на Фалкан и Сартак наистина я запуши със сместа от някакви листа и мед, която щеше да го пази от инфекции и да предотврати по-нататъшна кръвозагуба, докато се върнеха в лагера.

Двамата с принца почти не си говореха, но нямаше и как в присъствието на Фалкан, закрепен зад тях. Полетът бе опасен и отпуснатото тяло на Фалкан често се килваше на една или друга страна, затова Сартак трябваше да го придържа на седлото, което имаше само два чифта каиши, а той обяви, че нямало да рискува живота на някого от тях двамата заради хамелеон, колкото и да му бе задължен.

Все пак успяха да се приберат по залез, когато трите върха на Доргос се озаряваха от безбройни огньове, като че по планинските склонове бяха накацали рой светулки.

Щом наближиха планинската палата Алтун, Кадара нададе пронизителен крясък. Явно някакъв сигнал, защото Борте, Хоулун и мнозина други ги посрещнаха още с кацането, въоръжени с всякакви провизии.

Никой не попита какво се е случило с Фалкан. Никой не се зачуди как е стигнал до тях. Или по заповед на Хоулун да не ги тормозят, или просто покрай суматохата по свалянето му от рука и предаването му на грижите на една лечителка. Никой… освен Борте.

Сартак още бе толкова бесен, че завлече клановата майка в единия ъгъл на пещерата, за да я разпита за хамелеона. Поне така изглеждаше по стиснатите му челюсти и скръстени ръце.

Хоулун се възправи срещу гнева му с гордо вдигната глава, здраво стъпили на земята нозе и челюсти, също толкова стегнати, колкото неговите.

Озовала се насаме с Кадара, Несрин се зае да разкопчава дисагите, докато Борте я наблюдаваше от няколко метра разстояние.

— Фактът, че е набрал смелост да чете конско именно на нея, ми подсказва, че нещо е отишло по дяволите. А това, че тя му го позволява пък, ми подсказва, че съвестта я гложди поне мъничко.

Вместо да отвърне, Несрин просто свали с пъшкане една тежка торба от гърба на Кадара.

Борте заобиколи птицата, вглеждайки се в нея изпитателно. Твърде изпитателно.

— Черна кръв по ноктите, клюна и гърдите й. Литри черна кръв.

Несрин захвърли торбата до близката стена.

— По твоя гръб пък има червена кръв.

Защото Фалкан се бе отпуснал на нея по пътя насам.

— Освен това виждам нов меч. Елфически — възхити се Борте, пристъпвайки да разгледа отблизо голото острие, окачено на колана й.

Несрин стори крачка назад.

Борте стисна устни.

— Искам да знам каквото знаеш ти.

— Нямам право да ти разкрия.

И двете надникнаха към Сартак, който още кипеше. Хоулун просто го оставяше да излее яда си.

Борте започна да отброява на пръсти:

— Еж вдига гълъбите сама и я няма цели дни. След това пък вие изчезвате и се връщате с мъж, който не тръгна с вас, нито пък е взел рук. А клетата Кадара се прибира окъпана в тази… гадост.

Тя изсумтя към черната кръв, а рукът изтрака с клюн сякаш в отговор.

— Това е кал — излъга Несрин.

Борте се изсмя.

— Аз пък съм елфическа принцеса. Не ме принуждавай да разпитвам насам-натам.

Несрин я завлече до стената с торбите.

— Ако ти кажа, не бива да продумваш и дума пред никого. Или да правиш каквото и да било по въпроса.

Борте постави ръка на сърцето си.

— Кълна се.

Несрин въздъхна към далечния скален таван, а Кадара я изгледа така, като че я предупреждаваше да размисли. Несрин обаче сподели всичко на Борте.

* * *

Трябваше да послуша Кадара. Борте удържа на думата си и не издаде нищо на никого. Освен на Сартак, който най-сетне заряза Хоулун и дойде при тях, получавайки мъмрене и юмрук в рамото, задето не беше уведомил клановата си сестра къде отива. И още по-лошо — задето не я беше поканил с тях.

Като осъзна кой е информирал Борте, Сартак стрелна кръвнишки Несрин, но тя бе прекалено уморена, за да я е грижа. Затова просто тръгна към стаята си, заобикаляйки колоните. Разбра, че Сартак я следва, когато Борте изкрещя подире му:

— Следващия път да ме вземеш, инатливо магаре такова!

Точно преди Несрин да достигне вратата на стаята си, зад която я чакаше мечтаното меко легло, принцът я сграбчи за лакътя.

— Трябва да поговорим, ако обичаш.

Тя изтръгна ръката си от хватката му и влезе в стаята, а Сартак я последва, затвори вратата и се облегна на нея. Двамата скръстиха ръце едновременно.

— Борте заплаши да разпита целия лагер, ако не й кажа.

— Не ме интересува.

Несрин примигна насреща му.

— Тогава какво…

— У кого са Ключовете на Уирда?

Въпросът отекна в пространството помежду им.

Тя преглътна сухо.

— Какви ключове?

Сартак се отблъсна от вратата.

— Лъжкиня — процеди. — Докато нас ни е нямало, моята еж си е спомнила някои от другите истории, измъкнала ги е от колективната памет, която притежава като Пазител на приказките. Истории за Порта на Уирда, през която минавали Валгите и кралете им и която можели да отварят, ако съберели въпросните три ключа. Спомнила си, че тези ключове изчезнали, след като самата Майев ги откраднала и ги използвала, за да изпрати Валгите обратно в техния свят. Сега били скрити из целия свят.

Несрин вирна вежда.

— И какво?

Той изсумтя студено.

— Именно така Ераван е смогнал да свика толкова бързо цяла армия, затова дори Елин Дивия огън не може да го надвие без помощ. Очевидно държи поне единия от трите ключа. Не всичките, защото в такъв случай вече щяхме да го наричаме свой господар. Но поне един, ако не и два. Ето защо те питам: къде е третият?

Несрин наистина нямаше представа. Ако Елин и другите знаеха, не й бяха казали. Казваха й само, че основната цел на всички им е да вземат ключовете от Ераван, макар и чрез войни и смърт. Ала дори да му разкриеше това…

— Може би вече разбираш — подхвана със студен глас като неговия — защо толкова отчаяно се нуждаем от подкрепата на баща ти.

— За да измрат и неговите войски?

— Когато Ераван изтреби нас, ще почука и на вашата врата.

Сартак изруга.

— Онова, което видяхме днес, онова нещо… — Той потри лицето си с разтреперани ръце. — Някога Валгите използвали тези паяци за свои пехотинци. Цели легиони от тях. — Принцът свали ръце от лицето си. — Хоулун е научила за три други полуразрушени наблюдателници. На юг. Отлитаме към първата веднага щом се възстанови хамелеонът.

— Ще водим Фалкан?

Сартак отвори вратата с такъв замах, че Несрин очакваше да се откачи от пантите.

— Колкото и да твърди, че е калпав хамелеон, мъж, способен да се превръща в гигантски вълк, е прекалено силно оръжие, за да не го вземем на опасна мисия като тази. — Той я погледна косо. — Ще лети с мен на Кадара.

— Ами аз?

Сартак я възнагради с безрадостната си усмивка, излизайки в коридора.

— Ти ще летиш с Борте.

36

Обездвижените му крака… започваха да се възстановяват.

Три седмици по-късно Ирен вече се дивеше на напредъка му. Каол можеше да мърда краката си чак до коленете, макар и не по-нагоре. Можеше да ги свива, макар и бедрата му да си оставаха все така безполезни. Още не бе способен да се изправя.

Ала сутрешните тренировки със стражите, следобедните лечебни сеанси, прекарани в мрак, кошмарни спомени и болка…

Мускулите вече изпъкваха по краката му. Изпълваха все повече широките му рамене и впечатляващи гърди. Благодарение на упражненията под утринното слънце загарът му бе потъмнял до наситенобронзово, което стоеше добре на набраздените му с мускули ръце.

Всеки ден се трудеха в установения ритъм и рутината се превърна в част от живота на Ирен, подобно на миенето на зъби и изпиването на чаша топло кахве рано сутринта.

Каол идваше на уроците й по самоотбрана и ученичките продължаваха да се кискат по момичешки в негово присъствие, но поне вече не закъсняваха. Дори научи Ирен на няколко нови хватки, предназначени за повалянето на по-едър противник. И въпреки че често се смееха в двора на Торе, когато я обучаваше на тези методи, когато се замислеха при какви обстоятелства можеше да й потрябват, и двамата работеха с унили лица.

За нападателя й на този етап не се знаеше нищо — нямаше потвърждение, че наистина е бил Валг. Което поне донякъде я успокояваше.

Независимо от този факт тя приемаше уроците напълно сериозно, а Каол я обучаваше все така старателно.

Децата на хагана заминаваха и се връщаха в двореца, и пак заминаваха, ала така и не видя Кашин, освен на вечерята, когато отиде да му благодари за помощта и великодушието в нощта на атаката. Той я увери, че не е нужно, но Ирен го докосна с признателност по рамото. Преди да заеме безопасното си място до Каол.

А неговата собствена мисия с хагана… И двамата с Ирен не смееха да говорят за войната, за потребността от армии. Идеята за оазиса Аксара и знанията, които уж ги чакаха под палмите — знания, обясняващи защо на този континент имаше толкова информация за Валгите… На никого от двама им не му хрумна начин как да убедят Хасар да ги заведе там, без да събудят подозренията й. Без поемането на риска принцесата да узнае за свитъците, които Ирен и Каол още криеха в стаята му.

Ирен обаче бе наясно, че времето го притиска. Забелязваше как очите му понякога се премрежваха, като че се взираше в някоя далечна земя. Спомняше си приятелите, които се бореха там. Народът им. След такива моменти винаги се напрягаше още повече, а всеки раздвижен сантиметър от краката му се дължеше колкото на магията й, толкова и на неговата собствена воля.

Ирен също припираше себе си. Чудеше се дали битката е започнала, дали изобщо щеше да стигне навреме на бойното поле, за да помогне. Чудеше се и какво щеше да завари, като се завърне у дома.

Мрака, на който се натъкваха, когато го лекуваше от демона, който се бе крил в човека, унищожил толкова много от света… Преминаха и през това. Ирен вече не попадаше в капана на спомените му, принудена да гледа ужасите на Морат или да търпи вниманието на нещото, впило се в Каол, но магията й все пак се бореше с раната, обгръщаше я като хиляден рояк от бели светлинки, които сякаш я изгризваха малко по малко.

Той търпеше болката и газеше през всичко, поднесено от мрака. Не се криеше, а продължаваше напред… ден след ден. Спираше чак когато тя изнемощееше и й нареждаше да хапне, да подремне на златистия диван или просто да си поприказват на по чаша студен чай.

Ирен съзнаваше, че спокойното темпо помежду им рано или късно ще секне. Вероятно заради някой спор. Не заради новини, долетели отдалеч.

Една вечер хаганът най-сетне се появи на официалната маса след двете седмици, прекарани в крайморското му имение, където бе избягал от летните жеги заедно с все така скърбящата си съпруга. Очертаваше се приятна вечеря — или поне така изглеждаше отстрани. Тъй като дворецът и Торе не бяха претърпели друго нападение, притаената бдителност се беше поразсеяла през изминалите седмици.

Когато обаче двамата с Каол влязоха в тържествената зала, когато долови напрежението на хаганската маса, Ирен се подвоуми дали просто не беше по-разумно да си тръгнат. Везирите нервничеха по местата си. Аргун, по чието отсъствие никой не бе страдал, докато беше с родителите си в крайморското им имение, само се подсмихваше.

Хасар се засмя широко на Ирен — многозначително. Лош знак.

Принцесата издържа едва петнайсетина минути след началото на вечерята, преди да атакува. Приведе се напред през масата и заяви на Каол:

— Сигурно тази вечер сте много щастлив, лорд Уестфол.

Ирен остана съвършено изправена в стола си. Придвижи, без дори да трепне, вилицата с хапка костур в лимонов сок до устата си и се насили да я сдъвче.

Каол отпи със завидно хладнокръвие от бокала си с вода.

— И защо смятате така, Ваше Височество?

Усмивките на Хасар можеха да са ужасяващи. Смъртоносни. И онази, която залепи на лицето си при следващите си думи, накара Ирен да се попита защо изобщо бе приела поканата й.

— Ами, ако изчислим дните, капитан Фалик и брат ми би трябвало да се завърнат утре.

Ирен стисна по-силно вилицата, броейки наум.

Три седмици. Бяха минали три седмици, откакто Несрин и Сартак заминаха за планината Таван.

Несрин щеше да се прибере утре. И макар нищо — нищо — да не се бе случило между двама им с Каол…

Ирен не смогваше да потисне чувството, че гърдите й хлътват, че съвсем скоро в лицето й завинаги щеше да се затръшне една врата.

Не бяха говорили за Несрин. За връзката му с нея, каквато и да беше тя. А и той не докосваше Ирен повече от необходимото, не я поглеждаше като онази нощ на тържеството.

Защото, разбира се… разбира се, чакаше Несрин. Жената, на която… беше предан.

Ирен се насили да изяде още хапка, въпреки че рибата горчеше в устата й.

Глупачка. Каква глупачка беше, а…

— До вас не е ли достигнала новината? — провлачи Каол със същия непочтителен тон като на принцесата.

Остави бокала си и пръстите му докоснаха за миг тези на Ирен, отпуснати върху масата.

За чужди очи навярно случаен допир, но Каол… Всяко негово движение бе старателно премерено. Съсредоточено. Докосваше я, за да я успокои, сякаш долавяше, че около нея започват да се издигат стени…

Хасар я стрелна недоволно. „Защо не съм осведомена?“

Ирен подскочи невинно. „Не знам нищо по въпроса.“ Съвършената истина.

— Е, предполагам, че ще ни осветлите? — отвърна му студено накрая принцесата.

Каол сви рамене.

— Днес получих вест от капитан Фалик. С брат ви са решили да удължат престоя си с още три седмици. Оказва се, че уменията й с лъка се ползват с голямо уважение сред рукините. Помолили са я да поостане още малко. И тя им угодила.

Лицето на Ирен придоби неутрално изражение. Независимо от факта, че я обля вълна на облекчение и срам.

Добра жена — храбра жена. А тя се радваше, че няма да се прибере. Няма… да ги прекъсне.

— Брат ни постъпва мъдро — отбеляза Аргун, настанил се няколко места по-надолу по масата, — задържайки толкова опитен воин възможно най-дълго.

В гласа му прозираха шипове, макар и добре прикрити.

Каол отново сви рамене.

— Наистина е мъдър, щом е открил потенциала й.

Думите му прозвучаха искрено, но…

Ирен си въобразяваше. Внушаваше си, че в тона му не се чете друга привързаност, освен гордост.

Аргун се приведе напред, за да каже на Хасар:

— Е, да не забравяме другата новина, сестро. Допускам, че лорд Уестфол е чул и нея.

През няколко места от тях хаганът прекъсна разговора с най-близките си везири.

— О, да — рече Хасар и се облегна назад в стола си, въртейки виното в чашата си. — Бях забравила.

Ирен опита да улови погледа на Рения, да накара любовницата на принцесата да й разкрие поне нещо за онова, което се надигаше, за вълната, която всеки момент щеше да се разбие. За причината атмосферата в залата да се нажежи по подобен начин. Ала Рения се взираше единствено в Хасар, сложила ръка върху нейната, сякаш я предупреждаваше.

Не да запази в тайна онова, което знаеше, а да внимава как ще го разкрие.

Погледът на Каол запрескача между Аргун и Хасар. Само доволните физиономии на принца и принцесата подсказваха, че са усетили неведението му. Каол обаче като че още обмисляше дали да се престори на осведомен, или да си признае истината…

Ирен го избави от дилемата.

— Аз не съм чула — изтъкна тя. — Какво е станало?

Под масата той докосна коляното й със своето в знак на благодарност. Тя си обясни удоволствието, което плъзна по тялото й, като резултат от обстоятелството, че бе способен да движи коляното си. Въпреки че стомахът й се свиваше от страх.

— Е — подхвана Хасар с встъпителните акорди от танца, който с Аргун несъмнено бяха съгласували преди вечерята, — научихме за известно… развитие в ситуацията на съседния континент.

Този път Ирен притисна коляно в това на Каол в израз на безмълвна солидарност. „Заедно“, помъчи се да му предаде само с допир.

Аргун заговори първо на Ирен, сетне на Каол, а след това и на баща си:

— Доста неща се случват на север. Доскоро обявените за изчезнали кралски особи пак се появиха на сцената. И Дориан Хавилиард, и кралицата на Терасен. Нейно Величество по неимоверно драматичен начин… бих добавил.

— Къде? — пророни Ирен, защото Каол не можеше.

Дъхът му бе секнал в секундата, в която споменаха собствения му крал.

Хасар й отвърна с доволната усмивка от началото на вечерята.

— Заливът на Черепа.

Лъжата, примерното местонахождение, което Каол й беше дал да предостави на принцесата… Оказал се бе прав.

Тя почувства, че той се скова до нея, нищо, че по лицето му се бе изписал само учтив интерес.

— Това е пиратско пристанищно градче на юг, Велики хагане — поясни Каол на Урус, сякаш наистина беше запознат с новината и действително участваше в разговора. — Намира се сред един голям архипелаг.

Хаганът надникна към видимо разочарованите си везири и придоби тяхното намръщено изражение.

— Защо се появяват в Залива на Черепа?

Каол нямаше отговор, но Аргун с радост услужи на баща си.

— Защото на Елин Галантиус й хрумнало да атакува челно армията, която Перингтън бил разположил в единия край на архипелага.

Ирен свали ръка от масата и стисна коляното на Каол. Всеки твърд мускул на тялото му излъчваше напрежение.

Дува попита с ръка върху наедряващия си корем:

— Чия е била победата?

Сякаш говореше за спортно състезание. Съпругът й явно отчете с поглед колко глави се завъртат в тяхна посока.

— О, нейна — обяви Хасар. — Имахме пратеници в града, които ни осигуриха пълен доклад. — Принцесата за пореден път я удостои със самодоволната си, потайна усмивка. Шпиони, които бе насочила натам заради информацията от Ирен. — Младата кралица притежава завидна сила. — Вметна после на баща си. — Източниците ни докладват, че буквално запалила небето. А след това заличила от лицето на земята по-голямата част от вражеската флота. С един-единствен удар.

Свещени богове!

Везирите се размърдаха нервно по местата си, а лицето на хагана се вкамени.

— Значи, слуховете за унищожението на стъкления дворец не са били преувеличени.

— Не — отвърна меко Аргун. — Силата й дори се е разраснала оттогава. Както и броят на съюзниците й. Дориан Хавилиард пътува с нейния двор. Заливът на Черепа и Господарят на пиратите вече са на колене пред нея.

Завоевателка.

— Воюват заедно с нея — намеси се Каол. — Срещу силите на Перингтън.

— Така ли? — парира го с лекота Хасар. — Ала не Перингтън сега плава надолу по крайбрежието на Ейлве, палейки произволни села.

— Това е лъжа — отсече Каол с плашещо кротък глас.

— Хм? — Аргун сви рамене и се обърна към баща си: същинско олицетворение на угрижения син. — Никой не я е виждал с очите си, разбира се, но е факт, че цели села са били превърнати в пепелища. Разправят, че плавала към Банджали, където възнамерявала чрез груб натиск да си издейства армия от семейство Итгер.

— Това е лъжа — озъби се Каол. Някои от везирите ахнаха, други се закикотиха подигравателно, но той се извърна към хагана. — Познавам Елин Галантиус, Велики хагане. Подобни постъпки не са й в природата. А семейство Итгер…

Той се умълча.

„… са й скъпи.“ Ирен долови неизречените му думи, като че бяха нейните собствени. Принцесата и Аргун се приведоха напред, очаквайки потвърждение. Доказателство за вероятната слабост на Елин Галантиус.

Не по отношение на магията й, а спрямо близките й хора. А Ейлве, попаднал точно между войските на Перингтън и хаганата… Ирен почти виждаше как зъбните колела се въртят в главите им.

— Семейство Итгер ще са по-полезни като съюзник откъм Юга — поправи се Каол със сковани рамене. — Елин е достатъчно прозорлива, за да го знае.

— Е, вие все пак сте запознат с въпроса — отбеляза Хасар. — Били сте й любовник в даден момент, нали така? Или пък ставаше дума за крал Дориан? А може би и за двамата? Шпионите ми така и не ме осведомиха кой е бил в леглото й и кога.

Ирен преглътна изненадата си. Каол и Елин Галантиус?

— Да, познавам я добре — рече сбито Каол.

Коляното му пак се долепи до нейното, като че й казваше:

„После ще ти обясня всичко“.

— И все пак говорим за война — оспори чутото Аргун. — А войната кара хората да вършат неща, за които не биха си помислили в мирно време.

Снизходителният му, подигравателен тон подтикна Ирен да стисне зъби. Това бе планирана атака, краткотраен съюз между брат и сестра.

Кашин се намеси:

— Набелязвала ли си е нашия континент?

Въпрос на войник. Опит да прецени заплахата за земите му, за хагана му.

Хасар зачопли ноктите си.

— Кой знае? С подобна мощ… Вероятно сме лесна мишена.

— Елин вече се бие в една война — процеди Каол. — И не е завоевател.

— Случаят със Залива на Черепа и Ейлве сочи друго.

Един от везирите прошепна нещо в ухото на хагана. Друг се приведе наблизо, за да чуе. Вече обмисляха планове за действие.

Каол отново се извърна към Урус.

— Велики хагане, съзнавам, че мнозина биха преиначили новината, така че да представят Елин като злодей, но ви се кълна, че кралицата на Терасен цели единствено да освободи земите ни. Моят крал не би се съюзил с нея, ако не беше така.

— Наистина ли сте готов да се закълнете? — подхвърли вглъбено Хасар. — В живота на Ирен например?

Каол примигна срещу принцесата.

— Способен ли сте въз основа на всичките си наблюдения върху личността й — продължи тя — да се закълнете в живота на Ирен Тауърс, че Елин Галантиус не би използвала подобни тактики? Не би дръзнала да завземе чужда армия, вместо сама да свика такава? Включително нашата?

Кажи „да“! Кажи „да“!

Каол дори не надникна към Ирен. Просто изгледа отвисоко Хасар, а сетне и Аргун. Везирите се отдръпнаха от хагана.

Каол обаче не промълви и дума. Не се закле.

Спотаената усмивка на Хасар изразяваше същински триумф.

— Така и допусках.

Коремът на Ирен се преобърна.

Хаганът премери Каол с поглед.

— Щом Перингтън и Елин Галантиус набират армии, може пък да се унищожат един друг и да ми спестят усилията.

По челюстта на Каол потрепна нервен мускул.

— Ако е толкова могъща — подхвана Аргун, — сигурно ще съумее да се пребори и сама с Перингтън.

— Не забравяйте крал Дориан — обади се Хасар. — Бога ми, обзалагам се, че двамата заедно са способни да надвият и Перингтън, и силите му без чужда помощ. По-добре да ги оставим да се справят на своя глава, отколкото да проливаме наша кръв по чужди земи.

Ирен трепереше. Трепереше от гняв заради словесните машинации, които Хасар и брат й бяха съчинили, за да предотвратят намесата на хаганата във войната.

— Но — оспори Кашин, явно забелязал изражението й, — нека не забравяме и че ако помогнем на толкова велики сили, дългогодишният мир може да си струва сегашния риск. — Той се взря в хагана. — Ако им се притечем на помощ, татко, застанем ли и ние самите пред подобна заплаха, представи си каква мощ ще връхлети враговете ни.

— Или нас, ако кралицата прецени, че е по-лесно да наруши клетвата си — вметна Аргун.

Хаганът погледна замислено най-големия си син, който в този момент се мръщеше неодобрително на Кашин. Дува продължаваше да ги наблюдава мълчаливо с ръка на корема. Незабелязана и непотърсена за мнение дори от собствения си съпруг.

Аргун пак се извърна към баща си.

— Магическите способности на нашия народ са ограничени. Всевечното небе и трийсет и шестте ни богове са благословили главно лечителите ни. — Той стрелна отровно Ирен. — Какво са стоманата и дървото срещу такава мощ? Елин Галантиус превзе Рифтхолд и Залива на Черепа, а сега вероятно се кани да превземе и Ейлве. По-мъдър владетел би се насочил на север, за да укрепи кралството си, и чак тогава би тръгнал на юг от самите му граници. Тя обаче разпръсква силите си, разделя ги между Севера и Юга. Ако кралицата не е глупачка, то съветниците й са такива.

— Съветниците й са опитни воини, видели повече войни и битки, отколкото вие някога ще видите — отсъди студено Каол.

Най-възрастният принц се скова. Хасар се засмя приглушено.

Хаганът отново претегли думите на всички около масата.

— Това е дебат, предназначен за съвещателните стаи, не за трапезарията — обяви накрая, без да дава излишни надежди, особено на Каол и Ирен. — Макар че съм склонен да се подчиня на голите факти.

Каол имаше благоразумието да не оспорва решението му. Запази лицето си все така безизразно и просто кимна на хагана.

— Благодаря ви за честта да вземете под внимание искането ми, Велики хагане.

Аргун и Хасар си размениха злоради погледи, а хаганът наново се зае с вечерята си.

Ирен и Каол не докоснаха остатъка от храната си.

* * *

Кучка. Принцесата беше кучка, а Аргун — един от най-върлите кучи синове, които Каол бе срещал някога.

Имаше нещо естествено в съпротивата им, нормално беше да се страхуват от силите на Елин и заплахата, която можеше да надвисне заради нея над хаганата. Но тези двамата му бяха ясни. Знаеше, че Хасар просто не искаше да напуска удобствата на дома си и обятията на любовницата си, за да замине на война. Не желаеше да си разваля комфорта.

А Аргун… Той търгуваше с власт и знания. Каол не се и съмняваше, че отпорът му бе подтикнат от стремежа му да го постави в отчаяно положение.

Още по-отчаяно. Дотолкова, че да предложи възможно най-висока цена за помощта им.

Кашин щеше да постъпи така, както заповядаше баща му. А що се отнасяше до самия хаган…

Часове по-късно, докато лежеше в леглото си, приковал очи в тавана, Каол все още стискаше зъби. Ирен бе уловила състрадателно рамото му на раздяла, обещавайки да се върне на следващия ден.

Каол обаче не намери сили да й отвърне.

Трябваше да излъже. Да се закълне, че е готов да гарантира за Елин с живота си.

Защото Хасар съзнаваше, че ако го накара да се закълне в живота на Ирен…

Дори трийсет и шестте им богове да не ги беше грижа за него, не можеше да рискува.

Виждал бе Елин да върши ужасяващи неща.

Още сънуваше как изкормва Арчър Фин най-хладнокръвно. Какво беше оставила от тялото на Грейв в онази уличка. Как колеше хора като говеда, било в Рифтхолд или в Ендовиер. Знаеше колко безчувствена и жестока можеше да бъде понякога. Точно по тази причина се беше скарал с нея по-рано същото лято — заради липсата й на задръжки.

Роуан беше добър елф. И никак не се боеше от Елин, от магията й. Ала дали тя би се вслушала в съвета му? Едион и Елин колкото бяха способни да постигнат съгласие, толкова и да се сбият, а Лизандра… Каол не познаваше хамелеонката достатъчно отблизо, че да прецени дали би смогнала да държи Елин в правия път.

Елин наистина се бе променила, превърнала се беше в кралица. Всъщност още се превръщаше в такава.

Но Каол вярваше, че би сторила всичко — абсолютно всичко, — за да защити близките си. И кралството си. А ако някой се изпречеше насреща й, възпрепятствайки я да ги брани… Тогава Елин не познаваше граници. Никакви граници.

Ето защо Каол не можа да се закълне в живота на Ирен, че Елин не би прибягнала до подобни методи. Като се имаше предвид горчивото им минало с Ролф, вероятно беше използвала магията си, за да го сплаши, да го принуди да й съдейства.

А Ейлве… Опълчили ли й се бяха някак, за да провокират такава жестокост? Не можеше да си представи, че Елин би наранила невинни хора, камо ли народа на обичната си приятелка. И все пак кралицата си даваше сметка каква опасност представлява Перингтън — Ераван. Какво би причинил на всички тях, ако тя не успееше да ги сплоти. И то на всяка цена.

Каол потри лицето си. Ако Елин се беше овладяла, ако бе изиграла ролята на отчаяната кралица… Много щеше да улесни мисията му.

Нищо чудно поведението й да им бе коствало победата в тази война. Единственият им шанс за бъдеще.

Но поне Дориан се беше появил на бял свят — несъмнено в безопасност сред спътниците на Елин.

Каол благодари на боговете за този дар.

Тихо почукване го накара да се изправи рязко в леглото. Идваше не откъм фоайето, а откъм стъклените врати към градината.

Краката му се свиха леко в коленете — по-скоро инстинктивна реакция, отколкото съзнателно движение. С Ирен изпълняваха тежките упражнения по два пъти дневно и различните терапии му възвръщаха краката сантиметър по сантиметър. Терапиите и магията, която Ирен изливаше в тялото му, докато той се бореше с адската орда спомени. Никога не й разказваше какво е съзрял, какво го е накарало да крещи от ужас.

Нямаше смисъл. А и от идеята да й сподели за провалите си, за грешните си решения му се гадеше още повече. Онова обаче, което сега виждаше в нощната градина отвън… Не беше спомен.

Каол примижа в тъмнината към високата мъжка фигура, вдигнала ръка в безмълвен поздрав — неговата собствена пък се плъзна към ножа под възглавницата му. Фигурата се приближи към светлината от фенера и Каол въздъхна облекчено, махвайки на принца да влезе.

Кашин отключи вратата с малко ножче и се промъкна безшумно в стаята.

— Не предполагах, че принцовете умеят да разбиват ключалки — рече Каол вместо поздрав.

Кашин се задържа до вратата, където градинският фенер осветяваше лицето му достатъчно, че Каол да зърне половинчатата му усмивка.

— Научих се на това, за да прониквам в стаите на красиви дами, не за да крада.

— Мислех, че вашият двор е по-широко скроен в това отношение от моя собствен.

Усмивката му се разшири.

— Може да се каже, но киселите стари съпрузи са си едни и същи и на двата континента.

Каол се засмя, клатейки глава.

— С какво мога да съм ви полезен, принце?

Кашин се вгледа в процепа под отсрещната врата и Каол последва примера му. Когато и двамата не забелязаха сенки там, Кашин подхвана:

— Предполагам, че още не сте открили следи от нападателя на Ирен в двора ми.

— За жалост, не.

В отсъствието на Несрин нямаше кой да издирва следите от потенциални валгски пратеници из Антика. Пък и затишието през последните три седмици караше една част от него да се надява, че… просто са си тръгнали. След онази случка в двореца и Торе цареше значително по-спокойна атмосфера, сякаш сенките наистина бяха останали в миналото.

Кашин кимна.

— Знам, че Сартак замина с капитана ви, за да търсят отговори относно заплахата.

Каол не посмя нито да потвърди, нито да отрече. Нямаше представа в какви отношения е бил Сартак със семейството си, преди да потегли натам, дали бе получил благословията на баща си.

Кашин продължи:

— Вероятно на това се дължи атаката, която брат ми и сестра ми подеха срещу вас на вечеря. Щом дори Сартак приема заплахата като нещо сериозно, съзнават, че разполагат със съвсем кратко време да отблъснат баща ни от каузата ви.

— Но ако заплахата е реална — настоя Каол, — ако е възможно да се пренесе и по вашите земи, защо да не се борят срещу нея? Защо да не я възпрат преди това?

— Защото става дума за война — отвърна Кашин и начинът, по който говореше, стойката на тялото му незнайно защо накараха Каол да се почувства по-млад в сравнение с него. — И макар Аргун и Хасар да представиха аргумента си твърде подло, подозирам, че са наясно какво би ни коствало присъединяването към каузата ви. Хаганатската армия в цялата й мощ никога преди не е била изпращана по чужди земи. Отделни легиони — да, били те рукините, армадата или моите конници. Понякога обединени, но никога всичките наведнъж, никога в мащабите, които изисквате вие. Жертвите, ударът по хазната ни… огромни ще са. Повярвайте, брат ми и сестра ми го схващат твърде добре.

— Ами страхът им от Елин?

Кашин изсумтя.

— За това не мога нищо да кажа. Може да е основателен, може и да не е.

— А мога ли да попитам с каква цел нахлухте с взлом в стаята ми?

Трябваше да говори по-почтително, но…

— Идвам да ви споделя едно сведение, за което Аргун умишлено забрави да ви спомене.

Каол остана в очакване и му се прииска да не седеше в леглото, и то гол от кръста нагоре.

Кашин поясни:

— Везирът ни по международна търговия ни докладва за голяма, доходоносна поръчка на относително ново оръжие.

Дъхът на Каол секна. Ако в Морат бяха намерили начин да…

— Наричаме го „огнено копие“ — додаде Кашин. — Най-вещите ни занаятчии го изработиха, комбинирайки оръжия от различни части на континента ни.

О, богове! Ако в Морат го бяха прибавили към арсенала си…

— Капитан Ролф го поръчал за флотата си. Преди месеци.

Ролф…

— А заедно с новината, че Елин Галантиус е превзела Залива на Черепа, пристигна и нова поръчка за още повече огнени копия.

Каол подреди информацията в главата си.

— Защо Аргун пропусна да го вметне на вечеря?

— Защото огнените копия са много, много скъпи.

— А това несъмнено е добре дошло за икономиката ви.

— Точно така.

И за стремежа на Аргун да избегне войната.

Каол се умълча за момент.

— Ами вие, принце? Искате ли да участвате във войната?

Кашин не отговори веднага. Вместо това плъзна очи из стаята, към тавана и леглото, преди да ги застопори върху Каол.

— Това ще е най-голямата война на нашето време — пророни тихо принцът. — Ще говорят за нея дълго след смъртта ни, дори след смъртта на внуците на децата ни. Ще шепнат легенди за нея около лагерните огньове, ще я възпяват в песни. Ще се носят истории за геройски загиналите, за онези, които са воювали, и онези, които са се скрили. — Той преглътна. — Гривата на моя сулд се вее на север. Ден и нощ. Може би ще срещна съдбата си из равнините на Фенхароу. Или пред белите стени на Оринт. Но ще тръгна на север. Чакам единствено заповед от баща ми.

Каол премисли думите му и надникна към сандъците до стената на банята.

Кашин се бе обърнал да си върви, когато той го попита:

— Кога е следващата среща на баща ви с везира по международна търговия?

37

Несрин не разполагаше с повече време.

На Фалкан му трябваха десет дни да се възстанови, затова със Сартак щяха да имат съвсем малко време да посетят другите наблюдателници на юг. Опита се да убеди принца да заминат без хамелеона, но той отказваше. Въпреки че Борте бе решена да тръгне с тях, Сартак не желаеше да поема рискове.

Намери обаче други начини да уплътни престоя им. Заведе Несрин до лагерите на север и запад, срещна я с тамошните кланови майки и капитаните, предвождащи войските им.

Някои кланове ги приеха радушно, приветствайки Сартак с пирове и гуляи, продължили цяла нощ.

Други като Берлад се оказаха по-студени — клановите им майки и останалите им водачи не ги поканиха да се застоят по-дълго от нужното. И не ги приветстваха с ферментиралото козе мляко, което всички пиеха — толкова силно, че Несрин очакваше гърдите, лицето и дори зъбите й да се окосмят от него. Първия път, когато го пробва, едва не се задави до смърт, спечелвайки си сърдечни потупвания по гърба и тост, вдигнат в нейна чест.

Топлото посрещане от страна на някои от клановете още я учудваше. Учудваха я усмивките на рукините, които я молеха за демонстрация с лъка — едни от тях свенливо, други далеч по-смело. Но и тя научи доста от тях. Летя със Сартак през планинските проходи, обстрелвайки мишени, посочени от принца, упражнявайки се как да стреля през вятъра като вятъра.

Той дори й позволи да лети сама с Кадара — един-единствен път, но достатъчен, за да се изуми отново как пускаха четиригодишни деца да го правят… и все пак никога в живота си не се бе чувствала толкова свободна.

Толкова независима и необуздана, но и някак събрана в себе си.

И така, прелитаха от клан на клан, от огнище на огнище. Сартак проверяваше как са ездачите, как вървят тренировките им, отбиваше се да навести новородени бебета и поболели се старци. Несрин го следваше като сянка — или поне се стараеше.

Всеки път, когато изостанеше назад, той я тикваше напред. Изникнеше ли някоя задача, пращаше я да помага на другите. Миеше съдове след вечеря, събираше стрелите след стрелба по мишени, чистеше изпражненията на руките от пещерните зали и гнездата им.

Поне за последната задача принцът също бе запретнал ръкави. Независимо от ранга си и от капитанския си статут той вършеше всякакъв вид работа, без да се оплаква. Работата била за всички, обяснил й бе една вечер, когато го попита защо се втурва в това.

Ала докато стържеше с лопата засъхналите изпражнения или обучаваше млади воини как да зареждат лък, някакво неспокойство мътеше душата й.

Вече дори не можеше да си представи кротките сбирки в двореца на Рифтхолд, където бе раздавала заповеди на сериозните си стражи, преди да се насочи към мраморните коридори и пищните зали. Не можеше да си представи градските казарми, в чиито претъпкани помещения бе чакала да получи разпореждане; улиците, по чиито ъгли бе стояла с часове, наблюдавайки как хората пазаруват, хранят се, спорят, бродят безцелно.

Друг живот, друг свят.

Тук, надълбоко в планината, докато дишаше свежия въздух, приседнала пред огнището, където Хоулун разказваше истории за рукините и конниците, за първия хаган и обичната му съпруга, на която бе кръстена Борте… Не можеше да си представи онзи предишен живот.

И не желаеше да се връща към него.

Една вечер пред огнището, докато разплиташе стегнатата плитка, на която я бе научила Борте, Несрин изненада дори себе си.

Хоулун седеше с камък в ръка и точеше някакъв кинжал, говорейки на малката групичка около огъня — Сартак, Борте, Фалкан, все още пребледнял и накуцващ, и още шестима, които Несрин вече познаваше като братовчеди на Борте. Клановата майка огледа лицата им, позлатени от пламъците, и попита:

— Защо тази вечер вие не ми разкажете някоя история за Адарлан?

Всички очи се обърнаха към Несрин и Фалкан.

Хамелеонът потрепери.

— Боя се, че моите са доста скучни. — Ала все пак се замисли. — Имах едно интересно преживяване в Червената пустиня, но… — Той махна вяло към Несрин. — Първо ми се ще да чуя някоя от твоите истории, капитане.

Несрин се помъчи да не изпада в смут под напора на толкова много погледи.

— Отраснала съм с истории за вас, за тези земи — призна си тя.

Отвърнаха й с широки усмивки. Сартак само й намигна. Тя сведе глава с пламнало лице.

— Разкажи ни някоя история за елфите — предложи Борте. — За елфическия принц, когото си срещнала.

Несрин поклати глава.

— Не знам истории за елфите. А принца не го познавам особено добре. — Борте се намръщи и Несрин добави: — Но мога да ви изпея нещо.

Мълчание.

Хоулун остави точилото.

— Ще сме ти благодарни. — Тя изгледа с укор Борте и Сартак. — Децата ми не могат да изпеят и един куплет, дори животът им да зависи от това.

Борте врътна очи срещу клановата си майка, а Сартак сведе гузно глава с крива усмивка на лице.

Несрин също се усмихна, макар и сърцето й да блъскаше заради дръзкото й решение. Не бе пяла пред публика, но това… Усещаше го не като изпълнение, а като споделяне. Заслуша се във вятъра, шепнещ пред входа на пещерата, а останалите се смълчаха.

— Това е песен за Адарлан — промълви накрая. — От полите на планината, намираща се северно от Рифтхолд, където е родена майка ми. — Стара, позната болка превзе гърдите й. — Пееше ми я, преди да почине.

В стоманения поглед на Хоулун проблесна състрадание. Несрин обаче надзърна към Борте, натъквайки се на нетипично мекото й изражение, гледаше я така, сякаш за пръв път я виждаше. Несрин й кимна едва доловимо. И двете носим този товар.

Борте й отговори с кротка усмивка.

Несрин пак се заслуша във вятъра. Позволи на мислите си да я отведат обратно в малката й, хубава стаичка в Рифтхолд, да й напомнят за коприненонежната милувка на майка й. Въодушевена от историите на баща си за далечната му родина, за руките и конниците, рядко бе разпитвала майка си за Адарлан, въпреки че бе рожба и на двете земи.

А тази песен… Тя беше една от малкото истории, които знаеше, и то в любимия й вид. Песен за родината й през онези отминали, далеч по-светли дни. Искаше й се да я сподели с тях, да им разкрие към какви времена можеше да се върне Адарлан.

Несрин прочисти гърлото си. Пое глътка въздух.

Сетне отвори уста и запя.

Пукотът на огъня сякаш се превърна в глух барабанен тътен, а гласът й се разля из планинската палата Алтун, усуквайки се около древните колони, отеквайки по изсечената скала.

Долови как Сартак застива на място, как от лицето му се изпаряват и твърдостта, и смехът.

Ала тя се съсредоточи върху песента, върху отколешните думи, върху приказката за далечни зими и капки кръв по снега, за майки и дъщери, за това как се обичали, как воювали и се бранели една друга.

Гласът й се извисяваше и утихваше, неустрашим и благороден като рук, и Несрин можеше да се закълне, че дори виещите ветрове се спотаиха, за да я послушат.

А когато приключи с един озарен, висок тон, въплъщаващ пролетното слънце, изгряващо над студените земи, когато тишината и пращенето на огъня наново изпълниха света…

Борте плачеше. Безмълвни сълзи се търкаляха по красивото й лице. Хоулун стискаше силно ръката на внучката си, захвърлила точилото настрани. И в двете още зееше незараснала рана.

Може би и в Сартак, защото лицето му преливаше от скръб. Скръб и благоговение… и дори нещо несравнимо по-нежно.

— Още една история за Стрелата на Неит.

Тя отново сведе глава, приемайки възхвалите на околните с усмивка. Фалкан заръкопляска, попляска колкото можа и настоя за втора песен.

Несрин, за своя изненада, му угоди. С бодра, веселяшка планинска песен, която бе научила от баща си — за бистри поточета, препускащи през поля с разцъфнали диви цветя.

През цялата вечер, докато пееше в красивата планинска зала, тя чувстваше погледа на Сартак върху себе си. Поглед, какъвто не бе впивал в нея досега.

И макар да си повтаряше, че трябва, Несрин не извърна очи от него.

* * *

След няколко дни, когато Фалкан най-сетне се възстанови достатъчно, решиха да посетят трите други наблюдателници, открити от Хоулун.

В първите две не откриха нищо, но бяха толкова далеч една от друга, че се наложи да отидат до тях в два отделни дни. Хоулун им бе забранила да лагеруват в пустошта, ето защо, вместо да рискуват да си навлекат гнева й, се връщаха вечер и даваха няколко дни почивка на Кадара и Аркас, добродушния рук на Борте.

Сартак съумя да позатопли поне малко отношенията си с хамелеона. Следеше го също толкова зорко, колкото Кадара, но все пак от време на време правеше опит да разговаря с него.

Борте, от своя страна, обстрелваше Фалкан с въпроси, докато всички вкупом претърсваха руините, които не бяха нищо повече от безполезни купчини камънак. Какво е усещането да си патица и да замахваш с крайници под водата, макар и отвън да изглежда, че се плъзгаш гладко по повърхността й?

Когато се храниш, възприел формата на някой хищник, събира ли се всичкото месо в човешкия ти стомах после?

Или ти се налага да изчакаш известно време, преди да се преобразиш?

А след това като животно ли ходиш по голяма нужда?

Последното й питане предизвика пронизителния смях на Сартак. Докато Фалкан просто се изчерви и предпочете да не отговори.

В първите две кули не намериха нищо, което да им изясни защо бяха построени и срещу кого се бяха отбранявали древните им стражи, нито пък как го бяха надвивали.

Оставаше последната кула, а… изчислявайки дните, Несрин си даде сметка, че трите седмици, които бе обещала на Каол, бяха свършили.

Сартак също го знаеше. Затова я откри в едно от рукските гнезда, където тя се любуваше на почиващите или излитащи птици. Често го посещаваше през по-спокойните следобеди, за да погледа руките — тяхната поразителна схватливост и из пълнените с обич връзки помежду им.

Беше се облегнала на стената до вратата, когато принцът се появи. В продължение на няколко минути просто наблюдаваха мълчаливо как една двойка руки се чоплят гальовно с клюнове, преди мъжкарят да скочи от ръба на гигантската пещера, политайки стремглаво надолу към бездната.

— Виждаш ли онзи там — подхвана накрая принцът. Сочеше червеникавокафявия рук, стоящ до отсрещната стена. Несрин често се натъкваше на него и неизменно й правеше впечатление колко е самотен, как никога никой не го посещаваше. — Ездачът му загина преди няколко месеца. Хвана се за гърдите по време на вечеря и просто умря. Беше стар, но рукът му… — Сартак се усмихна тъжно на птицата. — Той е млад. Няма и четири години.

— Какво се случва с онези, чиито ездачи умрат?

— Предлагаме им свобода. Едни отлитат към пустошта. Други остават. — Сартак скръсти ръце. — Този остана.

— Намират ли си нови ездачи?

— Някои от тях — да. Ако ги приемат. Рукът решава.

Несрин долови поканата в гласа му. Прочете я в очите на принца.

Гърлото й се стегна.

— Трите ни седмици изтекоха.

— Вярно е.

Тя се обърна с лице към него и килна леко глава назад, за да го погледне в очите.

— Потребно ни е още време.

— И какво му каза?

Простичък въпрос.

Часове наред тя бе доизпипвала писмото си до Каол, преди да го даде на най-бързия вестоносец на Сартак.

— Обясних му, че ни трябват още три седмици.

Той наклони глава настрани, взирайки се проницателно в нея.

— Много неща могат да се случат за три седмици.

Несрин с усилие задържа раменете си изопнати, брадичката си — вирната.

— Но накрая трябва да се върна в Антика.

Сартак кимна, въпреки че в очите му просветна нещо като разочарование.

— Тогава май на онзи рук ще му се наложи да почака за друг ездач.

Именно това се бе случило преди ден. Разговорът, заради който не беше в състояние да задържи погледа си върху принца за твърде дълго.

А докато траеше няколкочасовият им полет тази сутрин, бе надникнала веднъж-два пъти към Кадара, възседната от Сартак и Фалкан.

Ето че сега обаче Кадара предприе широк вираж, забелязала последната кула далеч под тях, разположена върху единственото равно плато сред околните хълмове и върхове на Таван. По това време на лятото равнината тънеше в смарагдови треви, сред които лъкатушеха сапфирени поточета. Рухналата наблюдателница приличаше на купчина камъни.

Борте изсвири през зъби на Аркас, дръпвайки поводите му, и рукът направи вираж наляво, преди отново да се понесе из въздуха. Борте бе опитен ездач, по-дръзка от Сартак главно заради по-дребния си и по-пъргав рук. Спечелила бе последните три ежегодни състезания между всички кланове, в които воините премерваха ловкостта, скоростта и бързата си мисъл.

— Ти ли си избра Аркас — надвика вятъра Несрин, — или тя избра теб?

Борте се приведе напред да потупа птицата по врата.

— Беше взаимно. Само като зърнах тази рошава глава да се подава от гнездото, и се влюбих. Всички ми натякваха да си избера по-едро пиле, а майка ми добре ме овика. — Тя се поусмихна печално. — Аз обаче си знаех, че Аркас е моят рук. Разбрах го в мига, в който я видях.

Несрин замлъкна, докато се снишаваха към живописната равнина и срутената кула, загледана в озарените от слънцето криле на Кадара.

— Трябва някой ден да полетиш с онзи рук от гнездото — подхвърли Борте, позволявайки на Аркас да кацне плавно. — Изпробвай го.

— Скоро си тръгвам. Няма да е справедливо спрямо никого от двама ни.

— Знам. И все пак ми се струва добра идея.

* * *

Борте обичаше да открива капаните, заложени от елфите.

Несрин нямаше нищо против, защото се оказваше по-добра от нея в издирването им.

Ала тази кула, за жалост на Борте, се бе срутила някъде в миналото и долните етажи бяха затрупани. Оцелял беше само един, и то без покрив.

Затова се обърнаха към Фалкан.

Докато хамелеонът се преобразяваше, смалявайки размерите си, Сартак дори не се помъчи да прикрие тръпката си на отвращение. Не я прикри и когато върху пропадналия каменен блок, на който допреди малко бе седял Фалкан, остана само едра стоножка. Насекомото се надигна и им махна с безчетните си малки крачета.

Несрин също я побиха тръпки, макар че Борте се засмя и вдигна ръка за поздрав към съществото.

Фалкан се запромъква между срутените камъни, за да надникне и провери оцеляло ли бе нещо от долните етажи.

— Не знам защо се мръщиш толкова, Сартак — изцъка с език Борте. — На мен ми се струва очарователно.

— Не е заради тварите, в които се превръща — сподели той, наблюдавайки срутените камънаци, сред които се бе провряла стоножката. — Просто си представям как костите му се стопяват, как плътта му се разтича… — Той пак потрепери и се извърна към Несрин. — Теб притесняваше ли те да гледаш приятелката си… хамелеонката?

— Не — рече искрено Несрин. — Всъщност не я бях виждала да се преобразява до онзи ден, за който са ти докладвали разузнавачите ти.

— Невъзможният изстрел — промълви Сартак. — Значи наистина си спасила хамелеон тогава.

Тя кимна.

— Казва се Лизандра.

Борте сръчка Сартак с лакът.

— Не ти ли се приисква да заминеш на север, братко? Да срещнеш лично тези хора, за които разказва Несрин? Хамелеонки, огнедишащи кралици и елфически принцове…

— Започвам да вярвам, че влечението ти по всичко, свързано с елфите, може да е опасно — измърмори Сартак.

— Взех си само един-два кинжала — възпротиви се Борте.

— От предишната наблюдателница заграби толкова много, че клетата Аркас едва излетя.

— Те са за продан — изпуфтя Борте. — Когато хората ни си извадят главите от задниците и разберат, че можем да въртим доходоносна търговия.

— Нищо чудно, че толкова си паснахте с Фалкан — обобщи Несрин и Борте я сръга грубо в ребрата.

Несрин се изкиска и я плесна през пръстите.

Борте сложи ръце на хълбоците си.

— За ваше сведение…

Оглушителен писък пресече думите й.

Не от Фалкан под тях.

Отвън. От Кадара.

Несрин зареди лъка си и се прицели още преди да изскочат на полето.

Където ги чакаха безброй руки. И навъсените им ездачи.

Сартак въздъхна и отпусна рамене. Борте обаче невъздържано си проправи път между двама им и изруга неприлично, без да сваля меча си — наистина изкован в Астерион, от арсенала на предишната кула.

Млад мъж, горе-долу на възрастта на Несрин, бе слязъл от рука си — птица, чието кафяво оперение беше толкова тъмно, че изглеждаше почти черно — и сега крачеше напето към тях със самодоволна усмивка на красивото си лице. Борте се втурна гневно към него през високите треви.

Скупчилите се рукини продължиха да ги изучват високомерно. Нито един от тях не се поклони на Сартак.

— Какво правиш тук, по дяволите? — попита Борте, спирайки с ръка на хълбока достатъчно далеч от младия мъж.

Той носеше кожено облекло като нейното, но цветовете на кожената лента около бицепса му… Берлад. Най-неприветливият от всички кланове, които бяха посетили, и един от по-силните. Ездачите му получаваха стриктно обучение и поддържаха пещерите си педантично чисти.

Без да удостои с внимание Борте, младият мъж се провикна към Сартак:

— Видяхме руките ви, когато прелетяхте над нас. Далеч си от лагера си, капитане.

Прецизно формулиран въпрос.

Борте изсъска:

— Махай се, Йеран. Никой не те е викал.

Той вирна вежда невъзмутимо.

— Май още не си се научила да си траеш.

Тя се изплю в краката му. Другите ездачи се напрегнаха, но Борте стрелна и тях кръвнишки.

Те сведоха поглед.

Иззад Несрин и Сартак се чу хрущене на камъни. Очите на Йеран пламнаха, а коленете му се превиха, сякаш се канеше да скочи към Борте, да я хвърли зад себе си, зърнал Фалкан да излиза от руните.

В облика на вълк.

Борте обаче се отдалечи от Йеран и обяви със захаросан гласец:

— Това е новият ми домашен любимец.

Йеран зяпна смаяно, прехвърляйки поглед между момичето и вълка, който седна кротко до Несрин. Тя не се сдържа и го почеса между пухкавите уши.

Хамелеонът й позволи, дори притисна глава към дланта й.

— В странна компания се движиш напоследък, капитан Сартак — скалъпи Йеран.

Борте щракна с пръсти пред лицето му.

— Под нивото ти е да приказваш с мен ли?

Той й се ухили лениво.

— Да не би най-сетне да имаш нещо смислено за казване?

Тя се наежи. Сартак обаче се изправи до клановата си сестра с едва доловима усмивка на лице.

— Имаме работа по тези земи и спряхме за почивка. Вас какво ви води толкова далеч на юг?

Йеран хвана дръжката на дългия нож върху хълбока си.

— Три от пилетата ни изчезнаха. Тръгнахме да ги търсим, но не намираме нищо.

Коремът на Несрин се сви, щом си представи как паяците се прокрадват из гнездата, между руките, до пухкавите пиленца, така свирепо бранени. До човешките семейства, спящи толкова наблизо.

— Кога са били отвлечени? — поинтересува се Сартак с каменно лице.

— Преди две нощи. — Йеран потри челюстта си. — Подозирахме, че са бракониери, но не попадаме нито на човешка миризма, нито на дири, нито пък на лагер.

Погледни нагоре! Проклетото предупреждение от наблюдателницата в Ейдолон прокънтя в ума на Несрин.

Явно и в този на Сартак, ако съдеше по стегнатите му челюсти.

— Връщай се в лагера си, капитане — каза Сартак на Йеран, посочвайки стената от планини отвъд равнината, чиито сиви скали изглеждаха толкова голи в сравнение с живота, който кипеше около тях. Дагулските възвишения като че неизменно ги съзерцаваха. В очакване. — Не пристъпвайте по-надалеч.

Предпазливост изпълни кафявите очи на Йеран и той надникна към Борте, сетне обходи с поглед Сартак, Несрин и Фалкан.

— Каранкуи.

Ездачите се разшаваха нервно. Името накара дори руките да размърдат тревожно криле, сякаш и те го знаеха.

Борте обаче рече на всеослушание:

— Чухте брат ми. Връщайте се в лагера си.

Йеран й се поклони подигравателно.

— Ти се върни в твоя, и аз ще се върна в моя, Борте.

Тя оголи зъби насреща му.

Йеран все пак яхна рука си с ловко, елегантно движение, а като даде знак с брадичка, другарите му отлетяха. Той изчака да се издигнат достатъчно, преди да заяви на Сартак:

— Ако каранкуи започват да ловуват в териториите ни, ще трябва да съберем хайка, за да ги отблъснем. Преди да е станало твърде късно.

Порив на вятъра грабна плитката на Сартак и я понесе към онези сиви планини. На Несрин й се прииска да види лицето му, да разчете изражението му в мига, в който Йеран спомена „хайка“.

— Ние ще се справим — увери го Сартак. — А вие бъдете нащрек. Пазете децата и пилетата си.

Йеран кимна мрачно — войник, получил заповед от командира си, капитан, получил заповед от принца си. После се вторачи в Борте.

Тя му отвърна с вулгарен жест.

Йеран само й намигна, преди да подсвирне на птицата си и да излети в небето, завихряйки със себе си мощна струя въздух, която развя плитките на Борте.

Тя го проследи с поглед, докато не настигна братята си, а след това се изплю на земята, където допреди малко бе стоял рукът му.

— Копеле! — процеди през зъби, завъртя се и закрачи ядно към Несрин и Фалкан.

Хамелеонът се преобрази, олюлявайки се на крака, докато човешкият му облик се възвръщаше полека.

— Долу няма нищо важно — съобщи, когато Сартак също отиде при тях.

Несрин се вгледа смръщено във Възвишенията.

— И бездруго смятам, че е време да съставим друга стратегия.

Сартак проследи погледа й, приближавайки се толкова до нея, че топлината на тялото му се просмука в нейното. Двамата дълго не отлепиха очи от планинската стена пред тях, вглъбени в онова, което ги очакваше отвъд нея.

— Онзи млад капитан Йеран… — подхвана предпазливо Фалкан, извърнал глава към Борте. — Май го познаваш добре.

Тя се навъси.

— Той ми е годеник.

38

Кашин може и да не притискаше баща си нито пред други хора, нито на четири очи, но определено си имаше своите похвати. И когато Каол наближи затворените врати към търговското съвещание, свикано от хагана, прикри усмивката си, съзирайки на пост отпред Хашим, Шен и още двама от стражите, с които тренираше всяка сутрин. Шен, чиято броня сияеше на бледата утринна светлина, му намигна и веднага почука на вратата с изкуствената си ръка, преди да я отвори.

Каол не посмя дори да кимне за поздрав и благодарност на стражите. Просто влезе с количката в слънчевата съвещателна зала, намирайки хагана и трима везири в златисти роби около дълга дървена маса, лакирана в черно.

Всички го наблюдаваха безмълвно. Каол обаче продължи напред към масата с гордо вирната глава и приветлива, смирена усмивка на лице.

— Дано не ви прекъсвам, но бих желал да обсъдим един въпрос.

Хаганът стисна устни. Облечен бе в светлозелена туника и тъмни панталони, чиято тясна кройка разкриваше тялото на воин, все още прозиращо под повехналата му външност.

— Колко пъти е нужно да ви повторя, лорд Уестфол, че се налага да говорите с Великия везир — той кимна към начумерения мъж срещу себе си, — ако искате среща с мен.

Каол спря пред масата, намествайки нозете си в количката. Тази сутрин след тренировката с дворцовата стража изпълни колкото можа повече от упражненията си за крака и независимо че си бе възвърнал подвижността чак до коленете, идеята да понесе тежестта на цялото си тяло с тях, за да се изправи…

Прогони я. В момента нищо не опираше до това дали ще е изправен, или седнал.

Можеше да говори с достойнство и авторитет както на крака, така и по гръб. Количката му не бе затвор, не го принизяваше, превръщайки го в по-незначителен.

Ето защо той сведе глава в поклон с едва забележима усмивка.

— С цялото ми уважение, Велики хагане, не идвам на среща с вас.

Урус примигна насреща му — единствения му израз на изненада, когато Каол килна глава към мъжа в небесносиня роба, когото Кашин му беше описал.

— Идвам да говоря с везира ви по международна търговия.

Везирът заснова с поглед между хагана и Каол, като че готов да се провъзгласи за невинен, въпреки че в кафявите му очи просветваше любопитство. И все пак той не посмя да продума.

Каол впи очи в тези на хагана.

Отказа да си напомни, че е прекъснал лична среща на един от най-могъщите мъже в света, че е гост в чуждестранен двор и съдбата на приятелите и сънародниците му зависи от постиженията му тук. Просто продължи да се взира в хагана като мъж в мъж, като воин във воин.

Вече имаше зад гърба си битка с крал.

Хаганът най-сетне посочи с брадичка към едно празно място на масата. Не особено официално приветствие, но все пак беше нещо.

Каол кимна в знак на благодарност и се настани зад масата, поглеждайки спокойно четиримата мъже в очите, преди да заяви на везира по международна търговия:

— Докладваха ми, че сте получили две големи поръчки за огнени копия от армадата на капитан Ролф: една преди появата на Елин Галантиус в Залива на Черепа и една още по-голяма след това.

Белите вежди на хагана подскочиха. Везирът се намести нервно в стола си, но кимна.

— Да — отвърна на езика на Каол. — Правилно са ви докладвали.

— Колко бихте казали, че струва едно огнено копие?

Везирите се спогледаха и един от тях, навярно този по вътрешна търговия, назова сумата.

Каол реши да изчака. Кашин му бе съобщил колосалната цифра още миналата вечер. И точно както допускаше, като чу цената, хаганът извърна глава към везира си.

— Колко предстои да изпратите на Ролф, следователно на Терасен? — поинтересува се Каол.

Още една цифра. Каол позволи на хагана сам да изчисли. И с крайчеца на окото си видя как веждите му се вдигат още по-високо.

Великият везир опря ръце на масата.

— В добрите или лошите намерения на Елин Галантиус опитвате да ни убедите, лорд Уестфол?

Вместо да отговори на язвителния въпрос, Каол заяви на везира по международна търговия:

— Бих искал да ви възложа поръчка. Всъщност искам да удвоя поръчката на кралицата.

Мълчание.

Везирът по международна търговия изглеждаше готов да се превърти в стола си.

Великият везир обаче изсъска презрително:

— С какви пари?

Каол насочи ленивата си усмивка към мъжа.

— Идвам по вашите земи с четири сандъка безценни съкровища. Предполагам, че ще са достатъчни.

За сетен път пълно мълчание.

Докато хаганът не попита везира си по международна търговия:

— Е, ще са достатъчни ли?

— Съкровищата трябва да бъдат оценени и претеглени…

— Извършва се в момента — потвърди Каол, облягайки се назад в количката си. — Ще узнаете цифрата този следобед.

Поредното затишие. Накрая хаганът подшушна нещо на халха на везира по международна търговия, който събра листовете пред себе си и се изниза от залата с подозрителен поглед към Каол. Следващата му глуха дума накара Великия везир и този по вътрешна търговия също да се изнесат от залата, но не и преди първият да прати на Каол още една от ехидните си усмивки.

Озовал се насаме с хагана, Каол зачака мълчаливо.

Урус стана от стола си и отиде при големите прозорци с гледка към цъфналата, сенчеста градина.

— Сигурно се имате за много остроумен, щом съумяхте да си спечелите аудиенция с този ход.

— Говорех сериозно — отвърна Каол. — Наистина желаех да обсъдя сделката с везира ви по международна търговия. Дори да ни откажете съдействието на армията си, не виждам защо бихте възразили срещу покупката на оръжия от вас.

— Несъмнено целяхте и да ми покажете колко доходоносна може да е тази война за нас, щом сте готов да инвестирате толкова в ресурсите ни.

Каол запази мълчание.

Хаганът загърби живописния изглед и слънчевата светлина озари бялата му коса.

— Не ми харесва да ме тласкат с машинации към тази война, лорд Уестфол.

Каол не сведе очи пред тези на Урус, колкото и да впиваше пръсти в страничните облегалки на количката си.

Хаганът попита тихо:

— Наясно ли сте изобщо с военното дело?

Каол стисна челюсти.

— Май скоро ще се запозная с него, не смятате ли?

Хаганът не се усмихна.

— Не опира само до битки, боеприпаси и стратегия. Войната изисква пълната целеустременост на една армия към победата над враговете й. — Дълъг, преценяващ поглед. — Именно срещу това сте изправени: срещу обединения, масивен фронт на Морат. Срещу решимостта им да ви заличат от лицето на земята.

— Проумявам го напълно.

— Така ли? Разбирате ли какво ви причинява Морат още отсега? Те градят, планират и атакуват, а вие едва смогвате да се задържите на крака. Играете по правилата на Перингтън, затова и ще загубите.

Закуската се преобърна в стомаха му.

— Още имаме шанс за победа.

Хаганът поклати глава.

— За целта тази победа трябва да е абсолютна. Налага се да стъпчете съпротивата им докрай.

Краката го сърбяха и той премести леко ходилата си. „Изправете ме! — нареди им. — Изправете ме!“

Свали стъпалата си на земята, макар и мускулите му да изреваха от болка.

— Затова — процеди през оголени зъби Каол, борейки се с краката си, които отказваха да му съдействат — имаме нужда от вашата армия.

Хаганът надзърна към краката му, сякаш виждаше напрегнатата борба, която водеше с тях.

— Не ми харесва да ме преследвате като ловна плячка. Казах ви да изчакате, да уважите траура по дъщеря ми…

— Ами ако аз ви кажа, че дъщеря ви може да е станала жертва на убийство?

Тишина, ужасяваща и тътнеща, изпълни пространството помежду им.

Каол додаде с още по-яростен тон:

— Че пратеници на Перингтън вече може да са проникнали в двореца да ви преследват, да ви манипулират?

Лицето на хагана се изопна. Каол се приготви да понесе гнева му, дори да види как Урус изважда дългия, инкрустиран със скъпоценни камъни нож от хълбока си и го забива в гърдите му. Хаганът обаче просто промълви:

— Свободен сте.

Като че стражите бяха подслушвали разговора им, защото вратата се открехна леко и Хашим го привика с мрачно лице.

Каол не помръдна от мястото си. Зад гърба му проехтяха стъпки. Стражите идваха да го изведат принудително.

Той заби пети в основата на количката си и натегна с всички сили, стисвайки зъби. Единствено през трупа му щяха да го разкарат оттук…

— Идвам, за да спася не само моя народ, а всички народи по света — изръмжа Каол на хагана.

Някой — Шен — вкопчи ръце в дръжките на количката му и се захвана да го обръща.

Каол се завъртя и му просъска:

— Не пипай!

Шен обаче не пусна дръжките, въпреки че в очите му се четеше извинение. Стражът знаеше, несъмнено знаеше какво е чувството някой да докосва количката му, да я мести без негово разрешение. Също както Каол знаеше какво можеше да коства на Шен отказът да го съпроводи от залата.

Ето защо Каол наново прикова поглед в хагана.

— Градът ви е най-великият, в който някога съм бил, а империята ви е стандартът, към който всички трябва да се стремят. Но когато Морат дойде да сее разруха и при вас, кой ще ви подкрепи, ако всички останали вече гнием по бойните полета?

Очите на хагана горяха като живи въглени.

Шен не спираше да бута количката му към вратата.

Ръцете на Каол трепереха от усилието, което полагаше да не го отблъсне, краката му се тресяха от неспирните напъни да се изправи. Той избоботи през рамо:

— Стоях от грешната страна твърде, твърде дълго и платих прескъпо за глупостта си. Не вършете същата грешка…

— Не си позволявайте да съветвате един хаган какво трябва да прави — прекъсна го Урус с очи като парчета лед. Кимна с брадичка на стражите, пристъпващи от крак на крак пред вратата. — Отведете лорд Уестфол обратно в покоите му. И повече не го допускайте на съвещанията ми.

Под спокойните му, студени думи прозираше заплаха. Нямаше потребност да повишава глас, да вика яростно, за да разберат стражите, че ако се проваляха отново, ги чакаше наказание.

Каол не преставаше с опитите да се набира в количката, напрягайки ръце в стремежа да се изправи, да се надигне поне.

Шен обаче изкара количката му през вратата и го забута надолу по ярко осветения коридор.

Тялото му все така отказваше да му се подчини. Все така не откликваше на командите му.

Вратите на съвещателната зала се затвориха с тихо щракване, което отекна в костите и мускулите на Каол — звук, по-съкрушителен от всички думи на хагана.

* * *

Ирен бе оставила Каол насаме с мислите му предишната нощ.

Остави го и докато крачеше разлютена към Торе, решавайки, че Хасар… О, вече определено нямаше нищо против да манипулира принцесата. Веднага измисли как да накара приятелката си да я покани в онзи проклет оазис.

Ала Каол… Явно дори сутрешната тренировка със стражите не бе смогнала да укроти гнева му. Гнева, който още кипеше във вените му, докато чакаше във всекидневната Ирен пак да изпрати Каджа за зелен хайвер — канап, козе мляко и оцет, преди да започне работа по него.

Лятото клонеше към знойния си свършек и буйните есенни ветрове започваха да брулят водите на тюркоазения залив. В Антика винаги бе топло, но Тясното море беснееше в периода между Юледа и Белтейн. Ако армадата не отплаваше от Южния континент преди това… Е, след снощните събития Ирен не очакваше армадата изобщо да отплава.

Седнал до обичайния златист диван, Каол я поздрави с бегъл поглед. Толкова различен от типичната му мрачна усмивка. А сенките под очите му… Мигновено забравила намерението си час по-скоро да му обясни какво е наумила, Ирен просто попита:

— Спал ли си изобщо?

— Малко — отвърна глухо той.

Тя се доближи до дивана, без да сяда. Вместо това продължи да го наблюдава, кръстосвайки ръце през корема си.

— Може пък да размисли. Хаганът съзнава що за интриганти са децата му. Прекалено умен е да не забележи, че Аргун и Хасар се бяха наговорили, няма как да не заподозре нещо.

— Толкова добре ли го познаваш?

Студен, режещ въпрос.

— Не, но определено съм прекарала тук повече време от теб.

Кафявите му очи просветнаха.

— Не разполагам с две години. Нито имам желание да играя игричките им.

Ясно, понеже тя пък имаше…

Ирен потисна раздразнението си.

— Е, с цупене няма да си помогнеш.

Ноздрите му се разшириха.

— Вероятно.

Не го беше виждала такъв от седмици.

Наистина ли бе минало толкова време? Не можеше да си представи, че рожденият й ден е едва след две седмици.

Но моментът не й се струваше подходящ да спомене нито това, нито плана си. Все незначителни неща на фона на суматохата около тях. И на неговото бреме. На отчаянието и тъгата, увиснали върху раменете му.

— Кажи ми какво се е случило.

Защото определено се беше случило нещо от снощи досега.

Той я стрелна косо и стегна челюсти. Ирен се приготви за отказа му.

Каол обаче промърмори:

— Тази сутрин се срещнах с хагана.

— Получил си аудиенция?

— Не точно.

Той стисна устни.

— И какво стана?

Ирен се подпря на страничната облегалка на дивана.

— Заповяда да ме избутат от залата. — Хладни, безизразни думи. — Не успях дори да отклоня стражите. Да го накарам да ме изслуша.

— И на крака да си стоял, пак щяха да те изведат.

Навярно с някой и друг удар.

Той се взря яростно в нея.

— Не желаех да се бия с тях. Исках да помоля хагана. А дори не можех да падна на колене.

Каол извърна поглед към градинския прозорец и сърцето й се сви. Гняв, мъка и страх бушуваха по лицето му.

— Вече имаш голям напредък.

— Искам отново да мога да се бия рамо до рамо с хората ми — пророни той. — Да умра до тях.

Изреченото я посече подобно на пронизващ леден къс, но тя отвърна сковано:

— Това можеш да сториш и от кон.

— Искам да съм долу, при тях — изръмжа й той. — Искам да се сражавам в калта, на бойното поле.

— Значи, дойде да се възстановиш, само и само за да умреш някъде другаде?

Думите изхвърчаха като стрели от устата й.

— Да.

Смразяващ, безжалостен отговор. Лицето му — също.

Тази буря, развилняла се в него… Нямаше да й позволи да съсипе напредъка им.

А в родината им наистина избухваше война. Каквото и да му се въртеше в главата, не разполагаха с много време. На сънародниците й във Фенхароу не им оставаше много време.

Ето защо Ирен се изправи пред него, хвана го под едното рамо и му заповяда:

— Ставай тогава!

* * *

Каол знаеше, че е в калпаво настроение.

Колкото повече се замисляше, толкова повече му се проясняваше колко лесно го бяха изиграли миналата вечер принцът и принцесата… Нямаше значение какъв ход е предприела Елин. Каквото и да бе направила, щяха да го обърнат срещу нея. Срещу него. Ако Елин се беше престорила на девойка в беда, щяха да я нарекат слаб, неуверен съюзник. Просто нямаше как да спечели срещу тях.

Срещата с хагана бе прибързана, неразумна. Нищо чудно и Кашин да го беше изиграл. Защото, ако Урус изобщо бе имал намерение да го изслуша, то вече определено нямаше. И дори Несрин да се върнеше с рукините на Сартак… Посланието й, което бе получил вчера, звучеше твърде предпазливо написа но.

Рукините са опитни стрелци. Независимо от това намират моите умения за интригуващи. Бих желала да ги обучавам още известно време. И да се уча от тях.

Тук летят волно. Ще се видим след три седмици.

Каол не знаеше как да го разбира. Най-вече предпоследното изречение. Обида към него ли беше, или скрито послание, че рукините и Сартак може да пренебрегнат заповедите на хагана, ако той откажеше да ги пусне на война? Но дали Сартак действително би им помогнал с риск да го обвинят в измяна? Каол побърза да изгори писмото.

Летят волно. Не познаваше това чувство. И никога нямаше да го познае. Последните седмици с Ирен, вечерите в града под звездите, разговорите за всичко и нищо… Може би тези неща се доближаваха до усещането… Ала не променяха мрачното им бъдеще.

Не, оставаха си все така сами във войната. И колкото повече се бавеше сега, когато приятелите му вече воюваха…

А той още си седеше тук. В тази проклета количка. Без армия, без съюзници.

— Ставай!

Той мудно вдигна лицето си към Ирен, която го държеше под едното рамо с огнено предизвикателство в очите.

Каол примигна насреща й.

— Какво.

Не точно въпрос.

— Ста-вай! — Тя стисна устни. — Щом толкова искаш да умреш в тази война, ставай!

И нейното настроение си го биваше. Е, добре тогава. Изгаряше от желание да се скара с някого, не съумяваше да потуши бушуващата си енергия на тренировъчната площадка, прикован в проклетата количка. Но точно с Ирен…

През последните седмици не си позволяваше дори да я докосне. Налагаше си да стои настрана от нея въпреки несъзнателния допир понякога, въпреки случаите, когато главата й се озоваваше съвсем близо до неговата и той не можеше да отлепи поглед от устните й.

Миналата вечер обаче долови напрежението й, когато Хасар подхвърли, че Несрин се е прибирала. Разочарованието, което усилено се мъчеше да прикрие, а сетне и облекчението, когато Каол разкри за удължения престой на Несрин в планината.

Какво копеле беше само! Дори да убедеше хагана да спаси кожите им във войната… щеше да напусне Антика. С празни ръце или с армия, но щеше да си тръгне. И дори Ирен да имаше намерение да се върне на континента им, не знаеше кога ще я види отново. Ако изобщо я видеше повече.

А може би и двамата нямаше да оцелеят.

Едничката мисия, която приятелите му му бяха поверили, която Дориан му беше поверил…

… се оказваше непосилна за него.

Целият опит зад гърба му, всичките му знания… Не стигаха. Каол посочи краката си с поглед.

— Как?

Беше постигнал повече, отколкото някога бе очаквал, но това…

Хватката й го пристегна болезнено.

— Сам го каза: не разполагаш с две години. Вече съм излекувала достатъчно от краката ти, че да успееш да се изправиш. Така че — ставай!

И тя даже го дръпна.

Той я изгледа изпод свъсени вежди и изпусна малко от яда си.

— Пусни ме.

— Или какво?

Бясна беше, и още как!

— Кой знае какво ще доложат шпионите на господарите си. Хладнокръвни, тежки думи.

Ирен стисна уста.

— Не се боя от докладите им.

— Така ли? Стори ми се, че нямаш нищо против привилегиите: все пак само щракна с пръсти онази нощ, и Кашин дотърча. Може би някой ден ще му омръзне да го размотаваш.

— Това са пълни глупости, много добре го знаеш. — Тя пак го дръпна за ръката. — Ставай!

Той не се подчини.

— Явно принцът не е достоен за теб, но низвергнатият син на лорд е?

Досега не бе дръзвал да облече тази мисъл в думи. Дори наум.

— Яростта ти, задето Хасар и Аргун те надиграха, задето хаганът отказа да те послуша, не ти дава право да се заяждаш с мен. — Тя оголи зъби. — Сега ставай, щом толкова ти се воюва.

Той изтръгна рамото си от ръката й.

— Не отговори на въпроса ми.

— Няма да му отговоря.

Вместо да го хване отново, Ирен пъхна цялата си ръка под него и запъшка, сякаш се канеше да го вдигне сама, нищо, че тежеше двойно колкото нея.

Каол стисна зъби и единствено за да не й позволи да се контузи, отново я пропъди, стъпвайки на пода. Сетне опря ръце в страничните облегалки на количката си и се набра колкото можа по-напред.

— Ами сега?

Можеше да движи краката си под коленете, а и през последната седмица усещаше леко гъделичкане в бедрата, но…

— Помниш как се стои прав, нали?

Той на свой ред изстреля:

— Защо изглеждаше толкова облекчена, когато казах, че Несрин ще се забави още няколко седмици?

Луничавата й кожа пламна, но тя за пореден път го доближи и усука ръце около свитите му лакти.

— Не исках да се разсейваш излишно.

— Лъжкиня.

Ирен го задърпа и ароматът й го обгърна. Количката изскърца под напора на ръцете му.

Тя парира хитро, подхващайки офанзива.

— На мен пък ти ми се видя облекчен — изсъска и дъхът й загря ухото му. — Май се зарадва, че ще отсъства още време, за да продължиш да се преструваш, че си й предан, да се криеш зад тази стена. За да не се притесняваш, че те наблюдава, когато си тук, с мен, за да не размишляваш върху чувствата си към нея. Като я няма, тя се превръща в спомен, в далечен идеал, но тук ли е, погледнеш ли я, какво виждаш? Какво изпитваш?

— Била е в леглото ми и това подсказва достатъчно за чувствата ми към нея.

Мразеше собствените си думи, макар че гневът в тях, остротата… служеха му за отдушник.

Ирен вдиша рязко, ала не отстъпи.

— Да, била е в леглото ти, но вероятно за да те разсейва от мрачните мисли. И сигурно й е омръзнало. Омръзнало й е да се усеща като утешителна награда.

Ръцете му се напрягаха все повече, количката се клатеше под него, докато Каол се избутваше нагоре и нагоре, решен да се задържи на крака поне колкото да я изгледа ядно в очите.

— Не знаеш какви ги приказваш.

Не бе споменала Елин нито веднъж, не беше попитала след снощната вечеря. Сега обаче…

— Значи е избрала Дориан, така ли? Кралицата. Учудвам се, че е смогнала да понесе когото и да било от вас, като се има предвид историята ви. Какво е причинило кралството ви на нейното.

Грохот изпълваше ушите му, но той започна да прехвърля тежестта си върху стъпалата си, заповядвайки на гръбнака си да го държи дотолкова, че да успее да я заплюе в лицето.

— На теб май не ти пречеше онази нощ на тържеството. Почти те накарах да ме молиш.

Не знаеше какво излиза от устатата му.

Ноктите й се впиха в гърба му.

— Няма да повярваш по какви хора може да те увлече онзи опиат. С кого може да те накара да се омърсиш.

— Да, ясно. Със син на Адарлан. Вероломен клетвопрестъпник. Такъв съм аз, нали?

— Няма как да знам, не смееш да говориш за това.

— А теб много те бива в приказките, а?

— Тук сме заради теб, не заради мен.

— Върховната лечителка май смята другояче, щом ти е възложила моя случай. Видяла е, че колкото и нависоко да се изкачваш в кулата, си оставаш онова момиче от Фенхароу. — От гърлото му се изтръгна леден, горчив смях. — Познавам и друга жена, загубила колкото теб. Но знаеш ли какво стори тя със загубата си? — Не можеше да възпре потока на думите, не можеше да разсъждава заради тътена в главата си. — Издири виновниците и ги унищожи. А ти какво постигна през тези години?

Каол долови как думите му пронизват целта си.

Усети как тялото й се сковава.

И в този момент се изправи — тежестта на тялото му се разпредели, коленете му се превиха леко и той се озова на крака.

Твърде далеч. Беше стигнал твърде далеч. Не вярваше в тези неща. Дори не си ги бе помислял.

Не и за Ирен.

Гърдите й се надигнаха в насечена глътка въздух, дъхът й се сля с неговия и тя впи поглед в него, затваряйки уста. А с това помежду им се изпречи стена. Непреодолима стена.

Никога нямаше да му прости за думите, повече никога нямаше да му се усмихне.

Никога нямаше да забрави. Въпреки че вече стоеше на крака пред нея.

— Ирен — прошепна дрезгаво, но тя измъкна ръце от него и отстъпи крачка назад, клатейки глава.

Оставяше го да стои — сам. Сам и уязвим. Отстъпи още крачка и слънчевата светлина озари сребристата влага в очите й.

Жестока болка раздра гърдите му.

Каол сложи ръка на тях, сякаш ги усещаше как хлътват, докато нозете му се олюляваха.

— Точно аз нямам никакво право да говоря така. Аз съм нищо и именно за себе си…

— Може да не съм се била с крале и да не съм разрушавала замъци — процеди студено тя с разтреперан от гняв глас, продължавайки да отстъпва назад, — но аз съм вероятната наследница на Върховната лечителка. Благодарение на усърдието, страданията и саможертвите ми. Именно заради тях сега стоиш на крака. И заради тях много хора са живи в момента. Така че може да не съм воин с меч в ръката, може да нямам славно минало като твоето, но поне спасявам животи, вместо да ги отнемам.

— Знам — увери я той. Отново залитна и едва се сдържа да не вкопчи ръце в страничните облегалки на количката, намираща се вече толкова далеч под него. — Ирен, знам.

Преминал бе границата. И се мразеше повече отвсякога, задето я беше нападнал така, задето бе постъпил толкова глупаво, при положение че всъщност мислеше всичко това за самия себе си…

Ирен направи още крачка назад.

— Моля те — пророни той.

Ала тя се насочваше към вратата. И ако си тръгнеше…

Беше ги пуснал да си отидат… всичките. И той самият заскита по света, но Елин, Дориан, Несрин… беше ги пуснал да си отидат, без да хукне подир тях.

А жената, която сега отстъпваше назад към вратата, която с мъка сдържаше сълзите си — сълзи, причинени от него, сълзи на заслужен гняв…

Тя заопипва слепешком за дръжката.

Но ако си тръгнеше, ако той й позволеше да си тръгне…

Ирен натисна дръжката на вратата.

И Каол пристъпи към нея.

39

Каол не се подвоуми.

Не се удиви на чувството да гледа на света от толкова високо. Не се изненада от тежестта на тялото си, от начина, по който се люшна, когато поде първата си несигурна стъпка.

В онзи момент съществуваха само Ирен и ръката й върху дръжката на вратата, и сълзите в разгневените й, прелестни очи. По-прелестни от всички други.

Очите й, които се разшириха, когато той се доближи към нея.

Когато залитна и се олюля на краката си. Но съумя да направи и втора стъпка.

Ирен също колебливо закрачи към него, оглеждайки го от глава до пети, покрила с длан зейналата си от смайване уста. И спря на около метър от него.

Каол чак сега съзнаваше колко по-дребна бе от него. Колко крехка беше.

За пръв път от толкова време забелязваше, усещаше, вкусваше света по подобен начин.

— Не си отивай — промълви той. — Съжалявам.

Тя пак плъзна поглед по него, този път от краката към лицето, килвайки глава назад. По бузите й се търкулнаха сълзи.

— Съжалявам — повтори Каол.

Но тя мълчеше. Докато сълзите се ронеха безспирно по страните й.

— Всичко, което казах… не го мисля — програчи той. Коленете му започваха да го болят, да се превиват; бедрата му се тресяха от напъна. — Просто си търсех кавга. Не го мисля, Ирен. Наистина. И съжалявам.

— И все пак е дошло отнякъде — прошепна тя.

Той поклати глава и залитна от рязкото движение. Хвана се за облегалката на близкото кресло, за да не падне.

— Говорех за себе си. Всичко, което си направила, Ирен, което си готова да направиш тепърва… Вършиш всичко не за слава, за собствено удовлетворение, а защото вярваш, че така е правилно. Нямам думи да опиша смелостта ти, острия ти ум, нескончаемата ти воля, Ирен…

Лицето й не потрепна.

— Моля те, Ирен.

Той протегна ръка към нея и се престраши да стори още една нестабилна, неуверена крачка.

Ирен пак отстъпи назад.

Ръцете на Каол се вкопчиха в празния въздух.

Той сключи челюсти, борейки се да се задържи прав, усещайки тялото си толкова чуждо.

— Може би се чувстваш по-добре, като общуваш с безхарактерни, жалки човечета като мен.

— Нищо подобно… — Той стисна зъби и отново пристъпи напред, жаден да я докосне, да хване ръцете й, да й покаже, че не мисли така. Залитна наляво и разпери ръка да запази равновесие. — Знаеш, че не говорех сериозно.

Ирен за пореден път отстъпи назад, отдалечавайки се от него.

— Така ли?

Той направи още една крачка. И още една.

Тя му се изплъзваше постоянно.

— Много добре знаеш, дявол да те вземе! — изръмжа Каол и принуди нозете си да изпълнят следващата скована крачка.

Ирен отскочи встрани.

Той спря и примигна насреща й.

Помъчи се да разчете искрата в очите й. Тона на гласа й.

Малката вещица го привличаше напред с хитрост. Примамваше го към себе си. Караше го да я следва.

Тя спря и улови погледа му. В очите й нямаше нито следа от доскорошната болка и сякаш му казваха: „Чак сега ли се досети?“. По устните й разцъфна лека усмивка.

Той стоеше на краката си. И… ходеше.

Ходеше. А жената пред него…

Каол направи още една стъпка към нея.

Ирен направи стъпка назад.

Не бе преследване, а танц.

Без да сваля очи от нея, той пристъпи пак и пак, напук на болезненото си, разтреперано тяло. Стискайки зъби, се бореше за всеки сантиметър към нея. За всяка крачка, която доближаваше гърба й към стената.

Дъхът й се учестяваше, а златистите й очи се разширяваха все повече, докато Каол я следваше из стаята. Докато тя го водеше крачка по крачка.

Докато гърбът й не се блъсна в стената, разлюлявайки свещника, закачен на нея. Като че беше забравила къде се намира.

Каол мигом я достигна.

Опря длан в гладкия тапет и се отпусна на нея. За да задържи тялото си изправено, колкото и да поддаваха бедрата му, колкото и болезнено да се обтягаше гърбът му.

Това бяха дребни, незначителни грижи.

Другата му ръка…

Очите на Ирен още сияеха от сълзите, които бе извикал в тях.

Една сълза се стичаше по бузата й.

Каол я избърса. Избърса и другата, промъкнала се до ръба на челюстта й.

Не разбираше как може толкова крехко, дребничко същество да преобърне живота му напълно. Да извърши чудеса с ръцете си, с душата си, да прекоси планини и морета.

Тя трепереше. Не от страх — в очите й нямаше и капчица страх, когато ги вдигна към неговите.

Чак когато Ирен долепи ръка до гърдите му, не за да го отблъсне, а за да почувства бесния, грохотен тътен отдолу, Каол сведе глава и я целуна.

* * *

Той стоеше на крака. Ходеше.

И я целуваше.

Щом устата му намери нейната, дъхът на Ирен секна и тя едва запази разсъдък.

Усещането беше като да се събудиш или да се родиш, или да паднеш отвисоко. Беше отговор и песен, и тя не можеше да мисли, да откликва достатъчно бързо.

Ръцете й се вкопчиха в ризата му, пръстите й заграбиха цели шепи плат, придърпвайки го по-близо до нея.

Устните му милваха нейните с протяжни, търпеливи движения, сякаш проучваха формата им. А когато зъбите му закачиха долната й устна… Тя отвори устата си за него.

Той нахлу, притискайки я още по-плътно до стената. Но Ирен дори не долови как гипсовите орнаменти се впиват в гръбнака й, когато езикът му проникна в устата й.

Тя простена, без да се интересува кой ще ги чуе или кой ги подслушваше. Всички можеха да вървят по дяволите… Сега изгаряше, пламтеше…

Каол постави ръка на челюстта й, избутвайки лицето й нагоре, за да превземе изцяло устата й. Тя изви тяло към неговото и безмълвна молба да граби още и още…

Знаеше, че преди малко не бе говорил искрено, че гневът му бе насочен към самия него. Умишлено го подтикна към този изблик и макар да я заболя… Знаеше, че не го мисли. А щом го зърна да се изправя на крака, сърцето й спря и…

В този момент проумя, че бе готов да пълзи.

Този мъж, този доблестен, самоотвержен, удивителен мъж.

Ирен провлачи ръце нагоре по раменете му, провирайки пръсти в копринената му кестенява коса. Още, още, още…

Целувката му беше толкова дълбока, като че настояваше да опознае всеки вкус, всеки ъгъл.

Тя погали езика му със своя и Каол изръмжа, карайки пръстите на краката й да се свият в пантофите й…

През тялото му пробяга трепет и на Ирен й отне мъничко време да осъзнае какво го бе причинило.

Напрежението.

Но той продължи да я целува, решен да не спира, дори да рухнеше на пода.

Малки стъпки. Малки дози.

Тя се откъсна от устните му и опря длан в гърдите му, когато се втурна наново да превземе устата й.

— Най-добре поседни.

Очите му чернееха.

— Не… позволи ми… моля те, Ирен.

Дрезгави, пресекливи думи. Сякаш бе развързал някоя нишка в себе си.

Тя се помъчи да озапти дишането си. Да се вземе в ръце. Ако го оставеше да стои твърде дълго на крака, можеше да увреди гърба си. А преди да му позволи да ходи и… още, трябваше отново да проникне в раната му, да я огледа. Може би сама започваше да се затваря.

Каол погали устните й със своите и кадифената им топлина едва не я накара да захвърли здравия разум.

Но все пак се улови за частица от него и се изплъзна предпазливо от ръцете на Каол.

— Вече знам как да те възнаграждавам за добре свършена работа — опита да се пошегува.

Той не се усмихна. Само продължи да я гледа с почти хищнически порив. Тя отстъпи от него и му предложи ръката си. За да го отведе обратно в количката.

На крака.

Той ходеше…

Каол се отблъсна от стената и залитна…

Ирен го хвана.

— Досега не си ми се притичвала на помощ — отбеляза сухо той, вирвайки вежда.

— В количката — не. Но вече може да паднеш от по-високо.

Той се засмя и се наведе да прошепне в ухото й:

— Към дивана или към леглото ме водиш, Ирен?

Тя преглътна и се осмели да го стрелне косо. Очите му още тъмнееха. Лицето му бе пламнало, а устните — подпухнали. От нейната целувка.

Кръвта й се нагорещи и тялото й почти се разтопи. Как, по дяволите, щеше да работи с него полугол оттук нататък?

— Оставаш си мой пациент — скалъпи целомъдрено накрая, насочвайки го към количката. Едва не го блъсна в нея… и едва не скочи отгоре му. — И макар че не полагаме официална клетва за подобни неща, възнамерявам да запазя професионалното си отношение към теб.

Каол й се ухили — съвсем непрофесионално. И изръмжа дрезгаво:

— Ела тук!

Разтуптяното й сърце отекваше във всеки сантиметър на тялото й, но тя прекоси крачката разстояние помежду им, вперила поглед в горящите му очи. И се настани в скута му.

Той плъзна ръка под косата й, обгръщайки тила й, и приближи лицето й към своето, за да целуне едното ъгълче на устата й. Сетне и другото. Тя сграбчи рамото му и забоде пръсти в твърдия мускул. Другата му ръка се провлачи нагоре по тялото й и тя прехапа задъхано долната си устна…

В коридора се отвори врата и Ирен мигновено скочи на крака, прекосявайки набързо всекидневната до бюрото, където бе наредила стъклениците си с масла. След секунда Каджа влезе с поднос в ръце.

Слугинята беше намерила „необходимите“ съставки. Канап, козе мляко и оцет.

Ирен с усилие си спомни как да й благодари, когато момичето остави подноса върху бюрото.

Дори да бе забелязала лицата им, разрошените им коси и раздърпани дрехи, дори да бе доловила жаркото напрежение помежду им, Каджа не каза нищо. Сигурно подозираше, сигурно щеше да докладва на господаря или господарката си, но… Ирен осъзна, че не я е грижа. Просто се облегна на бюрото и изчака слугинята да си тръгне.

Като вдигна очи, завари Каол да я гледа все още задъхан.

— Какво ще правим сега? — попита приглушено тя.

Защото не знаеше. Не знаеше как да се върне към…

Той не отговори. Вместо това протегна единия си крак. А след това и другия. После повтори упражнението, смаян от резултата.

— Няма да гледаме назад — заяви накрая, срещайки погледа й. — Това няма да помогне на никого.

Тонът му й подсказваше, че зад думите му се таеше по-дълбок смисъл. Поне за него.

Каол обаче се усмихна още по-широко и очите му сякаш грейнаха.

— Можем единствено да продължим напред.

Ирен отиде до него, неспособна да се възпре, сякаш усмивката му я зовеше като маяк в мрака.

А когато той се придвижи с количката до дивана и съблече ризата си, когато легна по корем и тя долепи ръце до топлия му, мускулест гръб… Ирен на свой ред се усмихна.

40

Стоенето на нозе и изминаването на няколко крачки не беше като да си върне всички физически способности.

Следващата седмица го доказа. Ирен продължи да се бори със злото, вкопчено в гръбнака на Каол — най-отдолу, в самата му основа, обяснила му бе тя, — като именно това не му позволяваше да постигне пълна подвижност. Бягането, сериозните подскоци, ритането: все още бяха немислими. Но благодарение на стабилния дървен бастун, който му подсигури Ирен, успяваше да се изправи на крака и да върви.

А дори това беше същинско чудо.

На сутрешните тренировки с Хашим и стражите отиваше с количката и бастуна, за да е подготвен за случаите, когато се преуморяваше и нямаше сили да се върне на крака до апартамента си. Ирен присъстваше на първите уроци след изправянето му, инструктирайки Хашим на кои части от краката му да наблегне, за да трупат мускули, с чиято помощ щеше да се стабилизира допълнително. Беше сторила същото и за Шен, сподели му Хашим една сутрин — идвала бе да следи първоначалните му тренировки след злополуката.

Ето защо Ирен беше там и го наблюдаваше иззад страничната линия на площадката онзи ден, когато Каол за пръв път грабна меча и излезе на дуел с Хашим. Макар и с бастуна в едната ръка.

Нито смогваше да запази равновесие за дълго време, нито пък можеше да разчита на краката си, но все пак съумя да нанесе няколко успешни удара. Освен това бастунът се оказваше нелошо оръжие, ако боят опреше до него.

Когато дуелът приключи и Каол се върна при Ирен, отпуснал цялото си разтреперано тяло на бастуна, тя го гледаше с ококорени очи.

Руменината по лицето й не беше само от горещината, осъзна той с немалко мъжко задоволство. А когато си тръгнаха от площадката, вървейки бавно през прохладните коридори на двореца, тя го издърпа зад завесата на една ниша и го целуна.

Облегнат на някакъв рафт за опора, той обходи с ръце цялото й тяло, пищните извивки и финия й кръст, заплитайки ги накрая в буйните й, тежки коси. Тя го целува дълго, задъхана и жадна, а накрая облиза потта от шията му.

Каол простена толкова шумно, че далеч не се изненадаха, когато след минута един слуга дръпна рязко завесата, сякаш дошъл да нахока двама палуващи работници.

Ирен пребледня, позаглади дрехите си с длани и помоли засрамения слуга да не казва нищо. Той я увери, че ще си мълчи, но тя се почувства разтърсена от случката и спазваше почтително разстояние от Каол през останалата част от пътя им.

Спазваше го и през дните оттогава. А това подлудяваше Каол.

И все пак я разбираше. Заради нейното положение — както в Торе, така и в двореца, се налагаше да са по-внимателни. По-предпазливи.

А тъй като Каджа постоянно се навърташе в апартамента му…

Той държеше ръцете си настрана от нея. Независимо от факта, че тя редовно докосваше гърба му със своите, с лечебната си сила, докато се бореше неуморно с онази последна стена от мрак.

Искаше му се да й каже… обмисляше да й каже, че вече е направила достатъчно, че няма против да прекара остатъка от живота си с бастун. Беше му дала повече, отколкото някога се бе надявал да получи.

Защото виждаше стражите всяка сутрин. Виждаше оръжията и щитовете им.

И често мислеше за войната, стоварила се върху приятелите му. Върху родината му.

Дори да се върнеше без армия, щеше да намери начин да излезе на бойното поле. Поне вече можеше да язди, да се бори заедно с тях.

Да се бори… за нея.

Разсъждаваше върху това, докато отиваха на вечеря седмица по-късно. С бастуна пътят му отнемаше по-дълго от обичайното, но той се любуваше на всяка допълнителна секунда с нея.

Тя бе облякла лилавата си рокля — любимата му, а наполовина вдигнатата й коса беше леко бухнала от необичайно влажния ден. Ала Ирен му се струваше някак тревожна, неспокойна.

— Какво има?

Хаганското семейство не бе проявило особен интерес, когато за пръв път влезе в залата на собствените си крака. Поредното, ежедневно чудо на Торе, макар че самият Урус похвали Ирен, която му се усмихна сърдечно. Него обаче напълно игнорира, както правеше още от онази злополучна среща.

Ирен потри белега на шията си, сякаш я болеше. Каол не я разпитваше за него — не желаеше да знае. Защото узнаеше ли… Сигурно щеше да се отклони от войната, колкото да издири виновника и да го погребе.

— Убедих Хасар да ми организира тържество — пророни тя.

Той изчака да подминат групичка слуги, преди да попита:

— По какъв повод?

Тя въздъхна.

— Заради рождения ми ден. След три дни е.

— Рожденият ти ден?

— Да, сещаш се, когато хората празнуват деня на раждането си…

Каол я сръчка с лакът, а гръбнакът му поддаде при рязкото движение. Той се подпря на бастуна и дървото простена.

— Не предполагах, че дяволиците почитат подобни традиции.

Тя му се оплези.

— Да, почитаме ги.

Каол се ухили.

— И си я помолила да ти спретне тържество?

Като се имаше предвид как бе протекло последното… като нищо този път щеше да е от хората, оттеглящи се към притъмнелите си спални. Особено ако Ирен отново се появеше с онази рокля.

— Не точно — отвърна загадъчно Ирен. — Споменах й, че рожденият ми ден наближава… и колко скучни са твоите планове…

Той се засмя.

— Колко самонадеяно от твоя страна.

Тя запърха с мигли.

— Освен това май вметнах, че за целия ми престой тук нито веднъж не съм стъпвала в пустинята и обмислям да си направя едно пътешествие, но ще ми е много мъчно да не празнувам с нея…

— А тя вероятно ти е предложила един оазис, притежание на семейството й?

Ирен измънка в потвърждение.

— Една малка екскурзийка до Аксара, или по точно, до постоянния им лагер в оазиса. Само на половин ден езда на изток оттук.

Изглежда, че все пак лечителката я биваше да плете мрежи. Но…

— Там ще е истинска пещ в тази част на годината.

— Принцесата желае увеселение в пустинята. И ще го получи. — Тя задъвка вглъбено долната си устна и сенките отново затанцуваха по лицето й. — Успях да я поразпитам за Аксара. За историята на мястото. — Каол се приготви за неприятна новина. — Хасар се отегчи, преди да ми е разказала кой знае колко, но се носели слухове, че оазисът се ширел върху град на мъртвите, че руините били просто портата към него. Тъй като не искали да безпокоят мъртъвците, не се отдалечавали от потока, не навлизали в джунглата около него.

Нищо чудно, че имаше толкова разтревожен вид.

— Значи няма само пещери.

— Явно Ноуша е имала нещо друго наум; може пък да има и пещери, пълни с ценна информация. — Тя въздъхна. — Е, ще видим. Прозявах се през цялото време, докато ми разправяше историята, така че едва ли ще се зачуди защо съм я попитала.

Каол я целуна по слепоочието — само докосна бързо кожата й с устни, за да не го види някой.

— Умната ми Ирен.

— Исках да ти кажа миналата седмица, но ти взе че се изправи на крака, а аз напълно забравих. Май хич не ставам за придворна заговорница.

Той плъзна свободната си ръка в дълга милувка надолу по гръбнака й. И малко под него.

— Имахме си други занимания. — Лицето й придоби красив нюанс на розовото и в този момент му дойде една идея. — Този път честно: какво искаш за рождения си ден? И кой е поред?

— Двайсет и втори. И не знам. Ако не беше изникнал този повод, надали щях да го спомена.

— Нямаше да ми кажеш за рождения си ден?

Тя сбърчи гузно чело.

— Реших, че си имаш достатъчно грижи, за да мислиш за някакъв си личен празник.

Ирен пъхна ръка в джоба си, стисвайки нещото, за което така и не я беше попитал.

Доближиха шумотевицата от вечерящите в тържествената зала. Каол погали пръстите й със своите. Безмълвната му молба я подтикна да спре насред централния коридор, където вече ги подминаваха слуги и везири.

Каол се приведе към нея, подпирайки се на бастуна си.

— Надявам се, че поне съм поканен на пустинното тържество?

— О, да. Заедно с всичките ми останали любимци: Аргун, Кашин и шепа приветливи везири.

— Радвам се, че съм попаднал в списъка, като се има предвид колко ме мрази Хасар.

— Не. — Очите й притъмняха. — Ако те мразеше, едва ли още щеше да си жив.

Свещени богове! С каква жена се беше сприятелила…

Ирен допълни:

— Поне и Рения ще присъства, но Дува не бива да стои в такава горещина, а съпругът й не би я оставил. Сигурна съм, че щом пристигнем, колкото и информация да ни чака там, ще ми се прииска и аз да съм си намерила подобно оправдание.

— Имаме няколко дни до тържеството. Може да се уреди.

Бяха й необходими няколко секунди да осмисли коментара му. Поканата и скрития й смисъл. Лицето й пламна очарователно и тя го плесна през ръката.

— Немирник такъв!

Каол се засмя и хвърли поглед към един тъмен ъгъл надолу по коридора. Ирен обаче прошепна:

— Не можем.

Не говореше за глуповатата му шега, а за копнежа, който несъмнено съзираше в очите му. И онзи, който той виждаше да кипи в нейните.

Той подръпна жакета си.

— Е, ще опитам да ти измисля подарък, съизмерим с цял пустинен оазис, но не разчитай особено.

Тя го хвана под ръка — просто лечителка, съпровождаща пациент до масата.

— Имам си всичко потребно — отвърна му простичко.

41

Планираха го повече от седмица.

Повече от седмица Сартак и Хоулун изравяха древни карти на Дагулските възвишения.

Неясни, безполезни карти, изобразяващи видяното от птичи поглед, до което рукините не бяха дръзнали да се доближат достатъчно, за да отразят подробно на хартия. Първоначално възникнала като малка, територията на каранкуи бе започнала да се разраства през последните години.

А на тях им се налагаше да проникнат в самото сърце на тъмните им земи.

Най-трудно се оказа да убедят Борте, че не бива да тръгва с тях.

Накрая обаче оставиха тази задача на Хоулун. Една-единствена остра дума от страна на клановата майка накара момичето да отстъпи. Макар и с кипнали от яд очи, Борте се подчини на баба си. В качеството си на наследница, изтъкнала беше Хоулун, Борте на първо място отговаряше за народа им. А и родословното дърво приключваше с нея. Втурнеше ли се с главата напред към мрачната плетеница на Дагул, все едно плюеше на сулда на майка си, забит в склона на Арундин.

Борте пък заяви, че щом тя, наследницата на Хоулун, трябвало да не мърда от лагера, то и Сартак, потенциалният наследник на хаганата, също нямал право да замине.

След този неин коментар Сартак просто пое към вътрешния проход на Алтун, отвръщайки през рамо, че ако престолонаследничеството го задължавало да си седи на задника, докато други се борят, то на драго сърце завещавал проклетата корона на братята и сестрите си.

В крайна сметка, щяха да заминат само тримата — Несрин и Сартак на Кадара и Фалкан, пъхнат в джоба на Несрин в облика на полска мишка.

Миналата нощ се беше развихрил дебат — Борте настояваше да вземат със себе си рукински легион, а Сартак отказваше. Не знаеха колко каранкуи обитаваха голите върхове и гористите долини между тях. Нямаше да рискуват неоправданата загуба на толкова животи, при положение че не разполагаха с време за старателно проучване на района. Трима можеха да се промъкнат неусетно, ала цяла армия летящи воини щеше да се забележи отдалече.

Спорът около огнището се разгаряше все повече и повече, докато Хоулун не го угаси: отиваха само тримата. И ако не се завърнеха до четири дни, щеше да изпрати армия по дирите им. Половин ден полет, един ден за оглед на района и един за самата мисия, след което трябваше да се приберат с отвлечените пилета. И дори със сведения за страховете на елфите, за способите им на борба срещу паяците. Ако имаха късмет.

Вече летяха от четири часа и грамадният масив на Възвишенията се приближаваше с всеки размах на крилете на Кадара. Съвсем скоро щяха да прекосят първия хребет на сивата планина и да навлязат в земите на паяците. Закуската в стомаха на Несрин натежаваше все повече с всеки следващ километър, а устата й пресъхваше като пергамент.

Сартак почти не продумваше зад нея. Фалкан дремеше в предния й джоб и от време на време подаваше мустакатата си муцуна да подуши въздуха, преди да се спотаи обратно вътре. Пестеше си силите, докъдето можеше.

Хамелеонът още спеше, когато Несрин пророни на Сартак:

— Сериозно ли говореше снощи… че би се отказал от короната, ако ще ти попречи да се биеш?

Тялото му бе като топла стена зад гърба й.

— И баща ми е воювал като всички други хагани. Затова притежава Абанос и Слонова кост. Но ако поради някаква причина се наложи да ми отнемат този дълг, за да оцелее родът ни… Не. Придворният живот не ми е по вкуса.

— И все пак ти си сред основните кандидати за хаганския трон.

— Такава мълва се носи. Баща ми обаче дори не го е загатвал. Няма да се учудя, ако короняса Дува вместо мен. Боговете знаят, че ще е милостив владетел. И единствена сред братята и сестрите ми, която е напът да се сдобие с потомък.

Несрин задъвка долната си устна.

— А ти… защо още не си се оженил?

Никога досега не беше дръзвала да го попита. Въпреки че определено проявяваше любопитство през последните седмици.

Сартак стисна здраво поводите, преди да отговори:

— Бях твърде зает с други неща. А жените, които ми представяха като възможни невести… не бяха за мен.

Нямаше право да нахалства, но все пак попита:

— Защо?

— Защото покажех ли им Кадара, те или се плашеха, или се преструваха на заинтригувани, или се вълнуваха колко време ще отсъствам от двореца.

— С надеждата, че често няма да те има, или защото би им липсвал?

Сартак се засмя.

— Знам ли. Самият факт, че изричаха подобно нещо, ми подсказваше, че не са за мен.

— Значи, баща ти ти позволява да се ожениш за когото и където решиш?

Опасна, непозната територия. Очакваше да й отвърне шеговито, ала той се умълча.

— Да. Уреденият брак на Дува… Тя го прие на драго сърце. Заяви, че не желаела да претърсва цял двор, пълен със змии, за да открие един добър мъж, а сетне цял живот да се моли, че няма да я предаде. Това май разкрива достатъчно. Но тя поне се оказа щастливка: макар и мълчалив, съпругът й я боготвори. Видях лицето му в мига, в който се срещнаха за пръв път. Видях и нейното. Облекчение и… нещо друго.

Но какво щеше да се случи с тях — с детето им, — ако хаганът посочеше друг наследник на трона? Несрин попита предпазливо:

— Защо въобще до днес съществува традицията на съревнование между наследниците?

Сартак не продума нищо известно време.

— Може би някой ден идният хаган ще я отмени. Ще постави любовта си към останалите наследници преди дълга към традицията. Ще ми се да вярвам, че сме се променили през вековете от зараждането на империята до настоящия момент. А може би именно тези години на относителен покой са най-опасният период. — Той сви рамене и размърда тялото си до нейното. — Нищо чудно войната да отсее следващия престолонаследник вместо нас.

И дали защото се намираха толкова високо над света, или защото онези мрачни земи се приближаваха заплашително бързо, Несрин додаде:

— И нищо не би те възпряло от войната, ако се наложи да заминеш?

— Защо ли ми се струва, че преразглеждаш целта си да ни завлечеш на север?

Тя се скова.

— Признавам, че последните седмици тук… Преди ми беше по-лесно да поискам помощта ти. Когато рукините бяха просто непознат легион за мен. Преди да науча имената им, да се запозная със семействата им. С Хоулун, с Борте. Преди да разбера, че Борте е сгодена.

Принцът се засмя гърлено. Борте директно бе отказала да отговаря на въпросите й за Йеран, отсичайки, че дори не си заслужава да се подема темата за това.

— Сигурен съм, че клановата ми сестра с радост би тръгнала на война, ако не за друго, то поне за да се съревновава с Йеран за слава на бойното поле.

— Истинска любов, значи.

Сартак се усмихна до ухото й.

— Представа си нямаш. — Той въздъхна. — Това съперничество помежду им започна преди три години. Точно след смъртта на майка й.

Мълчанието му толкова натежа, че Несрин попита:

— Добре ли познаваше майка й?

Отне му няколко секунди да отвърне.

— Преди време ти загатнах, че баща ми често ме изпраща в други кралства, за да изглаждам спорове и негодувания. Последния път взех със себе си малка групичка рукини, сред които и майката на Борте.

Поредното тежко мълчание. Несрин бавно и внимателно премести пръстите си върху ръката му, с която я бе обгърнал. Силните мускули под кожения ръкав помръднаха, а след това се отпуснаха.

— Историята е дълга и тъжна, но между рукините и размирниците срещу империята ни се породи стълкновение. Майка та на Борте… Някакъв мерзавец от противниците ни успя да я простреля в гръб. С отровна стрела през врата, и то точно преди да им отстъпим право на капитулация. — Вятърът виеше свирепо край тях. — След това не позволих на нито един от тях да си иде жив.

Глухите му, студени думи казваха достатъчно.

— Сам пренесох тялото й — продължи Сартак и вятърът почти погълна думите му. — Още чувам писъците на Борте, когато кацнахме в Алтун. Още я виждам коленичила сама на склона на Арундин след погребението, вкопчена в сулда на майка си.

Несрин стисна ръката му по-здраво. Сартак покри пръстите й с ръката си, пъхнатата в ръкавица, и също ги стисна леко, въздъхвайки до ухото й.

— Шест месеца по-късно — допълни той — Борте участва в Сбирката: ежегодни тридневни състезания между всички кланове. Тогава беше на седемнайсет, а Йеран — на двайсет, и двамата се съревноваваха оспорвано на последната надпревара. Като наближиха финала, Йеран прибягна до ход, който можеше да се нарече мамене, но Борте го предвиди и все пак го победи. Щом кацнаха, пак го надви. Буквално. Секунда след като Йеран скочи от рука си, тя го повали на земята и го замлати с юмруци по лицето заради долния номер, с който едва не беше убил Аркас. — Сартак се засмя. — Не знам с подробности какво се е случило на празненството след това, но зърнах, че Йеран пробва да поприказва с нея, а тя се изсмя в лицето му и си тръгна. Той се мръщи чак до сутринта и доколкото съм наясно, не са се срещала цяла година оттогава. До следващата Сбирка.

— На която пак Борте е спечелила — предположи Несрин.

— Точно така. Но едва. Този път тя прибягна до мръсен номер и добре се подреди по своя вина, но поне спечели. Стори ми се, че Йеран тайничко се уплаши, когато установи колко близо бе до трайна контузия или смърт, ето защо й отстъпи победата. Не ми е споделяла детайли около онова празненство, но ходеше като сомнамбул дни след него. Всички допуснахме, че е от нараняванията, ала подобни неща никога не са я тревожили.

— А тази година?

— Тази година, седмица преди Сбирката, Йеран се появи в Алтун. Не за среща с Хоулун, нито пък с мен. Отиде направо при Борте. Никой няма представа какво се е случило, но отлетя само след трийсетина минути. Седмица по-късно Борте отново спечели състезанието. А когато я обявиха за победител, бащата на Йеран излезе на трибуната, за да обяви, че е сгодена за сина му.

— Доста изненадващо.

— Да, като се има предвид, че постоянно се дърпат. Беше изненадващо и за самата Борте. Отигра го умело, но по-късно ги видях да спорят в палатата. Дали защото наистина не е очаквала, или защото не е искала новината да излиза по този начин, никой не знае. Въпросът е, че не възропта срещу годежа. Макар и да не го прие особено радушно. Още не са определили дата за венчавката, независимо че бракът им определено би закрепил обтегнатите ни отношения с Берлад.

Несрин се поусмихна.

— Дано се разберат.

— Не бих се учудил, ако войната изглади отношенията им вместо тях.

Кадара се приближаваше все повече и повече към сивата стена на Възвишенията, а сгъстяващите се облаци приглушаваха светлината, придавайки й някак студен оттенък. Прелетяха над внушителните била на първите върхове и едно възходящо течение ги издигна дотолкова, че цял Дагул се разстла пред тях.

— Свещени богове! — промълви Несрин.

* * *

Тъмносиви върхове от голи скали. Долини, покрити с върлинести борове. Нито езера, нито реки, с изключение на няколко малки поточета.

И всичко това загърнато с плащеница от паяжини.

Някои от мрежите бяха толкова плътни и бели, че задушаваха дърветата. Тук-там между върховете проблясваха и съвсем фини дантели, сякаш опънати да уловят вятъра.

Наоколо нямаше живот. Не се чуваше жужене на насекоми, нито рев на планински зверове. Не пърхаха криле и дори листата като че ли не шумоляха.

Фалкан надникна от джоба й и съзирайки мъртвешката земя под тях, изписука. Несрин с мъка сдържаше собствения си вик.

— Хоулун не е преувеличавала — заключи Сартак. — Станали са още по-силни.

— Къде ще кацнем? — подвоуми се Несрин. — Не виждам безопасно място. А и може да са скътали пилетата и яйцата къде ли не.

Тя плъзна поглед по върховете и долините, търсейки някакво движение, някаква диря от онези гладки черни тела. Но не мярна нищо.

— Ще прелетим над територията им — отвърна Сартак. — За да опознаем пейзажа. Да проучим как и къде се хранят.

Свещени богове!

— Дръж Кадара нависоко, на разстояние от земята, което не буди подозрение. Ако се усъмнят, че търсим нещо, може да ни връхлетят с пълна мощ.

Сартак изсвири рязко на Кадара, която наистина се издигна по-светкавично от обичайното. Сякаш на драго сърце се отдалечаваше от забуленото мъртвило под тях.

— Скрий се, приятелче — каза Несрин на Фалкан, потупвайки с разтреперани ръце предния си джоб. — Ако ни наблюдават отдолу, най-добре до последно да те пазим в тайна.

Мъничките лапички на Фалкан я погъделичкаха в знак на съгласие и той се върха обратно в джоба й.

Покръжиха в лениви кръгове, а Кадара от време на време се спускаше като че в преследване на орел или сокол. Просто рук, устремил се на лов за обяда си.

— Виж онези върхове — обади се след известно време Сартак, сочейки към най-високата част на Възвишенията. Пронизали небето подобно на заострени рогове, двата върха близнаци стърчаха толкова близо един до друг, че приличаха на един връх, разцепен на две. Между зъберите им, сред лабиринт от камък, се виеше проход от шистови скали. — Кадара все натам гледа.

— Нека се порее малко около тях, но на безопасно разстояние.

Кадара се подчини още преди Сартак да й е дал заповед.

— Нещо се движи из прохода — примижа към далечината Несрин.

Кадара размаха криле, доближавайки рисковано върховете.

— Кадара! — предупреди я Сартак.

Рукът обаче не възпря буйния си порив.

И нещото в прохода започна да се избистря пред очите им.

По шистите с разперени пухени криле подскачаше…

Пиленце.

Сартак изруга.

— По-бързо, Кадара. По-бързо!

Рукът не чакаше команда.

Пиленцето крякаше панически, размахваше недоразвитите си крилца, мъчейки се да отлети от земята. Изскочило бе от боровата гора край прохода и се беше завтекло към лабиринта от камънаци.

Несрин свали лъка си и зареди стрела, а зад нея Сартак се зае със същото.

— Тихо, Кадара — нареди й принцът тъкмо когато птицата отвори човка. — Ще ги привлечеш насам.

Но пиленцето писукаше с ужас, доловим дори от такова разстояние.

Кадара хвана някакво течение на вятъра и се втурна с всички сили към него.

— Хайде — прошепна Несрин, насочила стрела към гората, към страшилищата, които несъмнено преследваха пиленцето.

То достигна най-обширната част на прохода и спря уплашено пред скалната стена. Като че знаеше, че от пещерите й дебнеха още паяци.

Беше попаднало в капан.

— Спусни се в прохода, грабни го и отлитай — нареди Сартак на Кадара, която стори толкова рязък вираж надясно, че коремът на Несрин се стегна от напъна да се задържи в седлото.

Рукът изравни криле и се заспуска плавно към пиленцето, което вече се мяташе и пищеше към небето.

— Внимателно — предупреди я Сартак. — Внимателно, Кадара.

Несрин не изпускаше от прицел каменния лабиринт пред тях, а Сартак се извърна, за да наблюдава гората в другия край на прохода. Кадара се приближаваше все повече към шистовата ивица, към пилето със сивкав пух, което вече стоеше на пълно вцепенено, очаквайки да открие спасение в наточените, извити нокти на Кадара.

Десет метра. Пет.

Несрин държеше тетивата обтегната докрай.

Порив на вятъра блъсна Кадара, усуквайки тялото й на една страна. Светът се наклони и светлината затрептя пред очите на Несрин.

Кадара тъкмо изравни криле, тъкмо разпери широко нокти, за да грабне пиленцето, когато Несрин осъзна защо светлината трепкаше така. Какво й бе разкрил новият ъгъл.

— Внимавай!

Крясъкът изхвърча от гърлото й. Ала твърде късно.

Ноктите на Кадара се сключиха около пилето, вдигайки го от земята, и тя се понесе стремглаво към пролуката между двата чукара в края на прохода.

Право към гигантската паяжина, оплетена между тях.

42

Пилето беше капан.

Това си помисли Несрин, когато Кадара се блъсна в паяжината — в мрежата, оплетена между двата зъбера. Оплетена да улавя не вятъра, а руките.

Усети единствено как Сартак стрелва тялото си към нейното, за да я закрепи върху седлото, вкопчил се здраво в поводите, докато Кадара пищеше.

Силен удар, трептяща светлина, скали; късове шисти, сиво небе, златисти пера. Воят на вятъра, пронизителният крясък на пиленцето, ревът на Сартак.

Сетне гърчене и толкова невъобразим сблъсък със скала, че мощта му отекна в зъбите й, в костите й. После пропадане, търкаляне; оплетеното в паяжина тяло на Кадара се беше извило така, че да предпази пилето в ноктите й от последния удар, също както това на Сартак се бе извило да предпази Несрин.

А накрая — трясък. И отскочиха — отскочиха толкова много, че кожените каиши на седлото се скъсаха. Двамата още бяха закачени за седлото, когато то се откъсна от тялото на Кадара, лъкът на Несрин изхвърча от ръката й, пръстите й се вкопчиха във въздуха…

Сартак извъртя и двама им и тялото му се превърна в масивна стена около нейното тъкмо когато Несрин осъзна къде е небето, къде е проходът…

Стовариха се върху шистовата скала с викове. Сартак пое удара, стиснал Несрин върху себе си.

В първия миг се чу само хрущенето на раздробени шисти и глухото тупване на откъртени скали. Тя не можеше да си спомни къде е тялото й, къде е дъхът й…

След това се долови дращене на крило по шистовата скала.

Несрин отвори очи и се впусна в действие още преди да си помисли какво трябва да направи.

Дълбока рана, напластена с дребни камъчета и прахоляк, зееше върху китката й. Не усещаше болка и почти не обърна внимание на кръвта; просто затърси слепешком каишите на седлото, разкопча ги един по един и вдигна задъхано глава, осмелявайки се да погледне…

Сартак изглеждаше зашеметен. Мигаше към сивото небе. Но беше жив, дишаше въпреки кръвта, стичаща се по слепоочието му, по бузата му, по устата му…

Тя простена през зъби и най-сетне смогна да освободи краката си, стана от Сартак и се зае с неговите, с оплетените парчета кожа между двама им.

Почти целият беше заровен в шисти. Ръцете му бяха раздрани, а краката му…

— Не са счупени — програчи той. — Не са счупени.

Изричаше го повече за свое успокоение, отколкото за нейно.

Несрин укроти разтрепераните си пръсти, колкото да разкопчае и другите каишки. Плътният кожен костюм бе спасил живота му, беше попречил на скалите да раздерат плътта му до кост. Той бе поел удара и за двама им, така я бе извъртял, че да паднат на неговия гръб…

Несрин заразчиства трескаво с пръсти шистовите отломки по раменете и ръцете му, без да чувства как острите парчета разрязват кожата й. Лентата в края на плитката й се беше развързала при падането и сега косата й хвърчеше около лицето й, пречейки на видимостта й към гората зад тях и скалите наоколо.

— Ставай! — рече задъхано тя. — Ставай!

Той си пое въздух и клепачите му затрепкаха.

— Ставай — повтори Несрин, но този път умолително.

Някъде напред се разнесе хрущене на шисти, придружено от нисък, болезнен вой.

Сартак се надигна рязко.

— Кадара…

Несрин се завъртя на колене към звука, издирвайки лъка си с поглед.

На десетина метра пред тях в прохода Кадара лежеше оплетена в почти невидимата коприна — призрачна мрежа, обездвижила крилете й, главата й…

Сартак се изправи немощно, залитна и се подхлъзна на рехавите шистови скали, но астерионският нож мигновено се появи в ръката му.

Несрин също съумя да стане на изнемощелите се крака и продължи да се озърта из прохода, въпреки че й се виеше свят.

Ето. Лъкът й лежеше близо до скалната стена. Невредим.

Тя се спусна към него, а Сартак — към рука си. Достигна оръжието тъкмо когато принцът започна да разрязва паяжината.

— Всичко ще е наред — успокояваше Кадара той. Ръцете и вратът му бяха облени в кръв. — Ще те измъкна…

Несрин преметна лъка си през рамо и долепи ръка до джоба си. Фалкан…

Малко краче побутна дланта й в отговор. Беше жив.

Без да губи време, тя се втурна към рука, вадейки елфическия си меч от ножницата, която Борте й беше намерила, и също се зае да реже дебелите нишки. Паяжината полепваше по пръстите й, съдираше кожата й, но тя не спираше да я разсича, за да освободи едното крило на Кадара, докато Сартак се бореше за другото.

Достигнаха краката й едновременно.

И забелязаха, че ноктите й са празни.

Несрин вдигна рязко глава и пак заоглежда прохода, купчините раздробени шисти…

Пиленцето бе изхвръкнало при сблъсъка им със скалите

Явно дори Кадара не бе успяла да задържи ноктите си свити при агонията от удара. Малкият рук лежеше на земята до ръба на прохода и се мъчеше да стане, огласяйки тясното пространство с ужасено писукане.

— Изправи се, Кадара — нареди Сартак с пресекващ глас. — Стани!

Огромните й криле се размърдаха сред скриптене на натрошени шисти и рукът опита да се подчини. Несрин се запрепъва към пилето, по чиято пухкава сива глава блестеше кръв, а големите му тъмни очи я гледаха уплашено, умолително…

Всичко се разигра толкова бързо, че Несрин нямаше време дори да извика.

В първата секунда пиленцето отваряше човка да изписука за помощ.

В следващата пропищя с изцъклени очи, защото дълъг, абаносовочерен крак изскочи иззад една щръкнала скала и се стовари върху гръбнака му.

Изхрущяха кости и плисна кръв. Несрин спря толкова рязко, че залитна и падна на земята с нечленоразделен вик на уста. Черният крак завлече пърхащото, писукащо пиле зад скалата…

Паническите крясъци стихнаха.

Несрин беше виждала кошмарни неща — неща, които я бяха карали да повръща, да загуби съня си, но агонизиращите, умолителни вопли на пилето, докато онова страшилище не ги секна…

Тя се завъртя върху хлъзгавите шисти и хукна към Кадара и Сартак, който също бе зърнал как паякът завлича малкото зад скалата и сега крещеше на рука си да излети…

Кадара пробва, но не съумя да стане.

— ЛЕТИ! — изрева Сартак.

Бавно и тромаво рукът се изправи на крака, провлачвайки одрания си клюн през натрошените скали.

Нямаше да се справи. Нямаше да излети навреме. В обгърнатата с паяжини гора… Вече шаваха сенки. Приближаваха се.

Несрин прибра меча си в ножницата и свали лъка от рамото си. Насочи разтреперана стрела към скалата, зад която бе завлечено пилето, после и към гората на стотина метра от тях.

— Хайде, Кадара — продължаваше да я умолява Сартак. — Ставай!

Птицата почти не беше в състояние да лети, камо ли да носи хора на гърба си…

Зад гърба й се чу хрущене на раздробена скала. Откъм каменния лабиринт в прохода.

Капан. Бяха попаднали в капан…

Фалкан се размърда в джоба й, мъчейки се да се измъкне. Несрин го притисна с предмишницата си.

— Не още — пророни. — Не още.

Силата му не беше като на Лизандра. През последната седмица неуспешно бе опитал да се преобрази в рук. Но големият вълк беше най-едрото му превъплъщение. На толкова беше способна магията му.

— Кадара…

Първият паяк излезе от гората. Също толкова черен и лъскав като убитата си посестрима.

Несрин пусна стрелата.

Паякът се сгромоляса назад с писъци — скверни звуци, които разтърсиха скалите. Беше го улучила право в окото. Веднага зареди втора стрела и заотстъпва към Кадара, която тъкмо започваше да размахва криле…

Рукът залитна.

Сартак му изкрещя:

— ЛЕТИ!

Порив на вятъра развя косата на Несрин и понесе със себе си по-фините шистови люспи. Земята зад тях тътнеше, но тя не посмя да откъсне очи от втория паяк, пръкнал се от гората. Стреля наново, ала този път песента на стрелата й се сля с пърпоренето на могъщи криле. Тежки, болезнени махове, и все пак напористи…

Несрин надникна през рамо само за миг. Едва колкото да съзре как Кадара препуска с разперени криле, ръсейки кръв и късчета шисти, как се бори за всеки удар, който трябваше да я издигне над тесния проход. В същия момент от сенките на някаква скала нагоре по отвесния скат на върха се появи черното туловище на друг каранкуи, свил крака, сякаш се канеше да скочи на гърба на рука…

Несрин стреля и след нейната стрела мълниеносно полетя втора. На Сартак.

И двете попаднаха в целта си. Едната се заби в окото на паяка, другата нахлу право през отворената му уста.

Той изврещя и се прекатури от високия си пост. Кадара кривна настрани, за да избегне трупа му, и едва не се блъсна в нащърбения склон на върха. Строполяването на паяка върху скалистата земя проехтя из каменния лабиринт пред тях.

След секунда Кадара излетя в сивото небе, размахвайки яростно криле.

Сартак се завъртя към Несрин тъкмо когато тя реши да надникне назад към боровата гора.

Откъдето с кръвожадно съскане изскочиха още поне шест паяка.

Облян в кръв, тежко задъхан, принцът намери сили да сграбчи ръката на Несрин и да процеди:

— Бягай!

Тя го послуша.

Ала не се втурнаха към боровете.

Побягнаха към забуления в сумрак край на лъкатушещия проход.

43

Тъй като вече не му се налагаше да носи шина, Каол получи черна кобила, чието име Фараша се оказваше съвсем неподходящо. Значело „пеперуда“, обясни му Ирен, докато се събираха в двора на двореца три дни по-късно.

Фараша по нищо не приличаше на пеперуда.

Бунтуваше се срещу юздата, тъпчеше нервно с копита и мяташе глава, сякаш решена да изпробва търпението му още преди керванът им към пустинята да се събере. Няколко слуги бяха тръгнали ден по-рано, за да подготвят лагера.

Подозирал бе, че хаганското семейство ще му предостави най-опърничавия си кон. Не се различаваше по буйния си нрав дори от млад жребец. Фараша явно си беше бясна по рождение.

А нямаше намерение да иска друг кон от кралските особи. Въпреки че гърбът и краката му вече страдаха.

Ирен гледаше смръщено двама им с Фараша, галейки катраненочерната грива на кестенявата си кобила.

Красиви коне, макар че не можеха да се мерят с прелестния астерионски жребец, който Дориан му беше подарил за миналия рожден ден.

На едно друго тържество. В друго време — в друг живот.

Чудеше се какво ли се бе случило с онова прекрасно животно, което така и не кръсти. Като че дълбоко в себе си бе подозирал колко мимолетно ще е щастието им. Питаше се дали още не е в кралската конюшня, или вещиците го бяха откраднали — за да го яздят или за да нахранят потресаващите си зверове с него.

Може би затова Фараша го ненавиждаше. Може би долавяше, че е изоставил онзи благороден жребец в северната си родина. И желаеше да го накаже.

Породата водела началото си от астерионските коне, подхвърлила му бе присмехулно Хасар, обикаляйки го два пъти с напетия си бял жребец. Изящната клиновидна глава и високата опашка били двата белега на елфическото им потекло. Тези коне обаче, муники, се развъждали за пустинния климат на земите им. За пясъците, които им предстояло да прекосят днес, и степите, откъдето бил родом хаганът. Принцесата дори посочи леката изпъкналост между очите на кобилата, така наречения джиббах — външния признак за по-големи синуси, позволяващи на муники да живеят по тези сухи, сурови ширини.

Трябвало да се отчете и скоростта на муники. Конете от породата не били толкова бързи, колкото астерионските, признала бе Хасар. Ала и не им отстъпвали с много.

Ирен изслуша с привидна равнодушност малкия урок на принцесата, използвайки времето да дозатегне бастуна на Каол зад седлото си и да поприглади дрехите си.

Докато той самият носеше обичайния си тюркоазен жакет и кафяви панталони, Ирен се беше отказала от роклята.

Облекли я бяха в бяло и златисто заради жаркото слънце — с дълга до коленете туника и свободни, ефирни панталони, натъпкани във високи кафяви ботуши. Слабата й талия бе пристегната с колан, а по диагонал между гърдите й се спускаше наниз от златни и сребърни мъниста. Косата й отново беше наполовина вдигната, а някой бе вплел златисти нишки сред разпуснатите й къдри.

Красива. Ослепителна като изгрева.

Бяха трийсетина души, повечето непознати за Ирен, тъй като Хасар не беше благоволила да покани нито една лечителка от Торе. Бързоноги ловджийски кучета кръстосваха из двора, провирайки се измежду краката на десетината коне на стражите. Тези определено не бяха муники. Прекалено изтънчена порода като за стражи, ето защо неговите хора получаваха далеч по-скромни коне, които обаче не притежаваха странната чувствителност на муники, разбиращи сякаш всяка изговорена дума.

Накрая Хасар даде сигнал на Шен, застанал гордо до порта та, и той наду рога си…

Знак, че потегляха.

Независимо от факта, че бе командир на армадата им, Хасар като че ли проявяваше много по-жив интерес към коневъдното наследство на предците им. И явно нямаше търпение да даде воля на дарганския ездач в себе си, защото ругаеше гневно всеки път, когато движението по градските улици ги възпираше. И въпреки предупреждението отсечката към изхода от Антика да се освободи, тесните, стръмни улици ги забавяха значително.

А зверската жега си я биваше. Още отсега облян в пот, Каол яздеше до Ирен, здраво стиснал поводите на Фараша, която опита да ухапе не един, а двама търговци, спрели на тротоара да позяпат свитата им. Истинска пеперуда.

Затова я държеше под око дори докато разглеждаше града. И докато яздеха към източната порта, откъдето щяха да поемат по сухите, обрасли в шубраци хълмове, Ирен му показваше забележителностите, добавяйки и интересни факти за тях.

Из града се виеха акведукти, снабдяващи сградите с вода; подминаха и незнайно колко фонтани, градини, паркове. Завоевателят, който бе превзел мястото преди три века, явно го беше обикнал. Градът изглеждаше обгрижван.

Минаха през източната порта и се насочиха по дълъг, прашен път, прокаран през по-нарядко застроеното предградие. Хасар нямаше намерение да ги чака и направо препусна с жребеца си в галоп, зарязвайки ги в облак от прахоляк.

Кашин заяви, че не искал да й диша праха през целия път до оазиса, усмихна се леко на Ирен и подсвирна на коня си. Явно повечето благородници и везири се бяха обзаложили предварително, защото се впуснаха в отделни надпревари с главоломна скорост през градчета, освободени специално за тях. Сякаш хаганатът им служеше за игрална площадка.

Рожден ден ли? Принцесата вероятно си умираше от скука в двореца, ала не желаеше баща й да я помисли за безотговорна. Каол обаче не бе очаквал да зърне Аргун. Но как да не оплете някоя интрига в отсъствието на братята и сестра си? И ето че и най-големият принц препускаше недалеч зад Кашин, докато силуетите им преваляха хоризонта.

Неколцина от благородниците останаха с Каол и Ирен, явно не дотам поблазнени от надпреварата. Докато прекосяваха и последното градче извън стените на Антика, конете им вече лъщяха от пот и дишаха тежко. Заизкачваха голям, скалист хълм, отвъд който започваха дюните, така поне му бе обяснила Ирен. Скоро щели да напоят конете и след кратка почивка да вземат последната отсечка през пясъците.

Тя му се усмихваше загадъчно, докато се катереха по канарата, следвайки еленската пътечка през шубрака. Доста коне бяха минали оттук — с нехайни ездачи, ако съдеше по прекършените храсталаци. По някои клонки дори проблясваше кръв, засъхнала под свирепото слънце.

Ездачите, постъпили така небрежно с конете си, заслужаваха добър пердах.

Част от спътниците им бяха достигнали билото на скалистия хълм, където бяха напоили конете си и вече продължаваха към дюните. Всичко, което можеше да види Каол, бяха фигурите на хора и коне, потъващи под небето, като че просто прекрачваха ръба на скалата, пропадайки във въздуха.

Фараша превземаше хълма с тромави, насечени крачки и гърбът и бедрата му се бореха да го задържат на седлото без помощта на шината. Каол обаче не смееше да й разкрие дори нотка от неудобството си.

Ирен първа достигна билото и белите й дрехи грейнаха като същински маяк на фона на безоблачното синьо небе. Косата й сияеше като старо злато. Тя спря да го изчака върху задъханата си кобила, чието кафеникаво тяло изглеждаше тъмнорубинено на тази светлина.

Ирен слезе на земята, а когато Фараша изкачи и последните няколко метра от хълма…

Дъхът на Каол секна заради гледката, която му се разкри.

Пустинята.

Беше като голо, съскащо море от златисти пясъци. Дюни, вълни и долчини се ширеха към хоризонта, празни, а някак пропити с глухо бучене. Докъдето погледът стигаше, не се мержелееше нито дърво, нито храст, нито блещукаща вода.

Пейзаж, сътворен от ръката на безмилостен бог, чието дихание още местеше дюните песъчинка по песъчинка.

Каол за пръв път се изправяше пред подобна гледка. Пред такова чудо. Съвършено различен свят.

Може би щеше да се окаже неочаквана благодат, че именно тук се криеше информацията, която търсеха.

Той извърна очи към Ирен, вперила взор в лицето му, опитвайки да разчете емоцията по него.

— Красотата й не е за всеки — пророни тя. — Но мен някак ме привлича.

Някои несъмнено виждаха само жежка смърт в това море, по чиито златисти вълни никога нямаше да плават кораби. Той самият виждаше покой — и чистота. И бавно витаещ живот. Необуздана, дива красота.

— Разбирам те — отвърна накрая, слизайки внимателно от Фараша.

Ирен го наблюдаваше и не понечи да стори нищо друго, освен да му подаде бастуна; остави го сам да намери най-добрия начин да преметне единия си крак през гърба на кобилата, макар и гърбът му да трепереше от напъна, и да се плъзне до покритата с пясък скала. Бастунът веднага се озова в ръката му, ала Ирен дори не се помъчи да го хване, когато Каол най-сетне пусна седлото и се пресегна към поводите на Фараша.

Кобилата се напрегна, сякаш обмисляше да го отблъсне, но той я стрелна строго, забивайки рязко бастуна в скалата до краката си.

Тъмните очи на Фараша светеха с пъкления огън на Хелас. Каол обаче изопна рамене — изправи се в цял ръст. И нито за миг не откъсна поглед от нейния.

Накрая кобилата изпръхтя и му позволи да я отведе до почти затъналото в пясък корито, рухнало от старост. Сигурно го имаше още откакто съществуваше пустинята, поило бе конете на стотици завоеватели.

Фараша долови, че предстои да навлязат в океана от пясък, и залочи жадно. Ирен доведе и своята кобила и я остави на разумно разстояние от Фараша, преди да попита:

— Как се чувстваш?

— Стабилно — отвърна искрено той. — Вероятно всичко ще ме заболи, докато стигнем, но напрежението не е толкова голямо.

Не смееше да предприема дори по няколко крачки без бастуна. Едва се справяше.

Ирен все пак сложи ръката си в основата на гръбнака му, сетне и върху бедрата му, позволявайки на магията си да прецени състоянието му. Независимо от дрехите и жегата, допирът на дланите й го накара да почувства всеки сантиметър разстояние помежду им.

Но около огромното, древно корито започнаха да прииждат и други, затова Каол се отдръпна от нея и отведе Фараша на безопасно място. Как щеше да я яхне обаче?

— Леко и спокойно — прошепна Ирен, оставайки все пак на няколко крачки от него.

В двореца бе разполагал с опора за стъпване. А тук, освен да си качи на не особено надеждния ръб на коритото… Разстоянието между крака му и стремето за пръв път му се струваше толкова голямо. Просто трябваше да вдигне крака си и да опита да балансира, отблъсквайки се от земята с другия, за да преметне първия през седлото… Стъпки, които бе повтарял хиляди пъти в миналото. Беше се научил да язди още преди да навърши шест години — през почти целия си живот дотук бе яздил.

Само дето този път се налагаше да се справя с кон от ада.

Фараша от своя страна стоеше неподвижно, вперила поглед в пеещото море от пясъци, в отъпканата пътека надолу по хълма, техния вход към пустинята. Нищо че променливите ветрове постоянно ваеха златистия пясък в нови и нови форми и долчинки, дирите на спътниците им още се открояваха ясно. Дори виждаше как шепа от тях, макар и само черно-бели точици в далечината, се изкачват и спускат по дюните.

А той още стоеше тук. Взираше се ту в стремето, ту в седлото.

Ирен подхвърли небрежно:

— Мога да намеря някакво трупче или поне кофа…

Каол се впусна в действие. Може би не изглеждаше особено елегантно, а по-скоро окаяно, но все пак успя — опря се на бастуна, после го хвърли върху скалата, за да хване лъка на седлото, пъхвайки едва-едва крака си в стремето. Фараша пристъпи от крак на крак, за да поеме тежестта му, а Каол се набра на седлото и смогна да я възседне въпреки режещата болка в гърба и бедрата си.

Ирен отиде до падналия бастун и го изтупа от прахоляка.

— Не беше зле, лорд Уестфол. — Тя закачи бастуна зад седло то си и яхна своята кобила. — Никак даже.

Той прикри усмивката си, все още пламнал от напъна, и подкани Фараша надолу по пясъчния хълм.

Поеха бавно по следите на другите сред треперливата мараня.

Единствените звуци, докато се изкачваха и слизаха по дюните, бяха приглушеният тропот на копита и сподавеното дихание на пясъка. Групичката им се нижеше в протяжна, лъкатушеща нишка. На места по пътя стояха стражи, стиснали дълги колове с хаганския флаг, чийто отличителен знак представляваше тъмен препускащ кон. Вероятно служеха за маркировка към оазиса. На Каол му дожаля за мъжете, принудени да висят на пост в жегата заради прищевките на принцесата, но си замълча.

След известно време дюните започнаха да отстъпват място на равно, пясъчно поле. А в далечината, размътен от зноя…

— Там е лагерът — посочи Ирен към петно гъста растителност сред пясъците.

Нямаше и помен от древния, затрупан град на мъртвите, върху който по думите на Хасар бе възникнал оазисът. Не че можеха да зърнат нещо от такова разстояние.

С темпото, което поддържаха, имаха още трийсетина минути път.

Въпреки подгизналите й в пот бели дрехи, Ирен се усмихваше. Явно и тя бе имала нужда от ден извън града. Ден под открито небе.

Ирен усети погледа му и се обърна. Слънцето бе придало на кожата й сияен бронзов загар, карайки луничките й да изпъкнат, а около ведрото й лице се спускаха вълнисти кичурчета коса.

Фараша обтегна поводите. Тялото й потрепваше от нетърпение.

— Имам астерионски жребец — обяви Каол и Ирен видимо се впечатли. Той сви рамене. — Интересно ми е дали муники могат да се мерят с него.

Тя свъси вежди.

— Искаш… — Надникна към пясъчната равнина, ширнала се към оазиса. Идеална за надбягвания. — О, не мога да… не мога да яздя в галоп.

Каол зачака предупреждението за гръбнака му, за краката му. Ала то така и не дойде.

— Страх ли те е? — вирна вежда той.

— От тези същества ли? — Тя се взря недоверчиво в кобилата си, която започваше да нервничи под нея. — Определено.

— Та тя е кротка като дойна крава — кимна към кафеникавата й кобила Каол.

После се приведе напред, за да потупа „Пеперуда“ по врата.

Тя понечи да го захапе и Каол дръпна поводите, за да й покаже, че вече не го изненадва с дивотиите си.

— Да се състезаваме — предизвика я отново.

Очите на Ирен просветнаха. И за негово смайване, тя пророни:

— А наградата?

Не си спомняше кога за последно бе чувствал така ясно всяка глътка въздух, всяка капчица кръв в тялото си, онзи странен кипеж и трепет.

— Целувка. Аз избирам кога и къде.

— В какъв смисъл „къде“?

Той се ухили. И освободи Фараша.

Ирен изруга по-цветисто, отколкото някога я беше чувал, но той не се обърна към нея — Фараша вече вилнееше като черна буря по пясъка.

Така и не бе изпробвал астерионеца. Но ако беше по-бърз от този муники…

Фараша фучеше над златната пустиня като тъмна светкавица. Каол можеше единствено да стисне зъби, преглъщайки рева на мускулите си.

Ала и бездруго забрави за тях, щом с ъгълчето на окото си улови червеникавочерната стихия до себе си — и белия ездач върху нея.

Косата на Ирен подскачаше зад гърба й в златистокестенява плетеница от тежки къдри и литваше във въздуха с всяка грохотна, стремглава стъпка на кобилата й върху твърдия пясък. Белите й дрехи пърпореха бясно, сребърните и златни украшения по тялото й проблясваха като звезди насред шеметния й устрем, а лицето й…

Каол остана без дъх, когато съзря дивата радост по лицето й, необуздания й захлас.

Фараша усети другата кобила, настигаща ги с лудешки тропот, и се опита да се изстреля напред. Да я зареже в прахоляка.

Той я възпря с поводите и петите си, удивен, че изобщо бе способен на подобно нещо, че жената, която вече яздеше до него, която му се усмихваше, сякаш единствено той съществуваше в това жарко море… Тя го беше постигнала. От нея бе получил този безценен дар.

Усмивката на Ирен премина в смях, толкова буен, че навярно с мъка го беше сдържала в себе си.

Каол не помнеше да е чувал по-прекрасен звук в живота си.

И в този миг, докато летяха заедно през пясъците, поглъщайки с пълни гърла пустинния вятър, докато косата й се развяваше като златистокафяв флаг зад тях…

Каол за пръв път се почувства истински жив.

И благодарен — благодарен до мозъка на костите си.

44

Ирен беше плувнала в пот, макар че влагата се изпаряваше толкова бързо от тялото й, че усещаше само следа от нея.

За щастие, оазисът предлагаше прохладна сянка и в средата му имаше широк, плитък извор. Слугите отведоха конете под едно дърво, за да ги напоят и изчеткат, а после вкупом със стражите се оттеглиха към отреденото за тях място за освежаване и отмора.

Не се виждаха нито пещерата, за която говореше Ноуша, нито градът на мъртвите, който според Хасар се спотаявал сред джунглата отвъд. Но лагерът беше огромен, а големият извор… Хаганските потомци вече се наслаждаваха на прохладните му води.

Рения, облечена с ефирна копринена туника, която не скриваше почти нищо от завидните й прелести, тъкмо излизаше от извора, смеейки се на нещо с Хасар.

— Хм — покашля се Каол до Ирен.

— Предупредих те за тукашните гуляи — прошепна му в отговор тя, отправяйки се към шатрите, разпънати измежду гигантските палми и храсталаци.

Всяка бяло-златиста шатра носеше флага на принц или принцеса, но тъй като Сартак и Дува не присъстваха, техните бяха предназначени за Каол и Ирен.

За радост и на двама им щяха да са близо един до друг, но щом съзря отворения вход на своята шатра, голяма колкото цялата колиба, в която бяха живели с майка й, Ирен се извърна към Каол, който вече куцукаше към своята. Дори с бастуна ходеше по-нестабилно, отколкото сутринта, а и бе забелязала колко скован слезе от онзи проклет кон.

— Сигурна съм, че искаш да се освежиш — подхвана тя, — но се налага да прегледам гърба и краката ти след толкова езда.

Май не трябваше да се състезава с него. И бездруго дори не помнеше кой бе стигнал пръв до оазиса. Беше твърде заета да се смее, да се чувства сякаш извън собственото си тяло, но кой знае дали някога пак щеше да се усети по този начин. Беше твърде заета и да се взира в лицето му, изпълнено с толкова ярка светлина…

Каол спря до входа на собствената си шатра и бастунът потрепери под ръката му, тъй като май прекалено много се беше отпуснал на него. По лицето му се четеше облекчение, когато попита:

— Твоята шатра или моята?

И това я разтревожи леко.

— Моята — каза тя, съзнавайки колко слуги и благородници можеше да ги подслушват, навярно в пълно неведение, че Ирен е поводът за екскурзията им, но пък готови да докладват за действията й.

Той кимна и тя проследи всяко движение на краката му, на торса му, на бастуна му.

Докато минаваше покрай нея на влизане в шатрата, Каол прошушна в ухото й:

— Между другото, аз спечелих.

Ирен надникна към залязващото слънце и долови странен трепет дълбоко в себе си.

* * *

Всичко го болеше, но за негов късмет можеше да върви след края на старателния й преглед. И серията разтягащи упражнения за отпускане на краката и гърба. Придружени с масаж.

Каол имаше отчетливото чувство, че Ирен си играе с него, независимо от това, че допирът й си оставаше все така целомъдрен. Безстрастен.

Тя даже си позволи да поиска кана с вода от някакъв преминаващ слуга.

Шатрата бе обзаведена за принцесата, която обикновено я обитаваше. В средата й върху издигната платформа имаше огромно легло. По застлания с пищни килими под бяха разпръснати кресла и дивани. Имаше дори баня и тоалетна, отделени от помещението със завеса. И всичко бе отрупано със злато.

Или слугите го бяха донесли със себе си вчера, или жителите на тези земи толкова се бояха от гнева на хагана, че не смееха да ограбят лагера му. А може би той се грижеше толкова добре за тях, че не изпитваха потребност.

Когато Каол облече изсъхналите си дрехи и с Ирен излязоха от шатрата, за да потърсят онова, заради което бяха дошли, всички останали вече разпускаха в извора.

Преди това обаче обсъдиха въпроса шепнешком в шатра та — и двамата не бяха видели нищо интригуващо на влизане в оазиса. Покрай къпещите се хагански потомци и приятели те им също не се мяркаха пещери и руини. Всички изглеждаха спокойни, лежерни. Свободни по начин, по който никой в Адарлан не се чувстваше. За съжаление. Каол не беше наивен — съзнаваше, че в прохладните води се плетяха кроежи и интриги, но никога не бе чувал адарлански благородници да се забавляват заедно в някой басейн например.

Макар че определено се чудеше защо й беше на Хасар да организира такова тържество в чест на Ирен, било по собствена идея или не, при положение че принцесата бе наясно, че рожденицата не познаваше повечето гости.

Като стигнаха брега на езерцето, Ирен поспря и надникна към него изпод мигли — поглед, който страничен наблюдател би приел за свенлив. Поглед на жена, недотам склонна да се съблече по оскъдни дрехи за къпане, подтикваща присъстващите да забравят, че е лечителка, напълно свикнала с доста по-разголена плът.

— Май не съм в настроение за къпане — промълви Ирен сред смеха и плисъка откъм разпускащите във водата. — Искаш ли да се поразходим?

Любезна, учтива покана, придружена с кимване към избуялата джунгла вляво от тях. Не се имаше за придворна особа, но определено умееше да лъже. Вероятно полезно умение за всяка лечителка.

— С удоволствие — предложи й лакътя си Каол.

Ирен отново се поколеба — самата скромност. И надзърна през рамото му към извора. Към всички, които ги гледаха. Включително Кашин.

Предоставяше на нея избора кога и как да даде на принца да разбере, и то за пореден път, че не проявява интерес към него. И все пак съвестта го загриза леко, когато Ирен го хвана под ръка и двамата навлязоха в сумрака на джунглата.

Кашин бе добър човек. Каол не вярваше, че го е излъгал за готовността си да тръгне на война. А да рискува да го превърне в свой враг, разкривайки така демонстративно близостта си с Ирен… Каол я стрелна косо, докато бастунът му се забиваше в меката пръст и преплетените из нея корени. По още пламналото й от слънцето лице изплува едва доловима усмивка.

Нека му се ядосва принцът — не го вълнуваше.

Ромонът на близкото поточе се сливаше с диханието на извисяващите се палми, а те навлизаха все по-надълбоко и по-надълбоко в буйната растителност, крачейки в произволна посока.

— В долината на Аниел, близо до Сребърното езеро — подхвана Каол, — има десетки горещи извори. Цепнатините в земята ги топлят. Като момче често се къпех в някой от тях след тренировка.

Тя попита предпазливо, сякаш учудена, че сам й бе споделил това късче от миналото си:

— Тренировките ли те вдъхновиха да постъпиш в стражата?

Минаха няколко секунди, преди Каол да отвърне с гърлен глас:

— Отчасти. Просто… ме биваше в това. В ръкопашния бой, боя с меч, стрелбата. Получих обучението, подходящо за наследника на лорд, чийто планински народ от дълги години отбиваше набезите на диваците от Белия зъб. Но истинското ми обучение започна в Рифтхолд, в кралската стража.

Тя забави крачка, докато той минаваше през едно оплетено гнездо от корени, позволявайки му да се съсредоточи.

— Вероятно инатът и твърдоглавието са ти помагали с дисциплината.

Каол се засмя и я сръчка с лакът.

— Така е. Пръв излизах на тренировъчната площадка и последен си отивах. Въпреки че всеки ден ме премазваха от бой.

Гърдите му се стегнаха, когато си припомни лицата на мъжете, които го обучаваха през онези години, които непрекъснато тестваха издръжливостта му, оставяха го пребит и кървящ на площадката, а по-късно същата вечер се уверяваха, че е успял да си стъпи на краката в казармата. Обикновено с помощта на щедра вечеря и потупване по рамото.

В чест на онези мъже, братята му… той каза дрезгаво:

— Не всички бяха лоши хора, Ирен. Онези… онези, с които аз отраснах, които командвах… Те бяха добри мъже.

Спомни си усмихнатото лице на Рес, вечно пламнало край Елин. Очите му запариха.

Ирен спря насред жужащата джунгла и гърбът и краката му се оказаха някак благодарни за почивката. Тя измъкна ръка от свивката на лакътя му и докосна бузата му.

— Ако дори отчасти са отговорни да бъдеш… такъв, какъвто си — пророни, надигайки се на пръсти, за да докосне устните му със своите, — то вярвам, че са добри мъже.

— Бяха — промълви той.

Ето тази дума… Точно тази дума, погълната от глинестата почва и дебелата сянка на оазиса, го измъчваше жестоко. Бяха.

Все още можеше да се отдръпне от невидимата бездна, изскочила пред тях. Ирен остана близо до него, положила ръка върху сърцето му, търпеливо изчаквайки да реши дали му се говори за това.

И може би именно защото усещаше дланта й върху сърцето си, той прошепна:

— Тази пролет ги изтезаваха седмици наред. После ги заклаха като прасета и ги захвърлиха да висят по оградата на двореца.

Скръб и ужас лумнаха в очите й. Той едва намери сили да продължи:

— Нито един не е смогнал да се измъкне. Когато кралят и… и други… — Точно това изречение още не можеше да довърши. И може би никога нямаше да намери смелост да се изправи очи в очи с това свое подозрение, с вероятната истина. — Когато са ги разпитвали за мен. Нито един не е смогнал да се измъкне.

Не знаеше с какви думи да опише храбростта им, саможертвата им.

Ирен преглътна и сложи ръка на бузата му.

Каол най-сетне пророни:

— Аз съм виновен. Кралят… сторил го е, за да ме накаже. Задето избягах и помогнах на бунтовниците в Рифтхолд. Той… всичко е било заради мен.

— Не бива да се обвиняваш така.

Простички, искрени думи.

И съвършено погрешни.

Изтръгнаха го от унеса по-успешно от кофа с ледена вода.

Каол се отдръпна от нея.

Не биваше да й казва. Не биваше да подхваща темата. Точно на рождения й ден, мътните го взели! И то когато трябваше да издирват важна информация.

Носеше меча и кинжала си, а като продължи напред през гъсталака от палми и папрати, оставяйки Ирен да го следва, провери дали са добре закачени за колана му. Все нещо трябваше да направи с разтрепераните си ръце, с трескавия си ум.

Закъта думите и спомените обратно у себе си. Зарови ги още по-надълбоко. Затвори ги в бездънен кладенец и се зае да брои оръжията си.

Ирен просто вървеше мълчаливо подире му, докато навлизаха в дълбините на джунглата. Оазисът бе по-голям от повечето села, а тукашните народи бяха превзели толкова малка част от него — не се виждаше дори пътека през шубрака, камо ли град на мъртвите.

Докато измежду корените и храсталака не започнаха да се подават рухнали светли колони. Навярно добър знак. Ако изобщо имаше пещера, сигурно щеше да е наоколо, може би някогашно обиталище на древен народ.

Ала архитектурните творения, които им се налагаше да прескачат и заобиколят внимателно…

— Тук не са живели пещерни хора, заравяли мъртъвците си в дупки — отбеляза той, драсвайки с бастуна си по древния камък отдолу.

— Хасар каза, че било град на мъртвите. — Ирен се озърташе наоколо със сбърчено чело, взирайки се в красиво изсечените колони и масивни каменни блокове, обрасли с горска растителност. — Вървим през огромен некропол.

Каол плъзна поглед по земята.

— Но нали разправят, че народът на хагана оставял покойниците си под открито небе в сърцето на родината им.

— Така е. — Тя прокара ръце по една каменна колона, върху която бяха издялани животни и странни същества. — Само че… това място го е имало преди хаганата. Даже преди Торе и Антика. — Полусрутено стълбище водеше към издигната платформа, където дърветата бяха прораснали през камъка, поваляйки гравираните колони. — Хасар ми каза, че проходите криели страшни капани. Заложени или за да държат крадците настрана, или за да не напускат мъртвите сетния си дом.

Въпреки жегата косъмчетата по ръцете му настръхнаха.

— И ми го споделяш чак сега?

— Предположих, че Ноуша има друго предвид. Тя говореше за пещера и щеше да ни спомене, ако е била свързана с тези руини. — Ирен се качи на платформата и той я последва нагоре по стълбището, макар и с разтреперани крака. — Но тук не виждам скали. Не и достатъчно големи, за да крият пещера в себе си. Има само… камъни.

Пред очите му се ширна огромният комплекс, отвеждащ към некропола под краката им. Поне така го бе описала Хасар.

Обходиха с поглед полето от каменни блокове и гигантски колони, едни срутени, други — още прави, но погълнати от корени и лиани. Тишина, по-тежка от сенчестия зной, застилаше всичко. Сякаш чуруликащите птички и жужащите насекоми от околния оазис не дръзваха да припарят дотук.

— Смущаващо място — прошушна Ирен.

Извикаха ли, двайсетина стражи щяха да им се притекат на помощ, но Каол несъзнателно плъзна ръка към меча си. Ако под тях наистина се спотаяваше град на мъртвите, може би Хасар беше права. Може би не биваше да обезпокояват съня им.

Ирен се завъртя, вторачвайки се изучаващо в колоните и в релефите, изсечени по тях. Наоколо не се забелязваше пещера.

— И все пак Ноуша знаеше за това място — подхвана умислено тя. — Явно трябва да е важно за Торе.

— Да, но важността му вероятно е била забравена с времето. Или е била преиначена. Дотолкова, че в наши дни е оцеляло единствено името му и усещането за неговата значимост.

— Тези земи открай време привличат лечителите — продължи отнесено Ирен, прокарвайки пръсти по една колона. — Засилват магията им. Сякаш лечителската сила струи от почвата тук.

— Защо?

Пръстите й последваха релефа на колона, по-дълга от повечето кораби.

— Всичко намира начин и място да вирее. Всяко растение се развива в условията, които са най-благоприятни за него.

— Значи, Южният континент предлага най-благоприятна почва за лечителите?

Нещо грабна вниманието й, затова само измънка отнесено в отговор:

— Или убежище.

Той тръгна към нея, изтръпвайки от внезапната болка, която поряза гръбнака му. Но бързо я забрави, щом видя релефа под дланта на Ирен.

Върху широката фасада на колоната бяха изсечени две воюващи сили. На левия фронт стояха високи, снажни воини, въоръжени с мечове и щитове, обградени от буйни пламъци, изригващи води и всевъзможни животни в небето и покрай краката им. Заострени уши — главите на фигурите имаха заострени уши.

А срещу тях…

— Ти каза, че нищо не е случайно.

Ирен посочи армията, възправила се срещу елфическата.

Беше по-малобройна, но съставена от по-едри воини. С остри хищнически нокти и зъби и зловещи мечове.

Тя оформи следващата дума с устни.

Валги.

Свещени богове!

Ирен се спусна към близките колони и трескаво ги заразчиства от лианите и дълголетната мръсотия. Още елфически лица. Фигури.

Някои бяха изобразени в дуел срещу валгски командири, други — повалени от тях. Трети — триумфиращи.

Каол се придвижваше след нея, доколкото му бе възможни. И не спираше да се оглежда…

Докато не съзря под дебелите сенки на ниските, набити палми… квадратна, порутена сграда. Мавзолей.

— Пещера — прошепна Ирен.

Или нещо, което забравата лесно можеше да преобрази и пещера в хода на столетията.

Каол разкъса провисналите лиани със свободната си ръка, а гърбът му изрева от болка.

Разкъса ги и се натъкна на надписа, изсечен в портата към некропола.

— Ноуша каза, че според легендата част от свитъците идвали оттук — пророни той. — От място, пълно със Знаци на Уирда, с релефи на елфи и Валги. Но тук не е имало град. Така че трябва да са ги изнесли от гробниците под краката ни.

Отвъд входа пред тях.

— Не са погребвали човеци тук — изрече тихо Ирен.

Защото руните по затворената каменна порта…

— Древният език.

Виждал го бе изписан с мастило по лицето и ръката на Роуан.

Намираха се в елфическо гробище. Елфическо, а не човешко.

— Мислех, че само една група елфи е напуснала Доранел — каза той. — За да изградят Терасен под водачеството на Бранън.

— Може би втора се е заселила тук по време на тази незнайна война.

Първата война. Първата демонска война… още преди Елена и Гавин да се родят, преди Терасен.

Каол погледна Ирен. Пребледнялото й лице.

— Или пък са искали да скрият нещо.

Тя съсредоточено прикова очите си към земята, като че виждаше гробниците под нея.

— Съкровище?

— Друг вид.

Тонът на гласа му, неподвижното му тяло я накараха да вдигне взор към него. И в сърцето му се прокрадна страх, леден и режещ.

— Не разбирам — сподели приглушено Ирен.

— Елфическата магия се предава от поколение на поколение. Не се появява случайно. Може би този народ е живял тук, забравен от света, от силите на доброто и злото. Може би са смятали, че това място е достатъчно отдалечено, за да се съхрани незасегнато от всичко външно; че войните ще върлуват другаде; че те самите ще се сражават другаде. — Той посочи с брадичка към един релеф на валгски воин. — А Южният континент ще остане в ръцете на смъртните. Ала през годините са смесвали кръвта си с човеците, създавайки народ, надарен с лечебна магия.

— Интересна теория — заключи дрезгаво Ирен. — Но не знаем дали в нея има истина.

— Ако искаш да запазиш нещо ценно в тайна, няма ли да го скриеш на някое видимо място? Където очакваш, че могъща сила би скочила да го защити? Цяла империя например. Няколко дори. Империи, непокорявани от завоеватели нито веднъж в историята си, които биха възхвалявали лечителите заради целебната им дарба, без да подозират какво съкровище е всъщност. Оръжие.

— Ние не убиваме.

— Не. — Кръвта на Каол изстиваше бавно. — Но всички лечителки тук… Съществува само още едно такова място на света. Бранено и закриляно от също толкова могъща сила.

— Доранел… елфическите лечители в Доранел.

Бранени от Майев. Яростно бранени от нея.

Майев, която се бе била в първата война. Срещу Валгите.

— Какво значи всичко това? — промълви Ирен.

Каол имаше чувството, че земята се изплъзва изпод краката му.

— Изпратиха ме тук, за да събера армия. Но започвам да се двоумя дали… дали някоя друга сила не ме води насам, за да взема нещо друго.

Тя пъхна ръка в неговата. Безмълвно обещание, за което щеше да мисли по-късно.

— Сигурно заради това преследват и мен — каза Ирен. — Ако Морат наистина има свой пратеник по тези земи… Явно не желаят да стигаме точно до това заключение. Чрез изцеляването ти.

Той стисна пръстите й.

— А онези свитъци в библиотеката… взети са оттук и само легендата говори за произхода им. За вероятния произход на лечителите от тези земи.

Тайната не се криеше в некропола, а в елфическия народ, който го бе построил.

— Свитъците — изстреля тя. — Ако намерим някой да ги… да ги преведе…

— В тях може да пише на какво са способни лечителите срещу Валгите.

Тя преглътна.

— Хафиза. Чудя се дали тя не знае истината за свитъците. Върховна лечителка не е просто висок пост, а извор на познания. Тя е жива библиотека, научила е от предците си неща, които никой друг в Торе не знае. — Ирен заусуква една къдрица около пръста си. — Струва си да й покажем някои от текстовете. Да проверим дали не са й познати.

Беше риск да споделят информацията с когото и да било друг, но в подобна ситуация бе оправдано. Каол кимна.

Нечий смях прониза тягостната тишина на оазиса.

Ирен пусна ръката му.

— Ще трябва да се усмихваме и да се позабавляваме с тях. И да тръгнем още призори.

— Веднага щом се върнем, ще изпратя вест на Несрин, че е време да се прибира. Не мисля, че можем да чакаме повече помощта на хагана.

— Пак ще пробваме да го убедим — заяви Ирен. Каол килна въпросително глава. — Ти ще трябва да спечелиш тази война, Каол. — Прошепна тя. — Каквато и роля да се полага на лечителите в нея.

Той погали бузата й с палец.

— Нямам намерение да я губя.

* * *

Не им беше лесно да се преструват, че не са попаднали на нещо толкова съдбовно. Или че находката им не ги бе разтърсила из основи.

На Хасар й омръзна да се къпе и се разпореди да преминат към музиката, танците и обяда. С това се занизаха дълги часове на излежаване под прохладната сянка, съпроводено със слушане на изпълненията на музикантите и ядене на цял куп деликатеси, които Ирен не можеше да си представи как бяха пренесли чак дотук.

А когато слънцето залезе, всички се пръснаха по шатрите си, за да се преоблекат за празничната вечеря. След откритието им с Каол Ирен се страхуваше да остане сама дори за миг, но все пак се освежи и облече лилавата прозирна рокля, която Хасар й бе подготвила.

Каол я чакаше пред шатрата.

Принцесата беше донесла дрехи и за него — в прекрасен тъмносин цвят, който подчертаваше златистия нюанс на кафявите му очи и приятния слънчев загар на кожата му.

Ирен се изчерви, когато погледът му обходи дълбокото й деколте и голата кожа, която ефирните дипли на роклята разкриваха от талията й. От бедрата й. По цялата материя бяха пришити сребристи и прозрачни мъниста, каращи я да блести като звездното нощно небе над тях.

Факли и фенери горяха навсякъде около извора, масите, диваните и дебелите възглавници, разпръснати по земята. Свиреше музика, а гостите вече се впускаха в пиршеството, превзело масите. Хасар седеше царствено на челното място, точно до брега на позлатения от факлите извор.

А когато забеляза Ирен, я привика с ръка. Също и Каол.

От дясната й страна имаше две свободни места. Ирен можеше да се закълне, че Каол ги преценяваше с всяка стъпка, сякаш очите му издирваха следи от заплахи и капани по самите столове, по хората отсреща, из оазиса наоколо. Ръката му докосна ивицата гола плът по гръбнака й — потвърждение, че всичко е наред.

— Да не мислиш, че ще забравя почетната си гостенка? — рече Хасар и я целуна по бузите.

Каол се поклони на принцесата, доколкото беше способен, и зае отреденото си място от другата страна на Ирен, опирайки бастуна си на масата.

— Днес беше прекрасен ден — отбеляза искрено Ирен. — Благодаря ти.

Хасар се умълча за момент, вперила необичайно разнежен поглед в нея.

— Съзнавам, че съм труден характер: и като принцеса, и като приятелка. — Тъмните й очи най-сетне се спряха върху тези на Ирен. — Но ти нито веднъж не ме накара да се чувствам такава.

Гърлото на Ирен се стегна от прямите й думи. Хасар килна глава и махна към тържеството наоколо.

— Това е най-малкото, с което мога да почета скъпата си приятелка.

Рения потупа нежно ръката на Хасар — сякаш в знак на одобрение и разбиране.

Ирен сведе глава и отвърна на принцесата:

— Нямам желание да общувам с лесни приятели. С лесни хора. Като че ли на тях ми е по-трудно да се доверя, пък и не ме привличат така.

Думите й подтикнаха Хасар да се усмихне. Тя се приведе към масата, за да се взре в Каол.

— Изглеждате очарователно, лорд Уестфол.

— А вие сте ослепителна, принцесо.

Колкото и красиво облечена да бе Хасар, никой не можеше да я нарече така с ръка на сърцето. Но тя прие комплимента с обичайната си котешка усмивка, която понякога напомняше на Ирен за онази непозната от Иниш — за нагласата й, че красотата е мимолетна, но силата… силата е далеч по-ценна.

Пиршеството продължи и на Ирен й се наложи да понесе официалния тост на Хасар — не толкова спонтанен, колкото думите й отпреди малко — в чест на „безценната й, предана, мъдра приятелка“. Все пак пи за свое здраве с всички гости. Каол също. Слугите обикаляха безшумно масата и често-често допълваха чашите им с вино и медовина.

Минаха цели трийсет минути, преди да изникне темата за войната.

Аргун я подхвана. С подигравателен тост за мир и спокойствие в тези смутни времена.

Ирен отпи от чашата си и се постара да прикрие изненадата си, когато Каол стори същото, и то с лека усмивка на лице.

Хасар продължи с размисли за Западната пустош: питала се дали, докато всички били толкова съсредоточени в източната част на континента, онези земи не били лесна плячка за евентуални завоеватели.

Каол просто сви рамене. Сякаш този следобед най-сетне бе достигнал някакво заключение за войната и ролята на хаганския род в нея.

Принцесата също го забеляза. И макар че уж празнуваха рожден ден, подхвана темата, все едно говореше на себе си:

— Може би Елин Галантиус трябва да довлече изтъкнатата си особа по нашите земи и да вземе един от братята ми за жених. Може би така ще ни убеди да участваме във войната. При положение че могъществото й остане в семейството…

Необузданият й огън, суровата й мощ… да останат на този континент, да се слеят с хаганската кръв и повече никога да не представляват заплаха.

— Е, разбира се, братята ми ще трябва да понесат съжителството с подобна персона — допълни Хасар, — но и те самите не са толкова малодушни, колкото вероятно предполагате.

Тя надзърна към Кашин, който май се преструваше, че не я чува, а Аргун изсумтя. Ирен се чудеше дали другите съзнаваха, че Кашин е способен да не допусне нито думичка от подигравките им до себе си, че никога не клъвваше на стръвта им просто защото не го интересуваше какви ги приказват.

Каол отговори на Хасар със същия мек тон:

— Колкото и да ми е любопитно да видя как Елин Галантиус би подходила към всички вас… — Тайнствена, многозначителна усмивка, подсказваща, че гледката наистина би му напълнила душата. Както и че Елин като нищо би ги превърнала в пионки от кървава игра. — Бракът не е вариант за нея.

Хасар вирна вежди.

— Бракът с мъж?

Рения я прониза с поглед, който принцесата игнорира.

Каол се засмя.

— С когото и да било. Освен с възлюбения й.

— Крал Дориан — провлачи Аргун, въртейки виното в чашата си. — Учуден съм, че тя понася именно него.

Каол се напрегна видимо, но поклати глава.

— Не. Друг принц. Другоземец и безкрайно могъщ.

Всички хагански потомци се сковаха. Дори Кашин надникна към тях.

— Ще бъдете ли така добър да задоволите любопитството ни? — подкани го Хасар с притъмнели очи, отпивайки глътка вино.

— Принц Роуан от рода на Белия трън от Доранел. Бивш командир от армията на кралица Майев и член на двора й.

Ирен можеше да се закълне, че всичката кръв се изцеди от лицето на Аргун.

— Елин Галантиус ще се омъжва за Роуан от рода на Белия трън?

Ако съдеше по тона, с който принцът изрече името… явно бе чувал за същия този Роуан.

Каол го беше споменавал неведнъж — Роуан, който бе успял да изцери голяма част от гръбначната му травма. Елфически принц. И възлюбен на Елин.

Каол сви рамене.

— Двамата са каранам и той положи кръвната клетва пред нея.

— Положил я е пред Майев — възрази Аргун.

Каол се облегна назад в стола си.

— Да. Но Елин принуди Майев да го освободи от нея, за да я положи пак. Пред очите й.

Аргун и Хасар се спогледаха.

— Как? — настоя да разбере принцът.

Каол кривна нагоре едното ъгълче на устата си.

— По същия начин, по който Елин постига всяка от целите си. — Веждите му подскочиха предизвикателно. — Обсади града на Майев с огън. А когато кралицата й каза, че Доранел бил изграден от камък, Елин просто отвърна, че народът й не е.

Ледена тръпка пропълзя по гръбнака на Ирен.

— Значи е кръвожадна, умопомрачена жена — отсъди сковано Хасар.

— Така ли? Нима някой друг е съумял да предизвика Майев и да си тръгне жив, камо ли да получи онова, което е желал?

— Щяла е да унищожи цял град заради един мъж — озъби се Хасар.

— Най-могъщият чистокръвен елф на света — изтъкна кротко Каол. — Ценна придобивка за всеки двор. Особено като се има предвид, че са толкова влюбени един в друг.

Макар и очите му да танцуваха, докато говореше, Ирен долови как нещо се обтегна в него при последните думи.

Аргун веднага се вкопчи в тях.

— Ако наистина са заедно от любов, то рискуват враговете им да нападнат него, за да си отмъстят на нея.

И той се ухили, като че вече обмисляше подобен вариант.

Каол изсумтя и принцът изопна гръб.

— Стискам палци на всеки, погнал Роуан от рода на Белия трън.

— Защото Елин ще го изпепели? — поинтересува се с отровно сладък глас Хасар.

Но Кашин й отговори преди Каол:

— Защото несъмнено Роуан от рода на Белия трън ще си тръгне жив от такъв сблъсък. Не нападателят му.

На масата се възцари кратко мълчание.

Докато Хасар не заяви:

— Е, щом Елин не може да представлява континента си, то може да спрем избора си другаде. — Тя се подсмихна на Кашин. — Може да се спрем на Ирен Тауърс вместо на кралицата.

— Аз нямам благородническа кръв — изстреля Ирен. — Нито кралска.

Хасар беше обезумяла.

— Сигурна съм, че лорд Уестфол, Ръката на краля, ще успее да ти осигури благородническа титла. Да те провъзгласи за графиня, дукеса или нещо такова. Е, ние ще си знаем, че си просто доячка, окичена с бижута, но ако си остане между нас… Убедена съм, че повечето от нас не биха имали нищо против скромния ти произход — сви рамене принцесата.

Беше сторила същото и с Рения — за Рения.

Насмешката се изпари от лицето на Каол.

— Струва ми се, че изведнъж решихте да участвате във войната, принцесо.

Хасар махна с ръка.

— Просто обмислям възможностите. — Погледът й прескочи между Ирен и Кашин и храната в стомаха на Ирен натежа като олово. — Винаги съм твърдяла, че бихте произвели толкова красиви деца.

— Ако бъдещият ви хаган ги остави живи.

— Малка подробност, с която бихме се справили впоследствие.

Кашин се приведе напред със стегнати челюсти.

— Виното е замъглило разсъдъка ти, сестро.

Хасар врътна очи.

— Но защо не? Ирен е неофициалната наследница на Торе. Това е влиятелна позиция. А ако лорд Уестфол благоволи да я удостои с титла… да поизлъже например, че случайно е узнал за благородническото й потекло, тя съвсем спокойно може да се омъжи за теб, Ка…

— Изключено! — отсече категорично Каол.

Лицето на Кашин пламна и той попита тихо:

— Защо, лорд Уестфол?

Каол се вторачи в него.

— Няма да се омъжи за вас!

Хасар се усмихна.

— Мисля, че дамата може да отговори сама.

На Ирен й се искаше да прекатури стола си назад и да потъне в извора. Да се спотаи на дъното му завинаги, вместо да погледне принца, чакащ отговора й, принцесата, подсмихваща се като демон, и лорда, чието лице тъмнееше от ярост.

Но ако предложението беше сериозно, ако само чрез него пълната войскова мощ на Южния континент щеше да им се притече на помощ във войната…

— Дори не се замисляй — процеди плашещо тихо Каол. — Тя говори глупости.

Някои от гостите ахнаха. Хасар се изсмя гръмко.

Аргун се озъби:

— Ще се отнасяте с уважение към сестра ми или отново ще се окажете без крака.

Каол не им обърна внимание. Ръцете на Ирен трепереха толкова силно, че ги скри под масата.

С този умисъл ли я беше довела принцесата — да я принуди да се съгласи с абсурдния й план, или това бе просто спонтанно хрумване, небрежна приумица, с която да дразни лорд Уестфол?

Каол като че ли беше на ръба да каже още нещо, да прогони тази нелепа идея от главата й, но се поколеба.

Не защото беше съгласен, осъзна Ирен, а защото искаше да й даде възможност сама да избере. До нея седеше мъж, свикнал да се разпорежда, да му се подчиняват. Ирен имаше чувството, че търпението и доверието бяха нова територия за него.

А тя му имаше пълно доверие. Вярваше, че ще направи необходимото. Ще намери начин да оцелее във войната — със собствена армия или чужда. Ако не постигнеше резултат тук, с този народ, щеше да отплава към други земи.

Ирен обходи с очи Хасар, Кашин и другите присъстващи. Някои се подсмихваха, други си разменяха възмутени погледи. Аргун изглеждаше най-отвратен от мисълта да омърсят така кръвта на семейството му.

Тя вярваше на Каол.

Но не и на хаганските потомци.

Ето защо се усмихна на Хасар, а сетне и на Кашин.

— Много сериозен разговор за рожден ден. Защо да избирам един мъж точно тази вечер, когато имам толкова красавци на разположение?

Можеше да се закълне, че Каол изтръпна от облекчение.

— Права си — изчурулика Хасар с вълча усмивка. Ирен се помъчи да не настръхне от невидимите хищнически зъби, които сякаш се подадоха измежду устните й. — Годежите са омразни разправии. Виж само клетата Дува, вързана за онова меланхолично, унило подобие на принц.

И така разговорът се насочи в друга насока. Ирен не посмя да надзърне към Кашин и останалите. Гледаше само в непрестанно допълваната си чаша, която редовно пресушаваше. И в Каол, който изглеждаше почти готов да протегне ръка през нея и да преобърне стола на Хасар в извора.

Но вечерята продължи, а Ирен продължи да пие — и очевидно не си даваше сметка колко точно е изпила, защото, когато стана след десерта, светът се залюля пред очите й и Каол я хвана за лакътя, макар че и той самият не изглеждаше особено стабилен на краката си.

— Май на Северния континент не държат на алкохол — изсумтя подигравателно Аргун.

Каол се засмя.

— Съветвам ви да не изказвате подобни наблюдения пред жител на Терасен.

— Е, сигурно когато живееш само сред сняг и овце, няма какво друго да правиш, освен да пиеш — смотолеви Аргун, отпуснат лежерно в стола си.

— Може и така да е — отвърна Каол, повеждайки Ирен към дърветата и шатрите с ръка през гърба й, — но съм убеден, че бихте се озовали под масата преди Елин Галантиус и Едион Ашривер.

— А може би под стол на колела? — подхвърли с ехидна усмивка Хасар.

Дали от виното, или от горещината, или от ръката на гърба й, или пък защото мъжът до нея толкова се беше борил, и то без нито веднъж да възроптае…

Ирен скочи към принцесата.

И ако Каол се бе отказал от намерението да бутне Хасар в извора зад нея, то Ирен нямаше подобни скрупули. В даден момент принцесата се подсмихваше змийски…

А в следващия краката, полите и бижутата й литнаха във въздуха и писъкът й отекна над дюните. Ирен я бе запратила заедно със стола във водата.

45

Ирен знаеше, че няма да остане между живите.

Разбра го в момента, в който Хасар пльосна в тъмната вода и всички скочиха на крака с викове и оръжия в ръце.

Каол мигновено я изтласка зад себе си и издърпа до средата собствения си меч — тя дори не го видя да посяга към него, преди да се озове в ръката му.

Изворът не беше дълбок и Хасар бързо се изправи, подгизнала и бясна, с оголени зъби и провиснала коса. Принцесата посочи бавно Ирен.

Никой не продума.

Тя продължи да я сочи и Ирен се приготви да чуе смъртната си присъда.

Щяха да убият първо нея, а сетне и Каол, задето бе опитал да я спаси.

Усети го как измерва с поглед стражите, принцовете, везирите. Всеки, който би им попречил да стигнат до конете, който би ги нападнал.

Иззад гърба й се разнесе тихо съскане.

Ирен надникна през рамо: Рения се държеше с една ръка за корема, а с другата беше запушила устата си, облещила очи към принцесата. В следващата секунда зави от смях.

Хасар се извърна към Рения, която просто я посочи с показалец и прихна още по-гръмогласно. От очите й шуртяха сълзи.

Кашин отметна глава назад и също избухна в кикот.

Ирен и Каол не смееха да помръднат.

Хасар избута слугата, който се хвърли в извора да й помогне, изкачи се по покрития с каменни плочи ръб и стрелна Ирен право в очите с огнения гняв на всички могъщи хагани преди нея.

Отново се спусна тишина.

Докато принцесата не изпръхтя:

— Вече започвах да се чудя дали някога ще демонстрираш истински характер.

После си тръгна, оставяйки мокра диря след себе си, а Рения пак се ухили.

Ирен надзърна към Каол и видя как пуска бавно дръжката на меча си. Как зениците му се свиват до нормалния си размер. Как осъзнава…

… че не им предстои да умрат.

— Е — рече приглушено Ирен, — май е време да си лягам.

Рения спря да хихика само колкото да отбележи:

— По-добре бягай, преди да се е върнала.

Ирен кимна, хвана Каол за китката и го поведе към дърветата, мрака и факлите.

Чудеше се дали смехът на Рения и Кашин не бе колкото неподправен, толкова и подарък за нея. Подарък за рождения й ден, с който бяха спасили и двама им от бесилото. Подарък от онези двама души, които най-добре знаеха колко смъртоносни могат да бъдат настроенията на Хасар.

А не се сещаше за по-хубав подарък от този да запази врата си здрав.

* * *

Лесно можеше да й се развика. Да попита как изобщо й е хрумнало да рискува живота си така лекомислено. Преди месеци щеше да го стори. Всъщност още му се въртеше в главата.

Дори след като влязоха в просторната й шатра, продължи да укротява инстинктите, изригнали у него в момента, когато онези стражи пристъпиха към тях, посягайки към мечовете си.

Една малка част от него беше безкрайно, неописуемо благодарна, че сред тях не съзря никого от мъжете, е които тренираше през последните седмици, че не му се наложи да взима подобно решение, да прекосява тази граница помежду им.

Но забеляза ужаса в очите на Ирен в мига, в който лечителката проумя какво ще се случи — какво щеше да се случи, ако любовницата на принцесата и Кашин не бяха разсели напрежението.

Каол знаеше, че Ирен го бе направила заради него.

Заради присмехулната, коварна обида.

А като я гледаше как кръстосва из шатрата, заобикаляйки дивани, маси и възглавници… си даваше сметка и за друго: Ирен съзнаваше какво предстои.

Той седна на валчестата странична облегалка на един фотьойл, опря бастуна си на него и зачака.

Ирен се завъртя към него, поразителна в лилавата си рокля, заради която краката му едва не се подкосиха, като я видя за пръв път пред шатрата й. Не само защото й стоеше прелестно, но и заради ивиците гола копринена кожа. Заради извивките на тялото й. Заради светлината и цвета й.

— Преди да ми се разкрещиш — подхвана тя, — ще кажа едно: тази ситуация е доказателство, че в никакъв случай не бива да се омъжвам за принц.

Каол скръсти ръце.

— Тъй като съм прекарал голяма част от живота си с принц, смея да твърдя точно обратното.

Тя махна с ръка и пак закрачи нервно.

— Знам, че беше глупаво.

— Крайно глупаво.

Ирен изсъска през зъби, ала не на него. А заради спомена. Заради изблика си.

— Не съжалявам.

Усмивка подръпна устните му.

— Едва ли някога ще забравя тази картинка.

Наистина нямаше. Как краката на Хасар щръкнаха над главата й, как лицето й се изкриви в писък точно преди да цопне във водата…

— Какво е това, което намираш за толкова забавно?!

— О, нищо. — Устните му се извиха още повече. — Просто ми е любопитно да наблюдавам как развихряш буйния си нрав срещу някой друг… вместо срещу мен.

— Нямам буен нрав.

Той вирна вежда.

— Познавам доста хора с буен нрав, а твоят, Ирен Тауърс, се нарежда сред най-зрелищните.

— Като на Елин Галантиус.

По лицето му пробяга сянка.

— Тя високо би оценила постъпката ти.

— Наистина ли ще се омъжва за елфическия принц?

— Може би. По всяка вероятност.

— Това… притеснява ли те?

И въпреки че питаше уж небрежно, с лечителската си маска на кротък интерес, той предпазливо подбра думите си.

— Елин беше много важна за мен. И все още е, макар и в друг смисъл. В началото… не ми бе лесно да променя мечтите си за бъдещето. Особено онези, свързани с нея.

Ирен килна глава и светлината от фенерите затанцува по изящните й къдрици.

— Защо?

— Защото, когато срещнах Елин, когато се влюбих в нея, тя не беше… Имаше друго име. Друга титла, друга самоличност. Отношенията ни се разпаднаха още преди да науча истината, но… май дълбоко в себе си подозирах. Като узнах коя е всъщност, вече усещах със сигурност, че ако трябваше да избирам между нея и Дориан…

— Никога не би напуснал Адарлан. Нито него.

Той плъзна умислено пръсти по гладкото дърво на бастуна до себе си.

— Струва ми се, че и тя го знаеше. Много преди мен. И все пак… Е, в крайна сметка си тръгна. Дълга история е, но замина сама за Вендлин. И там срещнала принц Роуан. Но от уважение към мен, защото не бяхме сложили истински край на връзката си, изчакала. И двамата изчакали. Като се върна в Рифтхолд с него, всичко помежду ни приключи. Официално. Грозно. И аз, и тя подходихме грешно, и просто… Помирихме се на раздяла преди няколко месеца. А те двамата заминаха заедно. Както трябва. Те са… Ако ги видиш един ден, сама ще разбереш. И тя като Хасар не е лесен характер. Елин плаши всички. — Той изсумтя. — Не и него. Според мен затова го е обикнала, колкото и да се е съпротивлявала на чувствата си. Роуан познава истинската й същност, и сегашната, и тази от миналото, но не се бои от нея.

Той притихна и Ирен се намеси:

— Ти обаче си се боял?

— Бяха… тежки времена за мен. Всичко, което познавах, бе потъпкано пред очите ми. Всичко. А тя… май й прехвърлих голяма част от вината. Започнах да я възприемам като чудовище.

— А чудовище ли е?

— Хм, зависи кой разказва историята. — Каол заби поглед в червено-зелените преплетени шарки на килима под ботушите си. — Но аз не смятам така. На никой друг не бих се доверил да води тази война. Единствено на Елин бих разчитал да надвие Морат. Дори не и на Дориан. Ако съществува начин за победа, тя ще го намери. Цената може да е висока, но ще я плати. — Той поклати глава. — Днес е рожденият ти ден. Трябва да си говорим за по-хубави неща.

Ирен не се усмихна.

— Чакал си я. Нали? Нищо че си знаел коя е всъщност.

Не го бе признавал даже пред себе си.

Гърлото му се стегна.

— Да.

Този път тя впери очи в килима под краката им.

— Но… но вече не я обичаш?

— Не — отвърна Каол повече от искрено. А след това добави тихо: — Нито пък Несрин.

Ирен вирна вежди, а той хвана бастуна си, изправи се с леко пъшкане и тръгна към нея. Лечителката у нея проследи всяко негово движение, стрелкайки очи към краката му, към корема му, към ръката му върху бастуна.

Каол спря на крачка от нея и извади малко вързопче от джоба си. Поднесе й го безмълвно в отворената си длан — купчинка черно кадифе, надиплено като дюните около оазиса.

— Какво е това?

Той просто протегна още малко ръката си.

— Нямаха подходяща кутийка, затова използвах парче плат…

Ирен го взе от дланта му и с леко разтреперани пръсти разгърна крайчетата на кадифеното парче, което бе носил със себе си цял ден.

Вдигна фината верижка и сребърният медальон заблещука на светлината от фенерите.

— Не мога да го приема — пророни с широко отворени очи.

— Ще се наложи — настоя той, а Ирен остави овалния медальон в дланта си, за да го огледа по-добре. — Гравираха инициалите ти на него.

Пръстите й вече проследяваха усуканите букви, които бе поръчал на бижутера в Антика да изпише от предната му страна. А като го обърна…

Ирен сложи ръка на гърлото си, точно върху белега.

— Планини. И морета — прошепна тя.

— За да не забравяш, че си ги изкачвала и прекосявала… че сама, съвсем сама си стигнала дотук.

От гърдите й се изтръгна тъничък смях — звук на искрена радост. Каол не желаеше да тълкува другата нотка в него.

— Намерих такъв с капаче — поясни вместо това, — за да държиш вътре нещото, което вечно носиш в джоба си. И да не го местиш постоянно от рокля в рокля. Каквото и да е то.

Изненада озари очите й.

— Знаеш за него?

— Не знам какво е, но виждам, че непрекъснато държиш нещо в джоба си.

Преценил бе, че трябва да е малко, ето защо избра медальона според неговия размер. Не беше забелязал да изпъква в джоба й или да натежава и беше сравнявал формата му с други предмети, които Ирен прибираше там, докато работеше по краката му — листчета, стъкленици. Може би кичур коса или малко камъче…

— Не е пищно като тържество в пустинята…

— Никой не ми е подарявал нещо, откакто бях на единайсет.

Отпреди смъртта на майка й.

— За рождения ден — додаде тя. — Аз…

Нахлузи фината сребърна верижка през главата си и брънките й се заплетоха в разкошните къдри около шията й. После извади буйната си коса от верижката и я разпиля върху гърдите си. На фона на медената й кожа медальонът приличаше на капка живак. Тя прокара фините си пръсти по гравираната му повърхност.

Когато вдигна глава и в очите й проблеснаха сълзи, гърдите на Каол се стегнаха.

— Благодаря ти — рече едва доловимо Ирен.

Той сви рамене, останал без думи.

Тя просто го доближи и той опита да се приготви за докосването й, преди ръцете й да обгърнат лицето му. Преди да прикове очи в неговите.

— Радвам се — промълви тя, — че не обичаш онази кралица. И Несрин.

Сърцето му тътнеше из всеки сантиметър от тялото му.

Ирен се надигна на пръсти и долепи нежно устни до неговите. Без да откъсва поглед от очите му.

Той прочете неизречените думи в него. И се зачуди дали тя разчиташе онези, които той не изричаше.

— Вечно ще го пазя — пророни тя и Каол знаеше, че не говори за медальона. Ръката й се спусна от лицето му и кацна върху гърдите му. Върху бушуващото му сърце. — Каквото и да сполети света. — Още една лека като перце целувка. — Колкото и океани, планини и гори да ни разделят.

Самообладанието му се прокъса като обтегнато въже. Той пусна бастуна си на земята и плъзна ръка през кръста й, погалвайки с палец ивицата гола кожа, която роклята разкриваше. Другата зарови в божествената й, тежка коса, обви с длан тила й и килна лицето й нагоре, за да се гмурне в пламналите й златистокафяви очи.

— И аз се радвам, че не ги обичам, Ирен Тауърс — прошепна върху устните й.

Сетне устата му се впи в нейната и тя я отвори за него. Копринената й топлина изтръгна дълбок стон от гърлото му.

Ръцете й се вкопчиха в косата му, в раменете му, запълзяха по гърдите му, по врата му. Сякаш не можеше да му се насити.

Каол се отдаде с наслада на алчните й пръсти и погали с език нейния, а въздишката й, когато се притисна към него…

Без да го е грижа, че накуцва и залита, той заотстъпва с нея към леглото, чиито бели чаршафи почти искряха на светлината от фенерите. Не го интересуваше, не и докато усещаше колко ефирна е роклята по тялото й, не и докато продължаваше да впива уста в нейната.

Коленете на Ирен се опряха в дюшека зад нея и тя откъсна устни от неговите само колкото да предупреди:

— Гърбът ти…

— Ще се справя.

Той наново покри устата й със своята и целувката й пак го възпламени неимоверно.

Негова. Тази жена беше негова, а никога досега не бе успявал да нарече нещо свое. Не бе пожелавал.

Не му достигаше воля да отлепи устни от нейните, за да я попита дали и тя го чувстваше като свой. Да й обясни, че вече знаеше собствения си отговор. И навярно го знаеше още от мига, в който Ирен влезе в онази всекидневна и го погледна без нито капка съжаление и тъга.

Той я побутна леко с бедрата си и тя му позволи да я положи на леглото нежно, почтително.

Ирен обаче далеч не подходи по същия начин, когато го издърпа върху себе си.

Каол се засмя до топлата кожа на шията й, по-мека от кадифе, а тя се втурна да се бори трескаво с копчетата и катарамите по дрехите му. Тялото й се гърчеше до неговото, а щом отпусна тежестта си отгоре й, когато всяка твърда част от него намери онези така изкусително меки местенца по нея…

Щеше да се взриви.

Ирен дишаше дрезгаво, пресекливо до ухото му, докато ръцете й дърпаха отчаяно ризата му, мъчеха се да докопат гърба му под нея.

— А аз мислех, че вече ти е писнало от гърба ми.

Тя затвори устата му с настойчива, дръзка целувка, която го накара да забрави думите за дълго време.

Да забрави името си, титлата си, всичко друго, освен нея.

Ирен.

Ирен.

Ирен.

Тя простена, когато Каол прокара ръка нагоре по бедрото й, оголвайки кожата под диплите на роклята й. Когато стори същото и с другия й крак, когато захапа нежно долната й устна и зарисува лениви кръгове с пръсти по красивите й бедра, започвайки от външната им страна… и оттам все по-навътре…

Ирен не му позволи да си играе с нея.

Ръката й откри онази пламнала част от него и цялото му тяло се подчини на допира й, на чувството. Не просто ръка, а ръката на Ирен…

Каол не можеше да разсъждава, не можеше да прави нищо друго, освен да я вкусва, да я докосва, да й се предаде напълно.

И все пак…

Намери думи. Успя да си припомни как се говори. Поне колкото да попита:

— Някога преди…

— Да. — Дрезгаво дихание. — Веднъж.

Той отблъсна прииждащия мрак, който сякаш изпъпли от белега на гърлото й. И го целуна. Плъзна език по него. После попита, изкачвайки устни нагоре по челюстта й:

— Искаш ли да…

— Продължавай.

Но той се насили да спре. Надигна се да я погледне в лицето, без да сваля ръце от гладките й бедра, още в плен на страстната й хватка.

— Това „да“ ли значи?

Очите на Ирен горяха със златен пламък.

— Да — промълви тя. Изправи се и го целуна нежно. Не леко и безплътно, а със сладост. С неподправеност. — Да.

Мощна тръпка разтърси тялото му и той сграбчи бедрото й, точно в началото на ханша й. Ирен се освободи, за да вдигне таза си към него, да провлачи тялото си по неговото. Да го усети през ефирната преграда на роклята. И нищо друго под нея.

Каол плъзна фината материя настрани, скупчвайки я около кръста й. И сведе глава, нетърпелив да напълни очите си, да я докосне, да я вкуси, да узнае какво бе онова, което караше Ирен Тауърс да загуби контрол…

— По-късно — примоли му се сипкаво тя. — По-късно.

Не можеше да й откаже нищо. Не и на жената, която държеше в красивите си ръце цялата му същност, всичко, останало му на света.

Затова съблече ризата си и панталона си с няколко по-сложни движения. Накрая свали и лилавата й рокля, захвърляйки я на оплетени парчета плат до леглото.

Ирен лежеше под него само по сребърния медальон. И Каол обходи с поглед всеки сантиметър от тялото й, останал без нито глътка дъх в гърдите си.

— Ще го пазя вечно — прошепна той, плъзвайки се в нея, бавно и надълбоко. Насладата се разля като вълна по гръбнака му. — Каквото и да сполети света. — Ирен обсипваше с целувки шията му, рамото му, челюстта му. — Колкото и океани, планини и гори да ни разделят.

Той впери очи в нейните, позволи й да опознае чувството. Позволи на самия себе си да свикне с усещането, че цялата земна ос се е изместила. И докато се взираше в прозорците към душата й, плувнали в светлина, се питаше дали и тя го долавя.

Ирен го целуна отново — отговор и безмълвна молба. А като откликна на движенията й, Каол осъзна, че тук, сред дюните и звездите… Тук, в сърцето на една чужда земя… Тук… с нея най-сетне беше у дома.

46

Това чувство я срина, разнищи я, възроди я.

Часове по-късно, отпуснала глава върху гърдите на Каол, заслушана в ритъма на сърцето му, Ирен още не знаеше как да опише случилото се помежду им. Не физическото единение, не талазите на удоволствие, а просто усещането да бъде с него. Да се озове на своето предопределено място в света.

Дори не бе подозирала, че може да се чувства така. Бързият й, не особено вълнуващ и мимолетен досег със секса от миналата есен далеч не я беше подтикнал да търси още. Този път обаче…

Каол се бе постарал да й достави наслада. Многократно. Преди той да открие своята.

А и нещата, които я караше да изпитва…

Не само с тялото си, но и с цялата си същност…

Тя притисна лениво устни към изваяните му, мускулести гърди, любувайки се на нежните линии, които чертаеше с пръсти по гръбнака й.

Изпълваха я спокойствие, радост, доволство, както и знанието, че каквото и да следваше по-нататък… Каол нямаше да се отдръпне. Нямаше да се прекърши. Ирен зарови лице в гърдите му.

Даваше си сметка, че е опасно да се отдава на подобни мисли. Наясно беше, че е прочел всичко в очите й, когато му поднесе сърцето си, без да отрони и дума. Ала гледайки медальона, който така грижовно й бе направил… Инициалите й бяха красиво гравирани, но планините и океанските вълни… Изумително творение на майстор бижутер от Антика.

— Не го постигнах съвсем сама — промълви до кожата му тя.

— Хмм?

Ирен плъзна пръсти по извивките на корема му, преди да се надигне на лакът, за да погледне лицето му в сумрака. Фенерите отдавна бяха изгаснали и над лагера се бе спуснала тишина, пропита от жуженето на насекомите по палмовите дървета.

— Не стигнах сама дотук. Планините прекосих сама, да, но моретата… Един човек ми помогна.

Интерес разбуди блажено притворените му очи.

— Така ли?

Тя хвана медальона с пръсти. Между изблиците на страст, когато бе станала, за да премести бастуна му на удобно разстояние от леглото, беше пъхнала малката бележка вътре. Събрала се бе идеално под капачето.

— Докато работех в Иниш, отчаяна, че никога няма да си тръгна, срещнах една непозната в хана. Тя беше… всичко, което аз не бях. Всичко, което бях забравила. Чакаше кораб и през трите си нощи там като че ли искаше местните отрепки да й се нахвърлят, абсолютно си търсеше боя. Но от мен седеше настрана. Една нощ останах да почистя пивницата и…

Ръката на Каол се напрегна върху гърба й, но той не каза нищо.

— Едни наемници, които ми бяха създавали неприятности по-рано същата вечер, ме пресрещнаха в тъмната уличка до хана.

Той застина до нея.

— Мисля, че… знам, че искаха да… — Тя се отърси от ледената хватка на ужаса, която я полази дори след толкова години. — Жената, или момичето, се намеси, преди даже да опитат. Тя… справи се с тях. А като приключи, ме научи на самоотбрана.

Ръката му отново замилва гърба й.

— Значи така си усвоила уменията.

Ирен прокара пръсти по белега на шията си.

— Но дойдоха други наемници, приятели на първите. Единият опря нож в гърлото ми, за да я накара да пусне оръжията си. Тя отказа. А аз използвах наученото от нея, за да го обезоръжа.

Каол подсвирна впечатлено и дъхът му развя косата й.

— Оказа се, че нарочно ме бе подложила на изпитание. Още в самото начало видяла втората група нападатели, но искала да натрупам истински опит в „контролирана среда“. За пръв път чувах такава нелепица. — До ден-днешен не можеше да прецени дали онази непозната беше гениална, или просто умопомрачена. А може би и двете. — Но тя ми каза… каза ми, че било по-добре да страдам по улиците на Антика, отколкото по тези на Иниш. И че ако искам да дойда тук, трябва да го сторя; че ако желая нещо, каквото и да било, трябва да си го взема. Каза ми да се боря за нещастния си живот.

Ирен отмести няколко кичура потна коса от очите му.

— Позакърпих я и тя пое по пътя си. А като се върнах в стаята си… открих кесия със злато. И златна брошка с рубин колкото яйце на червеношийка. За да си платя корабния билет дотук и таксата за обучение в Торе.

Той примигна изненадано. Тя прошепна с пресеклив глас:

— Мисля, че беше богиня. Не мога да си представя човек да извърши подобно нещо. Имам още малко злато, а брошката… Така и не я продадох. У мен е и до днес.

Каол стрелна свъсено медальона, сякаш се опасяваше, че не е улучил размера.

Ирен побърза да добави:

— Не това нося в джоба си. — Той вирна вежди. — Напуснах Иниш същата сутрин. Взех златото и брошката и се качих на кораба. Така че — да, прекосих онези планини сама, но Тясното море… — Тя проследи с показалец вълните, гравирани върху медальона. — Тясното море го прекосих с нейна помощ. Уча жените от Торе, защото тя ми заръча да споделям знанията си с всяка жена, готова да ме изслуша. Защото така поне донякъде й се отплащам за добрината.

Ирен провлачи палеца си по инициалите върху капачето на медальона.

— Така и не разбрах името й. Остави ми само бележка от две изречения. „За да стигнеш, където трябва — и малко отгоре. Светът се нуждае от повече лечители.“ Това държа в джоба си: мъничко парче хартия. И вече е тук. — Тя потупа с пръсти медальона. — Допускам, че звучи глупаво, но някак ми дава кураж. И днес, и в най-трудните дни от живота ми.

Каол отметна косата от челото й и го целуна.

— Изобщо не звучи глупаво. И която и да е била тя… Вечно ще съм й признателен.

— Аз също — пророни Ирен. Той впи устни в долната й челюст и пръстите на краката й се свиха. — Аз също.

47

Проходът между върховете близнаци на Дагул беше по-голям, отколкото изглеждаше.

Сякаш нямаше край и лъкатушеше като лабиринт между гигантските зъбери.

Несрин и Сартак не смееха да спрат.

На места паяжини заприщваха пътя им или надвисваха над тях, но те продължаваха напред, издирвайки излаз нагоре. Към някое място, откъдето Кадара можеше да ги издигне в небето.

Защото тук, долу, между скалните стени на тесния проход рукът нямаше да успее да ги достигне. За да се спасят, трябваше да се качат нависоко.

Несрин все още не си позволяваше да пусне Фалкан. Прекалено много неща можеха да се объркат, а ако разкриеха коза си на паяците… Не, рано бе да го използва.

И все пак се изкушаваше. Околните скали бяха гладки, неподходящи за катерене, и докато часове наред препускаха през прохода, хрипливото, тежко дишане на Сартак отекваше из каменния лабиринт.

Не беше в състояние да се катери. Та той едва стоеше прав, едва държеше меча си.

Несрин тичаше със зареден лък, готова да стреля зад всеки ъгъл. Често надзърташе и нагоре.

Проходът се оказваше толкова тесен в дадени моменти, че се налагаше да се провират между скалите, а от небето далеч-далеч над тях оставаше единствено смътна синя нишка.

Не говореха, пазеха силите си и стъпваха възможно най-леко по камънака.

Не че имаше значение. Несрин си даваше сметка, че няма.

Бяха им заложили капан, а те бяха попаднали право в него. Каранкуи знаеха къде са. И вероятно ги следваха невъзмутимо, тласкайки ги в желаната посока.

От часове не бяха чували бумтежа от крилете на Кадара.

А и дневната светлина вече гаснеше.

Спуснеше ли се мрак, притъмнееше ли твърде много проходът… Несрин притисна с длан Фалкан, намиращ се все още в джоба й. Настъпеше ли нощ, вече щеше да го използва.

Провряха се през някаква неимоверно тясна пролука между две почти опрени една в друга канари.

— Би трябвало да наближаваме края — изпъшка Сартак зад нея.

Тя обаче не вярваше паяците да са толкова глупави, че да ги пуснат необезпокоявано от другия край, и то право в ноктите на Кадара. Ако раненият рук изобщо можеше да се издигне с двама им.

Ето защо продължи безмълвно напред, където проходът се разширяваше малко. Продължи, броейки глътките си въздух, тъй като навярно й бяха последни…

Подобна нагласа не помагаше на никого. Това лято, когато вълната от стъкло полетя към нея, се бе изправила очи в очи със смъртта. И въпреки всичко беше оцеляла.

Можеше пък да й провърви отново.

Сартак се препъна зад нея, дишайки учестено. Вода. Имаха отчайваща нужда от вода — и превръзки за раните му. Дори паяците да не ги заловяха, обезводняването в сухия проход щеше да им коства живота. Далеч по-рано, преди Еридун да им се притекат на помощ.

Несрин се насилваше да се движи напред стъпка по стъпка. Пътеката пак се стесняваше и скалите ги притискаха като менгеме. Промуши се странично през някаква пролука, стържейки по гладкия камък с мечовете си.

Сартак изстена и изруга болезнено:

— Заклещих се!

Тя се извърна и наистина го видя приклещен назад — солидните му гърди и рамене опираха плътно в скалите. Той се помъчи да се избута напред и от раните му шурна нова кръв.

— Спри! — нареди му тя. — Спри и пробвай да се измъкнеш в обратната посока.

Нямаше друг изход, нито пък откъде да се изкатерят, но ако махнеха оръжията му…

Тъмните му очи срещнаха нейните. И Несрин прочете думите, които се зараждаха в тях.

Продължавай сама.

— Сартак — промълви тя.

И тогава го чуха.

Дращене на нокти по камък. Множество щъкащи крака.

Идваха зад тях, приближаваха.

Несрин сграбчи ръката на принца и го задърпа.

— Избутай се! — настоя задъхано. — Избутай се!

Той изпуфтя от болка, вените по шията му изскочиха от напъна, докато ботушите му се пързаляха по рехавите скали отдолу…

Тя заби крака в тях, стисна зъби и наново посегна да го издърпа към себе си.

Трак, трак, трак…

— По-силно! — подкани го.

Сартак килна глава, полагайки усилия да се отблъсне от приклещилата го скала.

— Ех, че хубав къс месо е новият ни гост! — изсъска мелодичен женски глас. — Толкова е голям, че дори не може да мине през прохода. О, как ще пируваме само!

Несрин не спираше да дърпа, макар ръката й да се изплъзваше от неговата заради потта и кръвта, стичаща се и от двама им. Вкопчила се бе толкова здраво в китката му, че долови как костите му се разместват под хватката й…

— Върви — каза той, напрягайки за сетен път сили. — Спасявай се.

Фалкан мърдаше в джоба й, опитваше се да излезе. Ала скалите така притискаха гърдите й, че дори той не можеше да подаде глава…

— Каква прелестна двойка! — обади се пак женският глас. — Косата й проблясва като безлунна нощ. Ще заведем и двама ви в дома ни като почетни гости.

От гърлото на Несрин се изтръгна вопъл.

— Моля ви… — отрони жално, взирайки се в скалния ръб високо над тях, в извитите рогове на върховете. И се зае наново да тегли ръката на Сартак. — Моля ви! — Умоляваше тях… когото и да било.

Ала по лицето на принца се разля спокойствие. Плашещо спокойствие.

Той спря да бута, спря да се напъва.

Несрин поклати глава и пак задърпа ръката му.

Сартак не помръдваше. Нито със сантиметър.

Тъмните му очи се вторачиха в нейните. И в тях не се таеше страх.

Каза й с ясен, равен глас:

— Още като чух разказите на шпионите ни за теб… Неустрашимата балрунска жена от Адарлан. Стрелата на Неит. Още тогава разбрах…

Тя зарида, продължавайки да тегли ръката му.

Сартак й се усмихна нежно. Ласкаво. По начин, който досега не бе съзирала.

— Обикнах те още преди да те зърна — довърши той.

— Моля те — проплака Несрин.

Сартак стисна ръката й.

— Ще ми се да имахме повече време заедно.

Зад него се разнесе съскане, надигна се лъскаво черно туловище…

И в следващия миг принцът изчезна. Изтръгнаха го от ръцете й.

Сякаш изобщо не бе съществувал.

* * *

Несрин едва виждаше през сълзите си, докато се провираше през тесния проход. Докато препускаше по камънаците с обтегнат лък и непоколебими нозе.

Спасявай се! Думите му отекваха като песен в кръвта й, в костите й.

Спасявай се и намери помощ…

Проходът най-накрая я изведе в по-широко пространство. Тя изскочи задъхана от менгемето, приклещвало досега гърдите й. Дланите й още бяха покрити с кръвта на Сартак, лицето му още плуваше пред очите й…

Напред пътят се извиваше в чупка и тя се запрепъва към нея, насочвайки ръка към джоба, от който Фалкан вече подаваше глава. Като го видя, простена… и простена пак, когато зад гърба й се разнесе съскане и дращене по камък.

Край. Всичко приключваше и тя бе отговорна за смъртта му. Изобщо не биваше да тръгва, не биваше да предприема нищо…

Хукна към завоя, разпръсквайки късчета шисти с ботушите си.

Ще заведем и двама ви в дома ни като почетни гости…

Живи. Паякът явно имаше намерение да ги отведе живи и леговището си. Поне преди да започне пиршеството. И ако говореше истината…

Несрин залепи длан върху гърчещия се Фалкан и той изпи сука сърдито.

Тя обаче му отвърна спотаено, подобно на шумоленето на вятъра из тревата:

— Още не. Още не, приятелю.

Сетне забави крачка и спря на място, за да му прошушне плана си.

* * *

Каранкуи дори не се помъчиха да ги нападнат изневиделица.

Изникнаха иззад извивката на прохода със злокобен смях и съскане.

И застинаха, зървайки Несрин на колене. Мирисът на кръв от раните по ръцете и ключиците й изпълваше въздуха помежду им. Паяците забелязаха разпръснатите край нея дребни парчета шисти, както и червените пръски по тях.

Сякаш се бе строполила тежко. И нямаше сили да продължи напред.

Обградиха я, общувайки помежду си с тракащи, цвърчащи звуци. Стена от древни, вонящи крайници, остри зъби и издути, обли кореми. И очи. Безчет очи, запечатали собственото й отражение.

Треперенето й не бе престорено.

— Жалко, че не ни позабавлява повече — оплака се единият.

— После ще се реваншира — увери го друг.

Несрин затрепери още по-силно.

Трети въздъхна:

— Колко свежо ухае кръвта й. На чисто.

— М-моля ви — подхвана тя.

Паяците се изсмяха насреща й.

И онзи зад нея й налетя.

Прикова я към шистовата повърхност на прохода и нащърбената скала наряза лицето й, ръцете й. Несрин изпищя, когато наточените му нокти се вкопчиха в гърба й. Изпищя, щом надникна през рамо и видя уродливите му паяжинни брадавици, провиснали точно над краката й.

Надзърна секунда, преди паякът да изстреля копринените си нишки от тях. За да я оплете в плътен пашкул.

48

Несрин се свести, усещайки някакво пронизващо хапане.

Понечи да подскочи с писък…

Ала го потисна веднага щом долови малките зъбки, погризващи леко шията й, ухото й. За да я събудят.

Фалкан. Тя изтръпна. Главата й пулсираше болезнено. В гърлото й се напластяваше горчива жлъчка.

Не хапеше главата й, а дебелите, смърдящи нишки, усукани около цялото й тяло. А пещерата, в която бе попаднала…

Не, не пещера. Покрит участък от прохода. Смътно осветен от луната.

Тя обходи с очи мрака от двете си страни, каменния свод над тях, широк не повече от десетина метра…

И го забеляза. Проснат на земята недалеч от нея, обгърнат от шията до краката с коприна. Лицето му беше покрито със засъхнала кръв, очите му — затворени.

Гърдите му се издигаха и спадаха.

Тя потрепери от напъна да заглуши вопъла, канещ се да напусне гърдите й, докато Фалкан щъкаше надолу по тялото й, прегризвайки паяжината със свирепите си зъби.

Нямаше нужда да го пришпорва. Вместо това огледа празния проход, бледите звезди отвъд него.

Където и да се намираха… беше различно.

Скалите бяха гладки. Почти излъскани. И по тях бяха изсечени безброй релефи, древни и примитивни.

Хамелеонът продължаваше да гризе, освобождавайки я от пашкула нишка по нишка.

— Сартак — осмели се да промълви Несрин. — Сартак.

Принцът не помръдна.

Откъм входа проехтя тракане.

— Спри — прошепна на Фалкан. — Спри!

Хамелеонът прекъсна спускането си по гърба й и се долепи до кожения й жакет. Сянка, по-тъмна от нощта, изплува иззад ъгъла. Нямаше представа откъде идва — дали още се намираха в същия проход, или по склоновете на друг връх.

Този паяк бе малко по-едър от останалите. По-черен. Като че дори звездната светлина не дръзваше да го докосне.

И се закова на място, срещайки погледа на Несрин.

Тя опита да овладее дишането си, да измисли нещо, с което да спечели време на Сартак и Фалкан…

— Значи, вие сте тези, които си търсят гибелта из забравени места — рече паякът каранкуи на халха с красив, звънлив глас.

Несрин преглътна веднъж, втори път, мъчейки се да овлажни сухия си като пергамент език, ала напразно. Накрая все пак смогна да изграчи:

— Да.

— И какво издирвате?

Фалкан я драсна предупредително по гърба. Трябваше да отвлече вниманието на женския паяк, докато той гризеше.

Несрин изстреля:

— Нае ни един търговец, сключил сделка с посестримите ви от Севера, стигийските паяци…

— Посестрими! — изсъска паякът. — Може да са от нашата кръв, но не са ни сестри по душа. Милозливи глупачки, които търгуват с простосмъртни, вместо да ви изяждат.

Ръцете на Несрин се тресяха зад гърба й.

— З-затова ни изпраща. Останал разочарован от тях. С-само петнели легендите… — Нямаше представа какво се лее от устата й. — Иска да се срещне с вас, да провери дали вие не бихте желали да т-т-търгувате с него.

Фалкан докосна ръката й за подкрепа.

— Да търгуваме? Нямаме с какво да търгуваме, освен с човешки кости.

— Нямате паякова коприна?

— Не. Но обичаме да вкусваме мечтите ви, годините ви. Преди да ви погубим.

Дали вече го бяха причинили на Сартак? Затова ли не помръдваше? Докато нишките зад гърба й се късаха бавно, една по една, Несрин се насили да попита:

— Тогава… тогава какво правите тук?

Паякът пристъпи напред и тя се изопна в готовност. Съществото обаче вдигна един от слабите си, завършващи с нокът крайници, за да посочи някаква изсечена стена.

— Чакаме.

И когато очите й се приспособиха към сумрака, Несрин съзря онова, което й бе показал паякът.

Релеф върху сводеста порта — портал.

Под него стоеше фигура, загърната в пелерина.

Тя присви очи, опитвайки се да я разпознае.

— К-кого чакате?

Хоулун бе споменала, че някога Валгите били минали през тези земи…

Паякът изтупа прахоляка от каменната фигура, разкривайки дългата й, буйна коса. А онова, което бе взела за пелерина… се оказваше рокля.

— Кралицата ни — отвърна паякът. — Чакаме Нейно Мрачно Величество да се завърне.

— Не… не Ераван?

Хоулун им беше казала, че каранкуи се кланят на мрачна корона…

Паякът се изплю и отровата кацна близо до оплетените крака на Сартак.

— За нищо на света!

— Тогава коя…

— Чакаме Кралицата на Валгите — измърка паякът, погалвайки релефа с крайник. — На този свят я наричате Майев.

49

Кралица на Валгите.

— Майев е Кралица на елфите — намеси се предпазливо Несрин.

Паякът се засмя гърлено, злокобно.

— Така ги е накарала да вярват.

Мисли, мисли, мисли!

— Колко… колко велика и могъща кралица трябва да е — запелтечи тя, — за да властва и над едните, и над другите. — Фалкан гризеше трескаво и нишките бавно, съвсем бавно се отпускаха. — Ще… ще ми разкажеш ли историята?

Каранкуи впери очи в нея, бездънни като ада.

— С истории няма да си откупиш живота, смъртнице.

— З-знам. — Тя затрепери още повече, а думите се заизливаха сами от устата й. — Но историите… винаги съм обичала истории. Особено за тези земи. Ветрогонка, така ме наричаше майка ми, защото все тръгвах, накъдето вятърът ме отнесеше, все легенди ми бяха в главата. И ето… вятърът ме доведе тук. За да чуя последната история в живота си, ако ти благоволиш. Преди да срещна края си.

Паякът се умълча за секунда. И за още една. После се настани под портала, изсечен в скалата — Портата на Уирда.

— Нека ти бъде прощален подарък тогава. Заради смелостта да го поискаш от мен.

Несрин не отговори. Грохотът на сърцето й отекваше във всяка частица от тялото й.

— Преди много време — подхвана тихо паякът с красивия си глас, — в един друг свят съществуваше земя на мрак, студ и вятър. Над нея властваха трима крале, повелители на сенките и болката. Братя. Светът не се бе родил такъв, ала те водеха чудовищна война. Война на войните. И накрая тримата крале завладяха света. Превърнаха го в пустош, в рай за обитателите на мрака. Равни по сила, те господстваха над него цели хиляда години, пръснаха синовете и дъщерите си по тези земи, за да си осигурят дълговековната власт. Докато не се появи кралица, чиято мощ бе като съвършено нова, тъмна песен, проехтяла в света им. Чудни неща твореше с нея, чудни кошмари…

Паякът въздъхна.

— И тримата крале копнееха по нея. Преследваха я, ухажваха я. Но тя благоволи да се съюзи само с единия, най-всесилния сред тях.

— Ераван — пророни Несрин.

— Не. С Оркус, най-възрастния от валгските крале. Венчаха се, но Майев не намери покой. Дълги часове кралицата ни размишляваше върху загадките на този свят, на други светове. И благодарение на силата си съумя да ги прозре, да проникне отвъд булото между световете. Да зърне земи, изтъкани от зеленина, песни и светлина. — Паякът се изплю, сякаш дори мисълта го отвращаваше. — Един ден, докато Оркус гостуваше на братята си, тя се устреми по пътеката между световете. Напусна своя и проникна в съседния.

Кръвта на Несрин се смрази.

— К-как?

— От много време изучаваше пролуките между световете. Знаеше, че подобни порти се отварят на произволни места или пък с правилните заклинания. — Тъмните очи на паяка просветнаха. — Ние, обичните й прислужници, я последвахме. Дойдохме с нея на тази… територия. Точно тук.

Несрин надникна към излъсканата скала. Дори Фалкан като че ли поспря гризането си, за да погледне.

— Тя ни заповяда да останем, за да пазим портата, в случай че някой се втурнеше по дирите й. Решила бе, че не желае да се връща при съпруга си в онзи свят. Ето защо пое по този и оттогава вятърът ни носи единствено мълви за нея от сестрите ни и от по-далечните ни родственици.

Паякът замлъкна.

— Какви мълви? — подкани го да поясни Несрин.

— Че Оркус пристигнал заедно с братята си. Узнал как съпругата му успяла да избяга в този свят, ала надскочил дори нейното постижение: намерил начин да контролира портата между световете. Създал ключове, които споделил с братята си. Три ключа за тримата крале. Тръгнали да я издирват от свят на свят, отваряли порти, запращали отвъд тях армиите си и сеели разруха навред. Докато не стигнали дотук.

Несрин едва си пое дъх, за да попита:

— И я открили?

— Не — каза паякът със странна усмивка в гласа. — Защото Нейно Мрачно Величество напуснала тези планини, намерила си друга земя и се приготвила за тях… наясно била, че някой ден ще я намерят. Скрила се пред очите на всички. В странствата си обаче попаднала сред прекрасен, почти безсмъртен народ, управляван от две кралици сестри.

Маб и Мора. Свещени богове…

— С помощта на силите си проникнала в съзнанията им. Накарала ги да повярват, че имат трета сестра, по-голяма и властваща над тях. Три кралици. За тримата крале, за които знаела, че ще я издирят някой ден. Като се върнали в двореца им, превзела умовете и на всички придворни. И на всеки посетител оттогава втълпявала, че трета кралица съществувала открай време, открай време господствала над земите им. Проявял ли някой неблагоразумието да се опълчи на владичеството й, домогвала се до начин да го погуби.

Дяволски кикот.

Несрин бе чувала легендите за тъмната, потайна сила на Майев — за мрачната й мощ, способна да погълне звездите. Чувала беше, че Майев не господства с елфически облик, а само с гибелната си тъмнина. И отдавна била надживяла всеки елф, съществувал някога. Дългият й живот можеше да се мери само с този на… Ераван.

Валгски живот. За валгска кралица.

Паякът пак се умълча. Фалкан почти достигаше ръцете й, но още не ги бе освободил.

— Значи, валгските крале пристигнали, но така и не разбрали кой воювал срещу тях? — поинтересува се Несрин.

— О, да — измърка доволно каранкуи. — Глупците не я разпознали в елфическото й тяло. И тя използвала неведението им срещу тях. Защото знаела как да ги надвие, как са устроени армиите им. А като научила как били стигнали до този свят, за ключовете им… решила да си ги присвои. Да прокуди кралете, да ги убие, ако трябва, и да използва ключовете в този свят. И в други. Естествено, смогнала да ги вземе. А сетне се обградила с елфически воини, за да не можел никой да любопитства откъде знаела толкова много. О, умната ни кралица ги убедила, че й шепнели духове от отвъдното, но… всъщност някога тя самата управляваше военните им лагери. Познаваше всеки ход на кралете. И така, откраднала ключовете, изпратила двама от валгските крале, включително Оркус, обратно в техния свят, но преди да погне третия, най-младия, който силно обичал братята си, ключовете й били отнети.

Паякът изсъска.

— От Бранън — промълви Несрин.

— Да, огнения крал. Той зърнал мрака в нея, но не го разпознал. Подозирал нещо, но бил срещал само мъже Валги. Войниците, принцовете и кралете им. Не предполагал, че жена… Колко различна, колко удивителна е жената Валг! Дори него съумяла да заблуди. Намерила пътеки към съзнанието му и му попречила да проумее истината. — Поредният пронизителен, прелестен смях. — Дори сега, когато всичко би трябвало да е ясно на натрапническия му дух, който вечно се меси в делата на живите… Дори сега не знае. Недоумява каква участ го грози. Да, него и всички останали.

Стомахът на Несрин се преобърна. Елин. Каква участ грозеше Елин…

— И макар да не разкрил корените на кралицата ни, някак научил, че огънят му… Майев се бояла от огъня му. Като всички истински Валги. — Несрин скъта това зрънце информация в паметта си. — Напуснал онези земи и издигнал кралството си надалеч, а тя далновидно започнала да гради отбранителните си сили, за да бъде готова, ако Ераван въстанел отново, съзнавайки, че кралицата, която издирвал толкова време с братята си, заради която помитали цели светове, обитавала именно този. И командвала елфически армии, чиято мощ можела да отприщи срещу него всеки момент.

Паяжини. Майев плетеше паяжини досущ като прислужниците си.

Фалкан достигна ръцете на Несрин и загриза нишките около тях. Сартак още лежеше в несвяст опасно близо до паяка.

— И вие хиляди години чакате да се завърне в тази планина?

— Тя ни нареди да охраняваме прохода, да браним портала. Така и правим. И ще продължим да го вършим, докато наново не ни призове до себе си.

Главата й се въртеше. Майев… но щеше да мисли за нея по-късно. Ако оцелееха…

Несрин размаха пръсти, давайки знак на Фалкан.

С тихи стъпки хамелеонът заситни по сенките към най-гъстия мрак.

— Е, вече знаеш защо Черната стража обитава тези земи. — Паякът се надигна с едно мощно движение. — Дано си останала доволна от последната си история на този свят, Ветрогонке.

Каранкуи закрачи към нея, а Несрин отвори уста, въртейки трескаво китки зад гърба си…

— Сестро — изсъска откъм мрака женски глас. — Сестро, трябва да ти кажа нещо.

Паякът спря и извърна издутото си тяло към сводестия вход.

— Какво?

— Изникна затруднение, сестро — рече с нотка на страх другата твар. — Заплаха.

По-големият паяк се спусна с дългите си крайници към родственицата си и заповяда:

— Говори!

— Руки на северния хоризонт. Поне двайсетина…

Паякът просъска:

— Наглеждайте простосмъртните. Аз ще се справя с птиците.

Тракане на ноктести крака, хрущене на шисти. Несрин сви болезнените си пръсти с разтуптяно сърце.

— Сартак — сподави тя.

Очите му се отвориха. Будни. Спокойни.

Другият паяк, по-дребен от главатарката, допълзя в скалния заслон. Сартак напрегна рамене, като че се канеше да разкъса копринения си пашкул.

Ала паякът прошепна:

— Побързайте!

50

Сартак се отпусна, чувайки гласа на Фалкан от противната уста на каранкуи.

Несрин изхлузи ръце от паяжината и едва преглътна стона си, когато нишките се впиха в кожата й. Устата и езикът на хамелеона сигурно бяха в рани…

Тя надникна към паяка, който стоеше над Сартак и срязваше внимателно с нокти като щипци копринените жилки около принца. Наистина кървяха.

— По-бързо — пошушна хамелеонът. — Оръжията ви са в онзи ъгъл.

Несрин съзря бледото отражение на звездната светлина по извивката на лъка си, по голото сребро на астерионския си меч.

Фалкан преряза пашкула на Сартак и принцът се изтръгна от разхлабените нишки. Изправи се и залитна, подпирайки ръка в скалата. Целият беше облян в кръв…

Въпреки това се спусна към нея и заразкъсва с ръце паяжината по краката й.

— Ранена ли си?

— По-бързо — настоя Фалкан, вперил взор във входа зад тях. — Скоро ще разбере, че никой не идва.

Сартак освободи краката на Несрин и й помогна да се изправи.

— Чу ли какво каза за Майев…

— О, да, чух — процеди той, когато скочиха към оръжията си. Подаде й лъка с колчана и елфическия меч. Сетне грабна астерионските си кинжали и приглушено попита Фалкан: — Накъде?

Хамелеонът защъка напред покрай релефа на Майев.

— Насам. Скалният склон е по-полегат. Намираме се от другата страна на прохода. Ако се изкачим достатъчно нависоко…

— Виждал ли си скоро Кадара?

— Не — отвърна Фалкан. — Но…

Дори не го изслушаха — изнизаха се тихо през свода и се озоваха в прохода, облян в звездна светлина. И наистина — рид от рехави скали се издигаше от земята като пътека към звездите.

Изкачили бяха едва половината от хлъзгавия склон, следвани от тъмната сянка на Фалкан, когато откъм планината ги застигна пронизителен писък. Небето обаче беше празно, нямаше и следа от Кадара…

— Огън — пророни Несрин, докато пъплеха към върха на рида. — Паякът каза, че всички Валги се плашели от огън. Следователно и тях ги е страх от огън. — Защото каранкуи, похитителите на животи, на души… бяха не по-малко Валги от Ераван. Произлизаха от същата пъклена дупка. — Извади кремъка от джоба си. — Нареди тя на принца.

— И какво да запаля с него? — Погледът му се плъзна към стрелите на гърба й и тримата спряха на тесния, извит като рог връх на рида. — Тук сме в капан. — Той впери очи в небето. — Може да не постигнем нищо.

Несрин извади една стрела, преметна лъка си през рамо и откъсна ивица плат от ризата под кожения си жакет. Раздели парчето на две и омота едната част около пръчката на стрелата.

— Нужни са ни подпалки — заяви, когато Сартак измъкна кремъка от предния джоб на жакета си.

Проблесна нож и след миг частица от плитката на принца се озова в разтворената му длан.

Тя не се поколеба. Просто усука косата около плата и му поднесе стрелата, а той зачука кремъка отново и отново. Литнаха искри…

И едва успя да подпали плитката. Тъкмо когато мрачно петно се разля в прохода под тях. Талазът от паяци се устреми нагоре по хълма. Бяха поне двайсетина.

Несрин зареди стрелата, натегна тетивата и се прицели нагоре.

Не директно към тях, а към небето, за да прониже огънят замръзналото му було.

Паяците спряха, загледани как стрелата достига зенита си и се насочва надолу, надолу…

— Още една — настоя Несрин и омота второто парче плат около острието на следващата стрела.

В колчана й оставаха едва три. Сартак отряза поредна част от плитката си, усуквайки я около върха. Удари кремъка, хвръкнаха искри и докато първата стрела се носеше стремглаво към паяците, докато черните твари се разпръсваха, за да й избягат, Несрин изстреля втората.

Паяците бяха толкова съсредоточени в небето, че не поглеждаха напред.

Най-големият, онзи, който й бе разказал историята на Майев, също се взираше в заплахата отгоре.

И горящата стрела на Несрин се заби право в корема му. Писъкът на главатарката разтърси камъните под краката им.

— Още една — промълви Несрин и се пресегна за трета стрела, а Сартак се зае да разкъсва собствената си риза. — Побързай!

Нямаше къде да избягат, нито къде да се отбраняват.

— Преобрази се — нареди тя на Фалкан, който наблюдаваше втрещено паниката под тях. Главатарката вече пищеше на поданиците си да угасят огъня върху корема й. — Ако можеш да се преобразиш в нещо, стори го сега!

Хамелеонът извърна отвратителното си паяшко лице към тях. Сартак отряза още едно парче от плитката си и го намота около острието на третата й стрела.

— Ще ги задържа — обяви Фалкан.

Пръснаха се искри, лумна пламък.

— Ще те помоля за една услуга, капитане — каза й хамелеонът.

Време. Нямаха време…

— Когато бях на седем, по-големият ми брат се сдоби с незаконородена дъщеря от една бедна жена от Рифтхолд. Заряза ги и двете. Оттогава минаха двайсет години и щом пораснах достатъчно, че да замина за града, където търгувах, започнах да я търся. След няколко години открих майката. Беше на смъртния си одър. Едва смогна да ми обясни, че изритала момичето на улицата. И вече не знаела къде е племенницата ми. Не я интересуваше. Умря, преди да ми каже името й.

Несрин се прицели с разтреперани ръце към паяка, който опитваше да заобиколи горящата си посестрима.

— Побързай — предупреди я Сартак.

Фалкан додаде:

— Ако е жива, ако е станала голям човек, може и тя да носи в себе си хамелеонската дарба. Не че има значение. Важното е… Тя е цялото ми семейство. Друго нямам. Търся я от дълго време.

Несрин изстреля третата стрела. Един паяк изпищя. Околните се отдръпнаха.

— Намери я — довърши Фалкан, пристъпвайки към страшилищата, извиращи като черен катран под краката им. — Наследството ми е изцяло нейно. Предадох я приживе. Но няма да я предам в смъртта си.

Несрин отвори недоумяващо уста и думите почти изригнаха от нея…

Но Фалкан вече препускаше надолу по склона. Право към редицата горящи паяци.

Сартак я хвана за лакътя, сочейки към стръмния склон от другата страна на малкия връх.

— Това…

В първия момент стоеше права, а в следващия той я блъсна назад и мечът му изсвистя във въздуха.

Тя залитна и разпери ръце да запази равновесие, светкавично осъзнала какво се катереше по другия склон на рида. Паякът изсъска насреща им. От гигантските му зъби капеше отрова по скалата.

Чудовището атакува Сартак с предните си два крака.

Той се изплъзна на единия и замахна с меча си.

Плисна черна кръв и паякът изпищя, но успя да забие нокътя на втория си крак в бедрото на принца.

Четвъртата стрела на Несрин се прикова в едното око на паяка. Миг по-късно полетя и петата, последната, насочена към отворената в крясък уста на паяка.

Той я хвана с челюсти и я пречупи на две.

Несрин пусна лъка и извади елфическия си меч.

Паякът изсъска насреща му.

Несрин застана между него и Сартак. Далеч под тях каранкуи надаваха панически вой. Тя не посмя да надникне към онова, което им причиняваше Фалкан. Не провери и дали още се биеше.

Острието на меча й блестеше като лъч лунна светлина между нея и паяка.

Съществото стори крачка напред. Несрин предприе една назад. Сартак още се мъчеше да се изправи до нея.

— Ще ви накарам да се молите за смърт! — изсъска яростно паякът, пристъпвайки към тях.

Приклекна, готов за атака.

Това може да е последният ти удар, замахни добре…

Паякът скочи.

И полетя от скалата, когато един тъмен рук го блъсна с обезумял рев.

Не бе Кадара. А Аркас.

Борте.

51

Аркас се издигна като свирепа вихрушка и отново се устреми надолу, право към струпаните каранкуи в прохода. Бойният вик на Борте отекна сред скалите. Кръв — червена кръв — обливаше тялото на паяка, който се мъчеше да задържи пълчището.

Още един крясък прониза нощта — крясък, който Несрин вече познаваше като собствения си глас.

Кадара летеше с всички сили към тях, следвана от още два рука.

От гърлото на Сартак се изтръгна нещо като стон, а единият от спътниците на Кадара се отцепи от групичката им и полетя непоколебимо към Борте, която се спускаше от небесата и разбиваше редиците на каранкуи.

Рук с тъмнокафяви пера… и млад мъж върху него.

Йеран.

Несрин не разпозна другия ездач, летящ зад Кадара. Златистите й пера бяха оплискани с кръв, но се носеше стабилно, кръжеше над тях, докато другият рук ги приближаваше.

— Стой мирно и не се бой от височината — пророни Сартак и погали бузата на Несрин.

Лицето му бе напластено с прахоляк и кръв, но под лунната светлина в очите му освен болка, блестеше и…

В следващия миг пред тях се разгърна стена от крила.

Здрави нокти я обгърнаха от кръста до бедрата и я вдигнаха права във въздуха. Величествената птица хвана Сартак с другия си крак и пак излетя в нощта.

Рукът ги заиздига все по-нагоре, брулен от безпощадния вятър. Кадара полетя зад тях, пазейки гърбовете им. Разпуснатата коса на Несрин я шибаше през лицето, но все пак съумя да надникне назад към обгърнатия в пламъци проход.

Към Борте и Йеран, които вече се издигаха в небето. Рукът на Йеран стискаше в ноктите си тъмна фигура. Съвършено неподвижна.

Борте не бе приключила боя.

Искра лумна върху рука й. Запалена стрела.

Борте я изстреля нагоре в небето.

Сигнал, осъзна Несрин, когато безчет криле изпълниха въздуха около тях. Стрелата на Борте уцели някаква паяжина, подпалвайки я мълниеносно, и в същия момент още стотици светлинки проблеснаха в небето.

Рукини. Всеки с огнена стрела в лъка си. Насочена надолу.

Подобно на дъжд от падащи звезди, стрелите обсипаха тъмното лоно на Дагул. Обсипаха паяжини и дървета. Възпламенявайки всичко. Малко по малко.

Докато не озариха нощта с огън, докато не я пропиха с дим и писъци откъм върховете и гората.

Руките се отправиха на север. Несрин трепереше, вкопчила пръсти в ноктите, които я държаха. Сартак срещна погледа й през развяната си коса, стигаща вече едва до раменете.

Морето от пламъци под тях придаваше още по-жесток вид на раните по лицето, ръцете и шията му. Кожата му изглеждаше восъчна, устните му бледнееха, а клепачите му натежаваха от умора и облекчение. Но някак…

Той се усмихна — съвсем лека извивка на устните. Признанието му се понесе във въздуха помежду им.

Несрин не можеше да откъсне очи от него. Да отмести взор.

Ето защо просто му се усмихна.

А под тях и зад тях Дагулските възвишения горяха неудържимо.

52

Каол и Ирен препуснаха обратно към Антика още призори.

Оставиха бележка на Хасар, че Ирен трябвало да прегледа тежко болен пациент, и полетяха през дюните под изгряващото слънце.

И двамата не бяха спали много, но ако предположението им за лечителите бе вярно, не биваше да отлагат.

Каол изпитваше болки в гърба благодарение на вчерашната езда и снощния… маратон. И докато минаретата и белите стени на Антика постепенно изникваха на хоризонта, вече съскаше през зъби.

Ирен го наблюдаваше смръщено по целия мъчителен път през оживените улици към двореца. Не бяха обсъждали къде ще спят, но Каол бе готов да изкачи всички стъпала на Торе. Нейното легло или неговото. Идеята да я остави, дори за секунда…

Той слезе с болезнена гримаса от подозрително послушната Фараша и пое бастуна, който един от конярите взе от кобилата на Ирен.

Успя да направи няколко крачки към нея, макар и с агонизиращо куцукане, но тя изпъна предупредително ръка.

— Да не си понечил да ме свалиш от коня или да ме носиш, или каквото и да било друго!

Той я изгледа дяволито, но се подчини.

— Друго?

Лицето й се обагри в красив нюанс на аленото и тя слезе от кобилата, подавайки поводите на притеклия се коняр. Мъжът си отдъхна облекчено, доволен, че не му се е паднала буйната Фараша, която вече измерваше с поглед клетия човечец, суетящ се да я завлече към конюшнята, сякаш се канеше да го изяде за обяд. И това ако не беше конят на Хелас…

— Да, друго — потвърди Ирен, приглаждайки с длани измачканите си дрехи. — Точно заради другото куцаш по-зле отпреди.

Каол я изчака и се опря на бастуна си, за да я целуне по слепоочието. Не го интересуваше кой ще види. Кой ще докладва. Всички можеха да вървят по дяволите. И все пак бе в състояние да се закълне, че зад тях Шен и другите стражи ги зяпаха, ухилени до уши.

Каол й намигна.

— Тогава най-добре ме излекувай, Ирен Тауърс, защото съм планирал много от другото за тази вечер.

Тя се изчерви още повече, но вирна благопристойно брадичка.

— Първо да се съсредоточим върху свитъците, разбойник такъв.

Той се ухили широко и невъздържано, чувствайки радостта във всеки сантиметър на уязвимото си тяло, докато влизаха в двореца.

* * *

Но радостта му се оказа краткотрайна.

Каол долови финото жужене на нещо нередно веднага щом стъпиха в притихналото крило на двореца. Щом видя стражите да си шушукат, а слугите да хвърчат насам-натам. Двамата с Ирен се спогледаха и ускориха крачка, доколкото му позволяваха краката. Огнени стрели се забиваха в гръбнака му, в бедрата му, но ако се бе случило нещо…

Вратите на апартамента му бяха открехнати, а двамата стражи, застанали на пост отпред, се взряха в него със състрадание и ужас. Коремът му се преобърна.

Несрин. Ако се беше върнала, ако Валгът, който ги преследваше, й бе сторил нещо…

Той влетя в апартамента и бунтуващото му се тяло сякаш се откъсна от опеката на ума му, а тътнещата тишина изпълни главата му.

Вратата на Несрин беше отворена.

Но не я зърна да лежи просната върху леглото. По килима и стените нямаше кръв.

И нейната, и неговата стая обаче бяха… преобърнати с главата надолу.

Разгромени, като че стихиен вятър бе пръснал прозорците и се беше развихрил вътре.

Всекидневната изглеждаше най-зле. Златистият диван беше изтърбушен. Картините и другите произведения на изкуството се търкаляха бутнати, счупени или нарязани.

Бюрото бе преровено, килимите — преобърнати…

Каджа беше коленичила в ъгъла и събираше с голи ръце парчетата от една строшена ваза.

— Внимавай — изсъска Ирен и се спусна към момичето. — По-добре вземи метла и лопата.

— Кой го е направил? — попита приглушено Каол.

Каджа стана с блеснали от страх очи.

— Така заварих апартамента сутринта.

— И не си чула нищо? — учуди се Ирен.

Рязкото съмнение в думите й го изправи на нокти. Ирен не се доверяваше на слугинята още от самото начало, все й намираше работа, за да я държи настрана, но Каджа да извърши подобно нещо…

— Понеже вас ви нямаше, милорд, реших… реших да навестя родителите си.

Той положи усилие да не изтръпне. Семейство. Каджа имаше семейство тук, а той дори не я беше попитал…

— Родителите ти могат ли да се закълнат, че си била с тях цялата нощ?

Каол се завъртя.

— Ирен.

Тя дори не надникна към него, впила изпитателен поглед в Каджа. Слугинята се сви под тежестта на свирепите й очи.

— Но май би било по-хитро просто да оставиш вратата отключена за някого.

Каджа настръхна и раменете й хлътнаха още повече.

— Ирен, всеки може да го е направил.

— Точно така, всеки. Особено някой, който е търсел нещо.

И думите й, и хаосът наоколо се избистриха едновременно в ума му.

Каол се извърна към слугинята.

— Не чисти повече. Всичко тук може да е улика към извършителя. — Той свъси вежди. — Колко си успяла да подредиш вече?

Ако съдеше по състоянието на стаята, едва ли много.

— Току-що започвам. Очаквах да се върнете чак довечера, затова не…

— Няма нищо. — Като я забеляза как подскочи, побърза да добави: — Върви при родителите си, Каджа. Вземи си почивен ден. Радвам се, че не си била тук, когато се е разиграло това.

Ирен го стрелна с гримаса, която говореше, че момичето може да е отговорно за случилото се, но сдържа езика си зад зъбите. Каджа си тръгна и затвори тихо след себе си вратите на апартамента.

Ирен прокара ръце по лицето си.

— Взели са всичко. Всичко.

— Наистина ли?

Той докуцука до бюрото и надникна в чекмеджетата, подпирайки ръка на плота му. Гърбът му се гърчеше от болка…

Ирен скочи към златистия диван и вдигна една по една съдраните възглавници.

— Всички книги, свитъци…

— Целият дворец знаеше, че няма да ни има.

Той се отпусна докрай върху бюрото и едва не въздъхна от облекчение.

Ирен си запробива път през стаята, проверявайки всички места, където бе скътала книгите и свитъците.

— Взели са всичко. Дори „Песен на корените“.

— Ами спалнята?

Тя изчезна светкавично. Каол потри гърба си и изсъска тихо през зъби. Още ровене, а накрая:

— Ха!

Ирен излезе от стаята, размахвайки единия от ботушите му във въздуха.

— Поне на този не са се натъкнали.

Първият свитък. Той намери сили да се усмихне.

— И това е нещо.

Тя притисна ботуша му към гърдите си, като че беше бебе.

— Вече прибягват към отчаяни мерки. Това е опасно. Не бива да се задържаме тук.

Каол огледа разрушението наоколо.

— Права си.

— Да вървим в Торе.

Той надзърна през отворените врати към фоайето. Към стаята на Несрин.

Скоро трябваше да се върне. А ако не го откриеше, ако разбереше, че е тръгнал с Ирен… Беше се отнесъл ужасно с нея. Забравил бе обещанието си, онова, което й беше загатнал в Рифтхолд. В кораба на път към Южния континент. И макар да не го притискаше да изпълни уреченото, той самият съзнаваше каква част от него е нарушил.

— Какво има? — попита едва доловимо Ирен.

Каол затвори очи. Чувстваше се като истинско копеле. Беше довлякъл Несрин дотук, а ето как се отнасяше с нея. Докато тя издирваше отговори, рискувайки живота си, докато се бореше за армия… Трябваше да й изпрати съобщението си — незабавно. Съобщението с молба да се върне час по-скоро.

— Нищо — отвърна накрая той. — Май е най-добре ти да пренощуваш в Торе. Там има достатъчно стражи, че да изтикат натрапниците настрана. — Като зърна болката в очите й, побърза да добави: — Не бива всички да си помислят, че бягам. Особено сега, когато хаганското семейство започва да ме възприема по-сериозно. Елин очевидно ги държи под напрежение, но и ги е интригувала с нещо, така че… трябва да се възползвам. — Той запремята нервно бастуна си от ръка в ръка. — Налага се да остана тук. А ти, Ирен, трябва да си вървиш.

Тя отвори уста да възрази, но се спря и изопна рамене. В очите й се прокрадна стоманен блясък.

— Тогава сама ще занеса свитъка на Хафиза.

Той кимна, огорчен от острия й тон, от притъмнелия й поглед. И с нея постъпваше несправедливо. Защото първо не бе сложил ясен край на връзката си с Несрин. И в това се проваляше.

Глупак. Нима си въобразяваше, че може да загърби миналото си. Да се издигне над някогашните си грешки.

Глупак.

53

Ирен изкачваше гневно стълбите на Торе, внимавайки да не смачка свитъка в юмрука си.

Претършуваният апартамент го беше уплашил. Уплашил беше и нея, но…

Той не се боеше от опасности и смърт. Нещо друго го бе разтърсило.

В свободната си ръка тя стискаше медальона, чийто метал се бе стоплил от кожата й.

Някой знаеше, че са на крачка да разкрият ревностно пазена тайна. Или поне подозираше, че може да научат нещо важно, затова беше унищожил всички вероятни източници. А като се имаше предвид какво бяха започнали да навързват сред руините на Аксара…

Ирен се овладя, достигайки най-горната стълбищна площадка на Торе, където горещината беше съвсем непоносима.

Хафиза беше в личната си работилница и пуфтеше ядосано заради отвара, над която се диплеше гъст дим.

— А, Ирен — обади се, без да вдигне очи, и добави капка от някаква течност в отварата. Бюрото й беше обсипано със стъкленици и купички, разпилени сред отворените книги, както и с два бронзови пясъчни часовника за различни измервания. — Как мина тържеството?

Просвещаващо.

— Прекрасно.

— Предполагам, че младият лорд най-сетне ти е предал сърцето си.

Ирен се покашля.

Хафиза се усмихна и надигна глава.

— О, знаех си!

— Не сме… тоест… не е официално…

— Онзи медальон говори друго.

Ирен го покри с длан и бузите й пламнаха.

— Той не е… той е лорд.

Вирнатите вежди на Хафиза обтегнаха нервите й още повече. Кой друг знаеше? Дали и другите коментираха, обзалагаха ли се?

— Той е лорд на Адарлан — поясни.

— Е, и?

— Адарлан.

— Мислех, че това си го преодоляла.

Може и да беше. А може би не.

— При всички случаи не е нищо сериозно.

Многозначителна усмивка.

— Добре.

Ирен пое дълга глътка въздух през носа.

— Но за жалост, не идваш да ми споделиш пикантни подробности.

— Ох. — Ирен направи гримаса. — Не.

Хафиза капна още няколко капки в стъкленицата и отварата продължи да се мъти. Тя взе десетминутния часовник, обърна го и костенобелият пясък се заизсипва в древната основа. Сигнал за започнала среща още преди Хафиза да попита:

— Допускам, че идваш заради свитъка в ръката си?

Ирен надникна към коридора и се втурна да затвори вратата. Сетне и открехнатите прозорци.

През това време Хафиза беше оставила отварата и я наблюдаваше с необичайно сериозно лице.

Ирен й разказа за претършувания апартамент в двореца. За взетите книги и свитъци. За руините в оазиса и смахнатата им теория, че може би лечителите не просто се бяха появили по тези земи, а ги бяха заселили тук — тайно. Като оръжие срещу Валгите и кралете им.

И за пръв път, откакто я познаваше, кафеникавото лице на старицата сякаш пребледня леко. Бистрите й тъмни очи се разшириха.

— Сигурна ли си, че точно тези сили се събират на родния ти континент? — попита Хафиза, настанявайки се на малкия стол зад работната си маса.

— Да. Лорд Уестфол ги е виждал с очите си. Борил се е срещу тях. Затова е дошъл тук. Свиква армия не срещу поданиците на адарланската империя, а срещу демоните, превъплътили се в човешки тела, демони, които развъждат чудовища. Толкова ужасяващи и многобройни, че дори всемогъщите Елин Галантиус и Дориан Хавилиард не могат да се преборят сами с тях.

Хафиза поклати глава и ореолът й от бяла коса се развя настрани.

— И сега двамата вярвате, че лечителите имат важна роля във всичко това?

Ирен закрачи нервно из стаята.

— Може би. На нашия континент ни преследваха безпощадно и колкото и невероятно да звучи, ако група елфи с лечителски способности наистина са създали своя цивилизация по тези земи… Защо? Защо им е било да напускат Доранел, да стигнат чак дотук, без да оставят почти никакви следи от себе си? За да обезпечат оцеляването на лечителската раса ли?

— А ти защо носиш свитъка?

Ирен го сложи пред Върховната лечителка.

— Тъй като Ноуша знае само полузабравени легенди и не познава езика, на който е написан, реших, че поне ти може да си наясно. Или да разчетеш свитъка.

Хафиза разгърна внимателно папируса и застопори краищата му с подръчни стъкленици. Изписан бе с тъмни, чудновати руни. Върховната лечителка проследи няколко с набръчкания си показалец.

— Не познавам този език.

Отново прокара ръка по свитъка.

Раменете на Ирен хлътнаха.

— Но ми напомня за…

Хафиза плъзна поглед по библиотеката в работилницата си. Някои от рафтовете бяха скрити зад стъкло. Тя стана и докуцука до един заключен шкаф, намиращ се в най-слабо осветения ъгъл на стаята. Неговите вратички не бяха стъклени, а метални. Железни.

Старицата изхлузи ключа, окачен на връзка около врата й, и отвори шкафа. Сетне привика и Ирен.

Тя едва не се препъна от бързане. По гърбовете на няколко от полуизгнилите от старост книги…

— Знаци на Уирда — пророни Ирен.

— Казано ми е, че тези книги не са за човешки очи, че познанията в тях трябва да бъдат заключени, забравени, за да не попаднат в света.

— Защо?

Хафиза сви рамене, загледана в древните томове пред тях, които така и не докосна.

— Само това ми каза предшественицата ми: „Не са за човешки очи“. Е, случвало се е да подпийна и да ми хрумне да разгледам книгите, но извадя ли този ключ… — Тя завъртя между пръстите си дългата верижка, на която висеше ключът от черно желязо. Същото като вратите на шкафа. — Нещо ме кара да размисля.

Хафиза претегли умислено ключа в дланта си.

— Не знам как да разчета тези книги, дори не познавам езика, но щом откраднатите книги и свитъци са били в библиотеката, то фактът, че тези са заключени тук, горе… Може би някой е готов да убие заради написаното в тях.

По гръбнака й се разля ледена вълна.

— Каол… лорд Уестфол познава човек, който може да разчете руните. — Елин Галантиус. — Смятам, че трябва да им ги дадем. И свитъка, и тези книги.

Хафиза стисна устни, затвори железните врати на шкафа и го заключи със силно щракване.

— Ще трябва да преценя, Ирен. Рискът е голям. Налага се да реша дали е редно книгите да напускат това място.

Ирен кимна.

— Да, разбира се. Но се боя, че не разполагаме с много време.

Хафиза прибра железния ключ обратно под робата си и се върна на работната маса. Ирен я последва.

— Знам малко от историята — призна й старицата. — Мислех, че е просто мит, но… Предишната Върховна лечителка ми я разказа, когато дойдох в Торе. По време на празненството в чест на Зимната луна. Напих я, за да изкопча някои от тайните й. Вместо това се сдобих с несвързан урок по история. — Хафиза изсумтя, клатейки глава. — Така и не го забравих, и то главно защото страшно се разочаровах, че цели три бутилки скъпо вино, купено с мои лични пари, отидоха напразно.

Ирен се облегна на древната маса, а Хафиза седна и сключи пръсти в скута си.

— Разказа ми, че отдавна, преди човеците да се заселят тук, преди конниците и руките да превземат степите, тези земи принадлежали на елфите. Това място било столицата на малко, живописно кралство. Антика е изграден върху неговите останки. Елфите обаче издигали храмове на боговете си отвъд стените на града, чак в планините, в речните долини, из дюните.

— Като некропола в Аксара.

— Да. Каза ми, че не изгаряли мъртъвците си, а ги затваряли в саркофази, толкова дебели, че никой с нищо не можел да ги открехне дори. Освен това били запечатани със заклинания и невиждани заключалки. Напълно невъзможни за отваряне.

— Но защо?

— Пияната коза ми обясни, че се бояли нещо да не влезе вътре. Да не измъкне телата им.

Ирен се радваше, че е облегната на масата.

— Както Валгите сега обсебват телата на човеците.

Хафиза кимна.

— Старицата забръщолеви, че ни били оставили лечителските си познания в наследство. Те самите ги били откраднали от другаде, но ученията им положили основата на Торе. Самата Камала изучавала древното им изкуство чрез архиви, открити в гробниците и катакомбите им и вече отдавна загубени. С малкия й орден създали Торе, опирайки се на наученото. И боготворели Силба, елфическата богиня на лечителите. — Хафиза махна към бухалите, резбовани из цялата й работилница, из цялата кула, и потри едното си слепоочие. — Така че теорията ви не е лишена от вероятност. Не разбрах как са дошли елфите, къде са отишли и защо са изчезнали. Ала в действителност са били тук и според предшественицата ми са завещали познанията и силата си.

Върховната лечителка надникна свъсено към заключения шкаф с книги.

— А сега някой се опитва да ги заличи. — Ирен преглътна. — Ноуша ще ме убие, като научи, че книгите и свитъците са изчезнали.

— О, нищо чудно. Ала ми се струва, че първо ще погне крадеца.

— Но какво значи всичко това? Защо му е на някого да ги краде?

Хафиза се върна при отварата си. Пясъкът в часовника почти изтичаше.

— Може би ти ще разбереш. — Тя добави още няколко капки в стъкленицата, взе едноминутния пясъчен часовник и го обърна. — Ще си помисля за книгите, Ирен.

* * *

Ирен се върна в стаята си, отвори прозореца, за да пусне бриза в задушното помещение, и поседя на леглото едва минута, преди отново да излезе.

Беше оставила свитъка при Хафиза — заключеният железен шкаф й се виждаше най-сигурното място за него, но не свитъци и древни книги изпълваха съзнанието й, когато свърна наляво и се насочи надолу по стълбището.

Напредък. Бяха постигнали такъв напредък с травмата на Каол, а като се прибраха, някой вече бе претършувал стаята им.

Неговата стая — не тяхната. По-рано й го беше напомнил.

Стъпваше уверено, колкото и да я боляха краката от двудневната езда. Трябваше да има някаква връзка между напредъка му и нападенията.

Не можеше да разсъждава върху това в притихналата си, непроветрива стая. Нито пък в библиотеката, където несъмнено щеше да подскача при всеки шум, при всяко мяукане на любопитните котки на Баст.

Едно-единствено място бе достатъчно усамотено и безопасно. Единствено там можеше да разплете усуканите нишки, довели ги дотук.

* * *

Утробата беше празна.

След като се изкъпа и облече фината бледолавандулова роба, Ирен влезе в изпълненото с пара помещение. Не се сдържа да не погледне към ваната до далечната стена, където онази лечителка бе плакала часове преди смъртта си.

Ирен потри лицето си с ръце и вдиша успокоителна глътка въздух.

Ваните от двете страни на Утробата я примамваха с бълбукащата си вода, способна да облекчи болезнените й крайници. Тя обаче остана в средата на пещерната зала, сред ефирния звън на безчетните звънчета, и впери взор в непрогледната тъмнина над себе си.

Капка вода се отрони от някакъв сталактит, твърде надълбоко в мрака, за да го види, и тупна върху челото й. Ирен притвори очи от хладния допир, но не избърса водата от лицето си.

Звънчетата пееха и шепнеха с гласовете на покойните й сестри. Стана й чудно дали и наскоро загиналата лечителка вече бе сред тях.

Тя погледна към най-близкия наниз от звънчета, опънат през пещерата. Бяха различни по големина и форма. Нейното собствено…

С почти безшумни, боси крака Ирен отиде при малкия сталагмит, щръкнал от пода до скалната стена, до веригата, увиснала между него и съседната варовикова колонка на няколко стъпки разстояние. На нея се поклащаха още седем звънчета и тя веднага разпозна своето.

Усмихна се на малката сребърна камбанка, купена със златото на онази непозната. Името й бе гравирано от едната й страна — може би от същия бижутер, на когото Каол беше поверил амулета, окачен сега на врата й. Дори тук не бе пожелала да се раздели с него.

Погали нежно с пръст звънчето, изящната гравюра на името си и датата на постъпването си в Торе.

Тих, меден звън отвърна на допира й. Отекна между скалните стени и другите звънчета. И някои от тях задрънчаха мелодично сякаш в отговор.

Песента на камбанката й обиколи цялата пещера отново и отново, а Ирен се завъртя на място, следвайки я из сумрачната зала. Когато затихна…

Тя пак побутна звънчето. И този път песента му прозвуча по-уверено, по-ясно.

Деликатните, екливи нотки заподскачаха из пещерата и тя ги проследи с поглед.

А преди да стихнат наново… силата й им откликна.

С ръце, които сякаш не й принадлежаха, Ирен позвъни с камбанката трети път.

И щом песента й пак изпълни залата, тя тръгна след нея. Позволи на звънтенето да я води.

С шляпащи по влажния камък ходила последва звука, подскачащ из Утробата подобно на заек.

Около сталагмитите, стърчащи от пода. Под сталактитите, висящи отгоре. През цялата зала, по стените, през танцуващия пламък на свещите.

Покрай камбанките на поколения и поколения лечителки, разпявайки ги всичките до една.

Ирен плъзна пръсти и по тях.

Отговори й вълна от звънтене.

„Трябва да влезеш там, където се боиш да пристъпиш.“

Звънчетата пееха, пееха, пееха. Ала тя следваше само мелодията на своето, сладкия, бистър напев, който я зовеше все по-напред и по-напред. Като че я теглеше.

Мракът още се спотаяваше в Каол, в раната му. Бяха го отблъснали толкова много назад и все пак той още бе загнезден в него. Вчера й бе разказал история, от която сърцето й се скъса — ала не й довери цялата.

Но ако ключът към победата над частицата валгска чернота не се криеше в сблъсъка със спомените му, ако слепите пориви на магията й не помагаха…

Ирен последва звъна на сребърната камбанка чак до сетната му нотка.

До древен ъгъл на залата, където веригите бяха ръждясали от старост, а някои от звънчетата зеленееха заради окисляването.

Тук звукът стихна.

Не, не стихна. А сякаш зачака. Зажужа търпеливо, закътан в каменния ъгъл.

Досами края на веригата висеше малко звънче. Толкова по-зеленяло и напластено с ръжда, че беше почти невъзможно да разчете надписа му.

Накрая обаче успя.

Яфа Тауърс.

Не почувства твърдия камък, когато се свлече на колене. Когато отново прочете името… и датата — отпреди двеста години.

Жена от рода Тауърс. Лечителка на име Тауърс. Тук — до нея. Жена от рода Тауърс бе пяла в Утробата през годините, който бе прекарала тук. Дори сега, дори толкова далеч от дома нито за миг не бе останала сама.

Яфа. Ирен оформи името с устни, долепила ръка до сърцето си.

„Трябва да влезеш там, където се боиш да пристъпиш…“

Тя вдигна поглед към древния мрак на Утробата.

Валгската сила се захранваше с тази на Каол…

Да, сякаш прошепна тъмнината над нея. Нито капка не се отронваше наоколо, нито пък се обаждаше гласът на звънче.

Ирен сведе очи към ръцете си, отпуснати вяло от двете страни на тялото й. И призова смътното бяло сияние на магията си. Позволи му да изпълни помещението, да отекне между скалите в беззвучна песен. Между звънчетата, приютили гласовете на хилядите й сестри, сред които бе и този на още една Тауърс.

„Трябва да влезеш там, където се боиш да пристъпиш.“

Не в бездната на Каол. А в своята собствена.

Онази, зейнала в деня, когато войниците обградиха колибата й и я извлякоха за косата сред яркозелената трева.

Дали Яфа, притулена в тази пещера, толкова надълбоко под земята, знаеше какво се бе случило онзи ден отвъд морето? Дали я беше наблюдавала през последните два месеца, изпращайки древната си, ръждива песен в безмълвен призив?

„Не бяха лоши хора, Ирен.“

Не, не бяха. Мъжете, които Каол бе командвал, с които бе тренирал, които бяха носили същата униформа, кланяли се бяха на същия крал като войниците, дошли за нея онзи ден…

Не бяха лоши хора. Жителите на Адарлан заслужаваха да бъдат спасени, заслужаваха някой да се бори за тях. Не й бяха врагове. И навярно го съзнаваше дълго преди той да й разкаже историята си в оазиса вчера. Макар и да се съпротивляваше на истината.

Но нещото, което още живееше в него, частицата от демона, по чието нареждане се разиграваше всичко…

Знам какво си, рече без думи Ирен.

Защото същото нещо живееше и у нея през изминалите години, ограбваше я, колкото и да я тласкаше напред. Различно чудовище… и въпреки това същото.

Тя нави магията си обратно в себе си и сиянието угасна бавно. Усмихна се на сладкия мрак отгоре.

Вече разбирам.

Още една капка вода целуна челото й в отговор.

Все така усмихната, Ирен протегна ръка към звънчето на родственицата си. И го накара да запее.

54

Като се събуди на сутринта, Каол едва мърдаше.

Предишния ден оправиха стаята му и назначиха още стражи на пост пред апартамента му. По залез, когато хаганските потомци и приятелите им най-сетне се завърнаха от дюните, вече всичко изглеждаше почти постарому.

Не зърна Ирен до края на деня и се чудеше дали с Върховната лечителка не бяха открили нещо важно в свитъка. Но когато дойде вечерята, а нея още я нямаше, изпрати Каджа да поиска сведение от Шен.

Шен дойде лично — леко поизчервен, несъмнено заради красивата слугиня, която го беше довела до апартамента му — и го уведоми, че Ирен е пристигнала невредима в Торе и оттогава не е напускала кулата.

Независимо от това, на Каол му хрумна да я извика, когато гърбът започна да го боли нетърпимо и дори с бастун не смогваше да прекоси стаята. Но апартаментът му не беше безопасно място. Пък и ако отседнеше при него, а Несрин се прибереше, преди да й е обяснил…

Не можеше да си избие тази мисъл от главата. Какво беше сторил, как бе предал доверието й.

В крайна сметка, успя да си вземе вана с надеждата да облекчи напрегнатите си мускули, а после почти пропълзя обратно в леглото.

Събуди се призори, опита да достигне бастуна си до леглото и едва не изрева от болка.

Връхлетя го паника — пронизваща и неукротима. Той стисна зъби и се помъчи да я пребори.

Пръстите. Можеше да движи пръстите си. И глезените. И коленете…

Отметна назад глава от агонията, която му причини движението в коленете, бедрата, ханша.

О, богове! Беше прекалил…

Вратата се отвори рязко и тя застана пред него в лилавата си рокля.

Очите й се разшириха, но бързо си възвърнаха обичайното спокойствие, като че се бе канила да му каже нещо.

Вместо това обаче маската на лечителска невъзмутимост се спусна върху лицето й. Тя поприбра косата си в обичайната леко разпусната прическа и пое с уверена стъпка към него.

— Можеш ли да се движиш?

— Да, но болката…

Нямаше сили да довърши.

Ирен пусна кожената си чанта на килима и нави ръкави.

— Можеш ли да се обърнеш по корем?

Не. Беше пробвал и…

Тя не дочака отговора му.

— Опиши ми подробно какво си вършил вчера от момента, в който си тръгнах, та досега.

Каол се подчини. Разказа й всичко, включително за ваната…

Ирен изруга свирепо.

— Лед. Претоварени мускули се лекуват с лед, не с топлина. — Тя въздъхна отривисто. — Трябва да легнеш по корем. Ще боли адски, но е най-подходящо да го направиш наведнъж…

Той дори не я изчака да довърши. Стисна зъби и се обърна по корем.

От гърлото му излетя вик, но Ирен светкавично се озова до него, постави ръце на бузите му, на косата му, допря устни до слепоочието му.

— Добре — пророни до кожата му. — Смел мъж.

Беше спал само по долни гащи, затова поне нямаше нужда да го съблича. Ръцете й закръжиха над гърба му.

— То… върнало се е — прошепна.

— Не се учудвам — процеди през зъби Каол.

Не се учудваше ни най-малко.

Тя отпусна ръце до тялото си.

— Защо?

Той плъзна пръст по бродерията на покривката.

— Просто… направи каквото трябва.

Отклонението на въпроса й я накара да се умисли за миг, но после се наведе да изрови нещо от чантата си. Пръчката. Ала вместо да я пъхне в устата му, я задържа в ръцете си.

— Влизам — промълви тя.

— Добре.

— Не. Влизам, за да сложа край на това. Още днес. Веднага.

Отне му секунда да проумее смисъла зад думите й. Сетне се осмели да попита:

— А ако аз не успея?

Да се изправи срещу демона в себе си, да го надвие.

В очите на Ирен не се четеше нито капка страх или колебание.

— Не мога да ти отговоря на този въпрос.

Не, само той можеше. Каол наблюдаваше как слънчевата светлина танцува по медальона й, по планините и моретата. А онова, което можеше да види в него, провалите му…

Но бяха стигнали чак дотук. Заедно. И тя не се бе уплашила. От нищо.

И той нямаше да се откаже сега.

Съумя да програчи през стегнато гърло:

— Може да пострадаш, ако се задържиш твърде дълго.

И този път по лицето й не пробяга нито съмнение, нито ужас.

— Имам една теория. Искам да я изпробвам. — Тя пъхна пръчката между устните му и Каол я захапа леко. — А ти си единственият човек, върху когото мога да я изпитам.

И когато долепи ръце до голия му гръбнак, той осъзна защо бе единственият човек, върху когото може да изпита теорията си. Но не можа да стори нищо, защото болката и чернотата го връхлетяха с неимоверна мощ.

Не можа да възпре Ирен, чиято магия ги обгърна, проникна и в двама им като рояк бели светлинки.

Валгите. Тялото му беше заразено с тяхната сила, а Ирен…

* * *

Ирен не се поколеба.

Полетя през него, спусна се по стълбата на гръбнака му, по коридорите на костите и вените му.

Превърна се в копие от светлина, изстреляно право в тъмнината, към гъстата сянка, която отново се бе разпростряла. И напираше да го превземе пак.

Ирен се блъсна в мрака с вик.

Той изрева насреща й и се оплетоха в смъртоносна свада.

Мракът беше чужд, студен, глух; пълен с поквара, вятър и омраза.

Тя се гмурна в него. Чак до дъното.

А отгоре, където сякаш ги разделяше повърхността на нощ но море, Каол ридаеше в агония.

Днес. Всичко приключваше още днес.

Знам какво си.

И Ирен се хвърли в битка с бушуващата тъмнина.

55

Агонията го прониза, неспирна и безмерна.

Загуби свяст след минута. И пропадна в това място. В тази яма.

Чак до самия й край.

До пъклената пещера под древна планина.

Където бе заключвал и погребвал всичко. Където всичко бе пуснало корени.

Кухата основа, изкопана и изровена, рухнала в бездънен трап.

Нищо.

Нищо.

Нищо.

Безсмислие и нищо.

Първо видя баща си. Майка си, брат си и онази студена планинска крепост. Видя стълбището, обгърнато в лед и сняг, оплискано с кръв. Видя мъжа, на когото се продаде, за да спаси Елин. Селена.

Спаси жената, която обичаше, изпращайки я на друга мисия. Във Вендлин, решил, че там е по-добре от Адарлан. Да убие кралското семейство.

Баща му излезе от мрака — огледален образ на мъжа, в когото вероятно се бе превърнал, или поне един ден щеше. Ненавист и разочарование кривяха лицето му, докато се взираше в сина, който бе могъл да има.

Но на каква цена? Затворническа присъда.

Или пък опит да му даде свобода? Да спаси безполезния си, блуден син от злото, което навярно бе подозирал, че ще почерни земите им.

Той обаче беше престъпил обещанието към баща си.

Мразеше го, но ето че поне той — злобното, нещастно копеле — беше удържал на своята част от уговорката.

За разлика от него самия.

Клетвопрестъпник. Изменник.

А всичко, което бе успял да постигне, свърши потъпкано от Елин. Честта му най-вече.

Елин с присъщата й лекота, с вечната мъглявина около нея… Погазил бе всичките си клетви заради нея. Всичките си принципи.

Сега я виждаше в мрака.

Златните коси, тюркоазените й очи — последната улика, последното парче от пъзела.

Лъжкиня. Убийца. Крадла.

Приличаше се на слънце, излегната върху ложе на личния си балкон в двореца с книга в скута. Килна глава настрани и го измери с обичайната си ленива, половинчата усмивка. Котка, обезпокоена по време на отдих.

Мразеше я.

Мразеше лицето й, резливата насмешка в него. Стръвният й, лют нрав, способен да разкъса човек на парчета дори без думи — само с един поглед. Само с миг мълчание.

Тя обожаваше подобни моменти. За тях живееше.

И го бе омагьосала с живия си пламък. Заради нея беше готов да се откаже от всичко. От честта си. От положените клетви.

Заради тази високомерна, надменна, самодоволна жена хвърли на вятъра толкова много от себе си.

А тя просто го запокити като строшена играчка.

И се хвърли в обятията на онзи елфически принц, излязъл от мрака. Точно той дойде сега при ложето й и седна в единия му край.

Половинчатата й усмивка се промени. Очите й грейнаха.

Смъртоносното й, хищническо внимание се съсредоточи в принца. И това като че ли я запали. Разбуди я. Устреми я. Съживи я.

Огън и лед. Край и начало.

Не се докосваха един друг.

Просто поседяха на ложето, разговаряйки безмълвно. Сякаш всеки от тях най-после бе намерил своето отражение в този свят.

Мразеше ги.

Мразеше ги заради лекотата им, силата на връзката им, чувството за единение.

Тя го съсипа, съсипа живота му, а след това отиде при принца, като че просто обикаляше от стая на стая.

А когато всичко рухна, когато той обърна гръб на същинското в живота си, когато излъга човека, който бе най-важен за него, за да опази тайните й, тя не дойде да се бори. Не се притече на помощ.

Върна се цели месеци по-късно и запрати всичко право в лицето му.

Припомни му колко е безполезен. Що за нищожество беше.

„Напомняш ми за това какъв може да бъде светът. Какъв трябва да бъде.“

Лъжи. Думите на момиче, което му беше признателно, че му е дарил свободата, че го е тласнал да изреве отново в лицето на света.

Момиче, което спря да съществува в нощта, когато откриха онова тяло в леглото.

Когато беляза лицето му.

Когато опита да забие кинжал в сърцето му.

Хищникът в очите й… тогава се изтръгна от оковите.

И повече нищо не можеше да я обуздае. Понятия като чест, дълг, доверие вече не значеха нищо за нея.

Изкорми онзи мъж в тунела. Пусна тялото му, затвори очи и по лицето й се изписа същият захлас като в изблиците й на страст. А като ги отвори…

Убийца. Лъжкиня. Крадла.

Още седеше на ложето с елфическия принц до себе си и двамата наблюдаваха сцената в тунела като зрители на спортно състезание.

Гледаха как Арчър Фин се срутва върху каменния под, окървавен, с обтегнато от шок и болка лице. Гледаха как Каол стои вцепенен, безмълвен, докато тя вдишваше смъртта пред себе си, отмъщението.

Докато Селена Сардотиен се стопяваше напълно.

„Ти винаги ще си ми враг.“

Думи, изревани с десетгодишна ярост.

И напълно искрени. Искрени като на всяко дете, изстрадало толкова от ръката на Адарлан.

Като на Ирен.

Градината изплува от друго кътче на мрака. Градината и колибата, майката и смеещото се дете.

Ирен.

Най-изненадващата гледка. Човекът, когото най-малко бе очаквал да зърне тук, в мрака.

Ала и нея беше предал. И нея, и Несрин.

Трябваше да изчака, да покаже уважение и към двете, приключвайки едната връзка, преди да се впусне в другата, но ето че и в това се провали.

Елин и Роуан продължаваха да се припичат на шезлонга.

Елфическият принц пое нежно, благоговейно ръката на Елин и я обърна. Изложи китката й на слънцето. Бледите белези от окови.

Роуан прокара палец по тях. Огънят в очите на Елин затанцува.

Принцът продължи да милва белезите й, докато маската не падна от лицето й.

Там гореше огън. И гняв. И решимост.

Но и тъга. Страх. Отчаяние. Вина.

Срам.

Гордост и надежда, и любов. Тежината на бреме, от която бе бягала досега…

„Обичам те.“

„Съжалявам.“

Понечила бе да му обясни. Поднесла му беше истината колкото можа по-ясно, преди да си тръгне, за да я разбере. И говореше искрено.

„Съжалявам.“

За лъжите. За всичко, което беше причинила на него и живота му. Задето се беше заклела, че ще избере него, че винаги ще избира него.

Искаше му се да я мрази заради тази лъжа. Заради обещанието, което бе захвърлила нейде из мъгливите гори на Вендлин.

Но някак…

Като я гледаше с принца, без обичайната й маска… Това беше дъното на нейната яма.

Отишла бе при Роуан с изтерзана душа. И му се беше разкрила така, както пред никой друг. А накрая се бе завърнала цяла.

Но беше изчакала — беше изчакала, преди да му се отдаде напълно.

Каол от дълго време копнееше по Ирен и я заведе в леглото си, без да помисли за Несрин, но Елин…

Двамата с Роуан погледнаха към него. И двамата неподвижни като сърни в гората. А очите им преливаха от разбиране. От състрадание.

Елин се беше влюбила в друг, бе пожелала друг — толкова силно, колкото той желаеше Ирен.

Ала точно Елин — безбожната, непочтителна Елин — бе проявила уважение към него. Далеч повече, отколкото той към Несрин.

Елин кимна, сякаш в знак на потвърждение.

А Роуан… Принцът й бе позволил да се върне в Адарлан. Да изпълни дълга си към кралството си, но и сама да реши какво иска. Кого иска. А ако бе избрала Каол вместо него… Той знаеше дълбоко в себе си, че Роуан би отстъпил. Ако така Елин щеше да е щастлива, Роуан би си тръгнал без дори да й разкрие болката си.

Срамът натежа върху гърдите му, противен и мазен.

Беше я нарекъл чудовище. Заради силата й, постъпките й. А сега…

Не я винеше.

Разбираше я.

Да, беше му обещала някои неща, но… се бе променила. Общият им път се бе променил.

И Каол я разбираше.

Той самият беше дал обещание на Несрин — макар и не изрично. А когато се промени, когато пътят му се промени… когато Ирен се появи на него…

Разбираше я.

Елин му се усмихна едва доловимо. После двамата с Роуан се изпариха като мараня под слънцето.

Оставяйки след себе си червен мраморен под с локва кръв.

Нещо тупна глухо, гротескно върху гладките плочки. Отсечена глава.

Писък на агония, гняв и отчаяние.

„Обичам те!“

„Върви!“

Раздяла. Тази раздяла го гнетеше най-много.

Когато се обърна и побягна. Зарязвайки приятеля си, брат си в онази зала.

Когато избяга от битката, от смъртта.

Дориан му бе простил. Не го винеше.

Но това не променяше факта, че Каол беше избягал. Беше го изоставил.

И защо? Всичките му планове и добри намерения отидоха на вятъра.

Сега Дориан стоеше пред него с ръце в джобовете и бледа усмивка на лице.

Каол не заслужаваше да служи на такъв мъж. На такъв крал.

Мракът плъзна по-напред. Разкри оплисканата в кръв съвещателна зала. Принцът и краля, на когото бе служил. И зверствата, които бяха причинила на хората му.

В онази тъмница под двореца.

Съзря усмивката на Дориан, докато Рес крещеше, а Бруло плюеше в лицето му.

Той беше виновен — за всичко. За всеки миг на агония, за жестоката им смърт… Мракът му разкри ръцете на Дориан — как боравят с онези злокобни инструменти под двореца. Как пръска кръв и хрущят кости. Уверени, чисти ръце. И онази усмивка.

Каол знаеше. Още тогава го бе осъзнал. Нищо не можеше да помогне на хората му; на Дориан, който трябваше да живее с тези спомени.

Дориан, когото беше изоставил в двореца.

Точно този момент — тъмнината го въртеше пред очите му отново и отново.

Когато Дориан се опълчи. Когато разкри магията си — същинска смъртна присъда, — за да му спечели време.

Толкова се бе страхувал — от магията, от загубата, от всичко. А именно страхът… той го беше тласнал по този път. Колкото и да се бореше с него, накрая му коства прескъпо. И не му позволи да мисли трезво.

А когато се случи най-лошото, когато видя онзи черен нашийник, изпотрошените тела на хората си, окачени по портите на двореца като пиршество за гарваните…

Рухна из основи. Сякаш планината на някогашния му живот се срути и той пропадна в ямата под нея.

Загуби разума си, контрола над себе си.

В Рифтхолд намери малко късче покой дори след травмата си, но…

Беше като да превързваш прободна рана в корема.

Не се беше излекувал. Останал без пристан и вяра, дори не искаше да се излекува.

Самото му тяло — да, и все пак…

Една част от него му нашепваше, че го заслужава.

А раната в душата… Нея нарочно остави да загнива.

Неудачник, лъжец, клетвопрестъпник.

Мракът го поглъщаше, носен от призрачен вятър.

Можеше завинаги да не помръдне оттук. От всевечната тъма.

Да, прошепна тя.

Можеше да остане, да беснее, да мрази, да се превърне в сянка.

Ала все така усмихнат, Дориан още стоеше пред него. Сякаш чакаше нещо.

Него. Чакаше него.

Поне едно от обещанията си не бе прекрачил.

Да ги спаси.

Приятелят и кралството си.

Още имаше шанс.

Дори тук, на дъното на този черен ад, имаше шанс.

А пътят му дотук… Не, нямаше да поглежда назад.

„Ами ако напред ни чакат само още болка и отчаяние?“

Елин беше отвърнала с усмивка на въпроса, който й бе задал на онзи покрив в Рифтхолд, като че знаеше, като че много преди него беше научила, че неизменно ще стигне до тази яма. И сам ще разбере отговора.

„Тогава не е дошъл краят.“

И краят…

Краят не беше дошъл. Пукнатината в него, това тъмно дъно — те не бяха краят.

Оставаше му едно обещание.

И поне на него щеше да удържи.

„Не е дошъл краят.“

Той се усмихна на Дориан, чиито сапфирени очи блестяха от радост — от любов.

— Прибирам се у дома — промълви на брат си, на краля си.

Дориан само кимна и се изпари.

Зад него стоеше Ирен.

Искреше от бяла светлина, ярка като новородена звезда.

— Мракът ти принадлежи. Ти го определяш. Можеш да му дадеш сила или да го превърнеш в напълно безобиден — каза приглушено тя.

— Бил ли е някога валгски?

Думите му отекнаха в нищото.

— Да. Но вече е твой. Поне това място, тази последна частица от него.

Щеше да остане тук като белег, за да му напомня.

— Ще се разрасне ли наново?

— Единствено ако ти му позволиш. Ако не го запълниш с добри неща. Ако не простиш. — Не само на другите, а и на себе си. — Но ако се пазиш, ако… ако се обичаш… — Устните й потрепериха. — Ако се обичаш толкова, колкото аз те обичам…

Нещо заблъска в гърдите му. Ритъм, който бе замлъкнал тук, долу.

Ирен протегна ръка към него и сиянието й затанцува в мрака.

„Не е дошъл краят.“

— Ще боли ли? — попита дрезгаво той. — Обратният път?

Пътят към живота, към него самия.

— Да — пророни Ирен. — Но за последно. Мракът не иска да те загуби.

— Боя се, че не мога да кажа същото за него.

Усмивката й бе по-ослепителна от сиянието около тялото й. Звезда. Тя беше паднала звезда.

Отново протегна ръка. Безмълвно обещание — за всичко, което го очакваше от другата страна на мрака.

Предстоеше му още много работа. Клетви за спазване.

А жената пред него, усмивката й…

Живот. Тепърва щеше да се любува на живота, да се бори за него.

Срутването, започнало и приключило тук… Да, негово си беше, принадлежеше му. Полагаше му се да рухне, за да може изковаването на всичко да бъде наченато наново.

За да започне отначало.

Дължеше го на краля си, на страната си.

И на себе си.

Ирен кимна сякаш в потвърждение.

Каол се изправи.

Огледа тъмнината, неразделна част от него. Ала този път тя не го уплаши.

Той се усмихна на Ирен и я хвана за ръката.

56

Имаше агония, отчаяние и страх. Имаше радост, смях и отмора.

Имаше живот, толкова много живот, а когато мракът връхлетя Каол и Ирен, той не се боеше от него.

Просто го погледна с усмивка на уста.

Несломен.

Възроден.

А щом мракът го видя такъв…

Каол помилва бузата му с ръка. Целуна го по челото.

Мракът разхлаби хватката си и се свлече обратно в ямата. Сви се на каменния под и се втренчи в него смълчано оттам.

Каол имаше чувството, че се издига, че нещо го издърпва през твърде тясна врата. Ирен го бе сграбчила, водеше го след себе си.

И той не я пусна. Не се поколеба. Тя ги изстреля нагоре като звезда, прелитаща през небето.

Блъсна ги бяла светлина…

Не. Дневна светлина.

Той стисна очи срещу яркия й блясък.

Онова, което усети на мига… бе нищо.

Нито болка. Нито скованост. Нито умора.

Нямаше ги.

Краката му бяха… Помръдна единия. Движението беше плавно, леко, без нито капка напрежение и спазми.

Гладко като по масло.

Каол се извърна надясно към обичайното място на Ирен.

Тя просто му се усмихваше.

— Как? — прошепна той.

Радост озари прелестните й очи.

— Моята теория е, че… но ще ти я споделя по-късно.

— А белегът…

Тя прехапа устни.

— Намалял е, но… още го има. — Ирен докосна с пръст една точица от гръбнака му. — Макар че не долавям нищо при допир. Абсолютно нищо.

Явно някой бог му го бе оставил за спомен, за да му напомня за случилото се.

Той се надигна в леглото, удивен от ловкостта си и липсата на скованост.

— Излекувала си ме.

— Мисля, че този път и двамата имаме заслуга.

Устните й бяха тревожно бледи, кожата й — восъчна.

Каол погали бузата й с кокалчетата на ръката си.

— Добре ли си?

— Уморена съм. Но добре. А ти добре ли си?

Той я придърпа в скута си и зарови глава в шията й.

— Да — пророни. — Хиляда пъти „да“.

Усещаше… лекота в гърдите си. В раменете.

Тя го отблъсна закачливо.

— Все пак трябва да внимаваш. Иначе може пак да нараниш прясно излекуваните тъкани. Дай на тялото си малко почивка, за да укрепне.

Каол вирна вежда.

— И какво точно включва тази „почивка“?

Усмивката й придоби дяволита нотка.

— Някои неща, които единствено специалните пациенти получават.

Кожата му като че се обтегна по костите му, но Ирен се измъкна от скута му.

— Не е лошо да се изкъпеш.

Той примигна неразбиращо, ала когато погледна себе си и леглото, изтръпна.

Беше повърнал. Върху чаршафите, върху лявата си ръка.

— Кога…

— Не знам.

Залязващото слънце вече позлатяваше градината, изпълвайки стаята с продълговати сенки.

Часове. Цял ден бяха прекарали тук.

Каол стана от леглото и с удивление забеляза, че се движи из света така, както изкусно острие се приплъзва по коприна.

Улови погледа й, докато крачеше към банята.

— Вече мога да се къпя с топла вода? — попита през рамо, преди да събуе долните си гащи и да влезе в неустоимо горещата вана.

— Да — отвърна му Ирен. — Все пак тялото ти не е изтъкано само от разтегнати мускули.

Той се потопи заедно с главата и затърка лицето си. Всяко движение… свещени богове!

Когато се показа над водата, бършейки очи, Ирен стоеше под сводестия вход.

И премреженият й поглед го накара да застине.

Тя разхлаби бавно предните връзки на бледолилавата си рокля и я остави да се свлече на пода заедно с долните й дрехи.

Устата му пресъхна, докато я съзерцаваше как пристъпва към басейна с изкусително полюшващи се бедра… надолу по стълбите му, без нито за миг да сваля очи от неговите.

Ирен влезе във водата и кръвта забушува в ушите му.

Каол я връхлетя още преди да е достигнала последното стъпало.

* * *

Пропуснаха вечерята. И десерта.

И среднощното кахве.

По време на банята им Каджа безшумно дойде в стаята, за да смени чаршафите. И по всяка вероятност се бе наслушала на звуци, което обаче не успя да смути Ирен докрай. Определено не бяха тихи във водата.

Нито пък през часовете след това.

Когато най-накрая се отлепиха един от друг, Ирен едва мърдаше от изтощение. И двамата бяха толкова потни, че нямаше как да им се размине и втората баня. Гърдите на Каол се надигаха и спадаха от дълбоки, учестени глътки въздух.

В пустинята се бе представил впечатляващо. Ала сега — изцерен, и то не само в гръбнака и краката, но и на онова тъмно, загнило място в душата…

Той долепи целувка до мокрото й от пот чело и устните му се оплетоха в къдриците й, разпилени след банята. С едната си ръка зарисува кръгове по голия й кръст.

— По-рано в ямата ми каза нещо — прошепна Каол.

Прекалено уморена, за да изрече цели думи, Ирен само измънка:

— Хммм.

— Каза, че ме обичаш.

Това я разсъни мълниеносно.

Коремът й се сви.

— Не се чувствай длъжен да…

Той я спря с проницателния си, нетрепващ поглед.

— Вярно ли е?

Тя проследи с показалец белега, минаващ през бузата му. Не бе хванала началото, проникнала беше в спомените му, когато се появи онзи красив, тъмнокос мъж — Дориан. И все пак усети, разбра от кого му беше този последен белег.

— Да.

И макар да му отговори едва доловимо, наистина го чувстваше с всяко зрънце от душата си.

Ъгълчетата на устата му се извиха нагоре.

— Тогава е добре, Ирен Тауърс, че и аз те обичам.

Гърдите й се стегнаха, усети се толкова изпълнена отвътре, като че тялото й не я побираше.

— Още от първия ден, от мига, в който влезе във всекидневната — продължи Каол. — Смятам, че го осъзнах още тогава.

— Но ти не ме познаваше.

— Погледна ме без капка съжаление. Видя мен самия. Не количката или травмата ми. Видя мен. За пръв път от дълго време се почувствах… буден.

Тя го целуна по гърдите, точно над сърцето.

— Нима можех да устоя на тези мускули?

Смехът му прокънтя в устата й, в костите й.

— Една истинска професионалистка.

Ирен се усмихна до кожата му.

— Лечителките ще ме подиграват, докато съм жива. Хафиза вече кипи от радост.

Но мисълта за пътя пред тях, за изборите, които им предстоеше да направят, накара тялото й да се скове.

След малко Каол прошушна:

— Веднага щом Несрин се върне, ще й обясня как стоят нещата. Въпреки че май тя знаеше преди мен самия.

Ирен кимна, борейки се с напрежението, което я обземаше.

— А след това… Решението е твое, Ирен. Кога да си тръгнеш. Как. Дали изобщо искаш да си тръгваш…

Тя свика смелостта си.

— А ако искаш да бъдеш с мен… на кораба ми винаги ще има място за теб.

Ирен издаде някакво префърцунено „хм“, рисувайки кръгове около едното му зърно.

— Какво място?

Каол се протегна като котарак, пъхна ръце под главата си и провлачи:

— Обичайните варианти: чистачка, готвачка, миячка на чинии…

Тя го сръчка в ребрата със смях. Красив звук — наситен и дълбок.

Но кафявите му очи омекнаха, като обгърна с длани лицето й.

— Какво място искаш, Ирен?

Сърцето й запрепуска от въпроса му, от тембъра на гласа му. Тя обаче се подсмихна.

— Онова, което ми предлага преимуществото да ти крещя, ако се напрягаш твърде много.

Ръката й се плъзна надолу по краката му, по гърба му. Трябваше да се пази известно време.

Каол вирна едното ъгълче на устата си и я издърпа върху себе си.

— Май се сещам за една удачна позиция.

57

В лагера Еридун цареше пълна суматоха, когато се върнаха.

Фалкан бе оцелял на косъм и беше причинил такава паника при кацането на руките в Алтун, че на Хоулун й се наложи да скочи пред омаломощения паяк, за да попречи на другите птици да го разкъсат.

Сартак смогна да се задържи на крака колкото да прегърне Кадара, да повика спешно лечител за нея и да обвие ръце около Борте, окъпана в черна кръв и ухилена до уши. Сетне с Йеран стиснаха предмишници във воински поздрав, макар и Борте все така да го игнорираше, което пък си беше напредък в сравнение с предишната й враждебност.

— Как? — попита Сартак клановата си сестра, докато Несрин сновеше край изпадналия в несвяст Фалкан, понеже не знаеше дали може да вярва на руките.

Йеран — озовал се сам, след като рукините от Берлад отлетяха към лагера си — остави рука си и отиде до тях, за да отговори вместо нея:

— Борте дойде да ме вземе. Заяви, че тръгвала на крайно безразсъдна мисия и можело или да й позволя да умре, или да я придружа.

Сартак се засмя дрезгаво.

— Имаше забрана — подсети той Борте и стрелна поглед към Хоулун, коленичила до Фалкан със смесица от облекчение и гняв по лицето.

Борте изсумтя:

— Да, от тукашната ми планова майка. Но тъй като в момента съм сгодена за капитан на Берлад — акцентирането й върху думата момента видимо огорчи Йеран, — отчасти съм предана и на тяхната кланова майка, която на драго сърце ме пусна на разходка с годеника ми.

— Двете с нея ще си поприказваме — кипна Хоулун, стана и ги подмина, нареждайки на няколко души да пренесат Фалкан по-навътре в палатата.

Мъжете се подчиниха неохотно и с усилие нарамиха тежкия паяк.

Борте сви рамене и тръгна след Хоулун към мястото, където щяха да превържат хамелеона, доколкото бе възможно във формата, която беше приел.

— Поне разбиранията на клановата му майка за разходка съвпадат с моите — подметна през рамо тя.

Независимо от това Несрин можеше да се закълне, че хвърли малка, тайна усмивчица на Йеран.

Той я изпрати с поглед, след което се обърна към тях. И им се ухили дяволито.

— Обеща да избере дата. Така убеди клановата ми майка. Йеран намигна на Сартак. — Аз пък забравих да й спомена, че вече е избрана, макар и не по мой вкус.

После пое след Борте и ускори крачка, за да я настигне. Тя се завъртя към него и светкавично го обстреля с няколко остри думи, но все пак му позволи да я последва по коридора.

Несрин се обърна към Сартак тъкмо когато той се олюля на краката си.

Скочи към него и го хвана през кръста, нищо че собственото й изтерзано тяло възропта срещу рязкото движение. Някой се провикна, че им трябва лечител, но Сартак съумя да запази равновесие. Въпреки това не свали ръце от нея.

Тя също нямаше особено желание да откъсва своите от кръста му.

Той се взираше в лицето й с онази топла, ласкава усмивка.

— Ти ме спаси.

— Стори ми се печален завършек на легендите за Крилатия принц — отвърна тя и сведе намръщен поглед към дълбоката рана на крака му. — Трябва да поседнеш…

В другия край на залата проблесна светлина, чуха се уплашени възгласи… и паякът изчезна. Заменен от човек, покрит с рани и кръв.

Щом Несрин наново насочи вниманието си към Сартак, завари принца да я гледа.

Гърлото й се стегна и тя стисна разтреперани устни, съзнавайки, че бяха тук — обратно в палатата, живи, и никога преди не бе изпитвала подобен ужас и отчаяние, както в секундата, когато паяците го отвлякоха.

— Не плачи — промълви той и се наведе да попие с устни сълзите й. После прошепна до кожата й: — Какво биха си казали околните за Стрелата на Неит?

Тя се разсмя някак неочаквано дори за самата себе си, независимо от случилото се… и го обгърна по-здраво с ръце, отпускайки глава върху гърдите му.

Сартак просто откликна на прегръдката й и замилва косата й.

* * *

Съветът на клановете се събра призори след два дни.

Клановите майки на всички лагери и капитаните им се струпаха в палатата, превземайки почти цялото пространство.

Несрин проспа целия предишен ден.

Не в собствената си стая, а свита в леглото на принца, с когото сега стояха пред скупчената група рукини.

След като и двамата бяха превързани и изкъпани и макар Сартак дори да не я бе целунал още… Несрин не възрази, когато я поведе за ръка към спалнята си.

След като се наспаха и лечителите смениха бинтовете им, двамата се появиха в препълнената зала.

Фалкан седеше до далечната стена с ръка, отпусната в превръзка през рамото. Но поне погледът му се беше избистрил. Несрин му се усмихна на влизане, ала ситуацията не бе подходяща за прочувствени срещи. Нито за разговори.

Когато Хоулун приключи с приветственото си слово и над залата се спусна тишина, Несрин вече стоеше рамо до рамо със Сартак. Странно й бе да го гледа с подкъсена коса — странно, но не страшно. Отново щеше да порасне, убедил я беше сутринта, когато го стрелна смръщено.

Всички очи се приковаха в тях двамата: някои топли и приветливи, други — тревожни, трети — преливащи от укор.

Сартак обяви пред събраните рукини:

— Каранкуи се разбуждат отново. — Из залата се разнесоха шепот и неспокойно шумолене. — И макар че кланът Берлад храбро потуши заплахата, паяците вероятно ще се върнат. Разбудил ги е мрачен зов от другия край на света. И са готови да му откликнат.

Несрин пристъпи напред. Вдигна брадичка. И колкото и думите да я изпълваха с ужас, й се струваше най-естествено да ги изрече именно тук:

— Научихме много неща в онзи проход на Дагул. — Гласът й отекна между колоните и каменните стени на залата. — Неща, които ще променят войната на север. И целия ни свят.

Вече всички очи гледаха нея. Хоулун й кимна от мястото си до Борте, която пък й се усмихна окуражително. Йеран седеше до нея и тайно наблюдаваше годеницата си.

Пръстите на Сартак докоснаха нейните. Само веднъж — като нежна подкана. И обещание.

— На Северния континент няма да се изправим срещу армия от човеци — додаде Несрин. — А от демони. И ако не посрещнем заплахата подобаващо, ако не се надигнем като единен народ, като раса… Ще намерим гибелта си.

И тя им разказа. Цялата история. За Ераван. За Майев.

Не спомена ключовете, но когато привърши с призива си, всички кланове зашушукаха помежду си.

— Оставям решението на вас — обяви Сартак с уверен глас. — Онези страшилища в Дагулските възвишения са едва началото. Няма да коря никого, избрал да остане в земите ни. Но който отлети оттук с мен, ще се бие под хаганския флаг. А сега ви даваме възможност да обсъдите въпроса помежду си.

И той хвана ръката на Несрин и я изведе от залата. Фалкан ги последва, но Борте и Хоулун не напуснаха местата си в качеството си на главатарки на клана Еридун. Несрин знаеше, че щяха да застанат на тяхна страна, щяха да полетят на север заедно с тях, ала другите…

Щом достигнаха до едно от по-уединените кътчета в Алтун, предназначени за семейството, шушукането бе прераснало в същински спор. Сартак току-що беше влязъл в малката стая, когато заяви, че отива в кухнята, зарязвайки Несрин и Фалкан с намигване и обещание да донесе храна.

Оказала се насаме с хамелеона, Несрин се доближи до огъня, за да стопли ръцете си.

— Как се чувстваш? — подхвърли през рамо към дървения стол с ниска облегалка, където се бе настанил Фалкан.

— Всичко ме боли — отговори той с гримаса, потривайки крака си. — Напомни ми повече никога да не се вживявам в ролята на герой.

Смехът й се сля с пукота на огъня.

— Благодаря ти все пак.

— И бездруго няма на кого да липсвам.

Гърлото й се стегна, но попита:

— Ако отлетим на север към Антика, а оттам и към Северния континент… — Даваше си сметка, че вече не можеше да го нарече с онази дума. Към дома. — Ще дойдеш ли с нас?

Хамелеонът не продума известно време.

— Бихте ли ме приели изобщо?

Несрин се извърна от огъня. Очите й горяха.

— Трябва да ти кажа нещо.

* * *

Фалкан заплака.

Зарови глава в ръцете си и заплака, когато тя му сподели подозренията си. Не знаеше много за миналото на Лизандра, но възрастта й и мястото отговаряха на разказа му. Единствено описанието се разминаваше. Майката бе описала невзрачно момиче с кестенява коса. Не чернокоса, зеленоока красавица.

Но да — да, Фалкан щеше да тръгне с тях. На война и за да я намери. Племенницата си. Последната си роднина, останала на света, която никога не бе спирал да издирва.

Сартак се върна с храната, а трийсетина минути по-късно дойде и вест от залата.

Клановете бяха решили.

С разтреперани ръце Несрин тръгна към вратата, където Сартак й подаде една от своите.

Пръстите им се преплетоха и той я поведе към притихналата зала. Фалкан се понадигна мъчително от стола си, избърса сълзите си с болезнен стон и закуцука след тях.

Сториха едва няколко крачки, преди едно затичано момиче да ги пресрещне по коридора.

Несрин се откъсна от Сартак, за да му позволи да обърне внимание на задъханата, облещена вестоноска. Тя обаче подаде писмото си на нея.

Веднага щом разпозна почерка, ръцете й се разтресоха наново.

Усети, че и Сартак се напряга, проумял от кого е писмото. Принцът отстъпи назад с притъмнял поглед, за да й предостави възможност да го прочете.

Тя изчете посланието два пъти. И й се наложи да вдиша дълбоко, за да не повърне.

— Той… настоява да се върна в Антика. Било спешно — добави Несрин с потръпващ в нестабилната й ръка лист. — Моли ни да се приберем незабавно. Час по-скоро.

Сартак взе писмото, прочете го и изруга. Фалкан просто го наблюдаваше мълчаливо.

— Станало е нещо — заяви принцът и Несрин кимна.

Щом Каол, който никога не молеше за помощ, никога не искаше помощ, настояваше да побързат… Тя надникна към клановете, готови да им съобщят отговора си.

И попита принца:

— До колко време можем да отлетим?

58

Утрото дойде и отмина, но Ирен не бързаше да става от леглото. Каол също. Обядваха спокойно във всекидневната, без да си правят труда да обличат официални дрехи.

Хафиза трябваше да реши дали да им даде онези книги. Затова пред тях не стоеше друг вариант освен да чакат. А после да се надяват на скорошна среща с Елин Галантиус или с някой друг, способен да ги разчете.

— Колко ли важна информация е спотаена из страниците им — подхвана вглъбено Каол, подхвърляйки в устата си семена от нар, червени като рубини.

— Ако наистина са толкова древни — отвърна Ирен, — ако текстовете действително произлизат от некропола или от подобни места, ще са абсолютно съкровище. Извор на познания за Валгите. И връзката ни с тях.

— Елин извади късмет с онези книги в Рифтхолд.

През нощта й бе доверил за асасина на име Селена, която се оказала кралица на име Елин. Цялата й история, от началото до края. Дълга, тъжна история. Гласът му пресипна, когато заговори за Дориан. За черния нашийник и валгския принц. За всички погубени съдби. За собствената си роля, за жертвите, които бе направил, и обещанията, които бе престъпил. Всичко.

И ако Ирен все още не го обичаше, щеше да го обикне, след като научеше истината. Виждайки мъжа, в който се превръщаше без значение от миналото си.

— Кралят някак ги е пропуснал при първоначалната чистка.

— Може пък някой бог да ги е закрилял — рече съсредоточено Ирен. Сетне вирна вежда. — Случайно в онази библиотека да живеят котки на Баст?

Каол поклати глава и остави плячкосания труп на нара.

— Елин винаги е разполагала с по един-двама богове на рамото си. Вече нищо не би ме изненадало.

Ирен се замисли.

— Какво е сполетяло краля? Нали е бил обладан от валгски демон?

Лицето на Каол помръкна и той се отпусна назад в не особено удобния заместник на изтърбушения златист диван.

— Елин го излекува.

Ирен изпъна гръб.

— Как?

— Прогони го от тялото му с огън. Е, с помощта на Дориан.

— А човекът, истинският крал, оцеля ли?

— Не. Първоначално да. Но нито Елин, нито Дориан желаеше да говори за случилото се на онзи мост. Оцелял дотолкова, че да им разкаже какво е сторил демонът, но бързо губел сили. Тогава Елин унищожи двореца. Заедно с него.

— Значи с огън е надвила валгския демон?

— Да. И май с него спаси Дориан. Или поне му спечели достатъчно свобода, че да се пребори сам със своя. — Той килна глава. — Защо питаш?

— Защото теорията ми… — Коляното й подскочи. Тя плъзна поглед из стаята, по вратите. Нямаше никого наоколо. — Мисля, че… — Приведе се по-близо до него и стисна коляното му. — Мисля, че Валгите са паразити. Нещо като инфекция.

Той отвори уста, но Ирен продължи:

— Малко след като пристигнах в Торе, с Хафиза извадихме една тения от Хасар. И те се хранят от гостоприемника си също като Валгите. Поемат контрол върху основните му потребности като глада например. И в крайна сметка, след като се възползват от всичките му ресурси, го убиват.

Каол застина.

— Но това не са някакви си безмозъчни войници.

— Да. Точно това исках да проверя в теб вчера. Да установя доколко е съзнателен мракът. Каква сила притежава. Дали е заселил някакъв паразит в кръвта ти. Оказа се, че не е, но… Имаше друг вид паразит, който се хранеше от теб, позволявайки на мрака да те управлява.

Каол мълчеше.

Ирен се покашля, милвайки с палец китката му.

— Снощи осъзнах нещо — че и в мен живее паразит. Омразата ми, гневът, страхът и болката ми. — Тя отметна една къдрица от лицето си. — Хранели са се от мен през всички тези години. Тласкали са ме напред, но и са ме изяждали отвътре.

А след като проумя, че мястото, където най-много се боеше да пристъпи, бе собствената й душа, защото там щеше да й се наложи да погледне в очите нещото, загнездило се вътре…

— Като осъзнах какво върша аз самата, разбрах и какво представляват Валгите. Твоите сенки. Паразити. През последните седмици просто отблъсквахме мрака в теб, без да се възправим истински срещу него. Затова го атакувах подобно на всеки друг паразит; обградих го от всички страни. Принудих го да дойде при теб, да те нападне с цялата си мощ, само и само да се измъкне от мен. За да имаш шанс да застанеш лице в лице с него, да го надвиеш. Да влезеш там, където се боиш да припариш, и да прецениш дали най-после си готов да му се опълчиш.

Той я гледаше с бистри, блеснали очи.

— Голямо прозрение.

— Несъмнено. — Тя се замисли върху разказа му за Елин и демона в предишния крал. — Огънят прочиства. Ала лечителите рядко го използват. Прекалено е неконтролируем. Водата е по-съвместима с лечебните процедури. Съществуват обаче и самобитни дарби. Като моята.

— Светлина — пророни Каол. — Силата ти приличаше на рой малки светлинки срещу мрака.

Тя кимна.

— Елин е съумяла да освободи Дориан и баща му. Със сурова, непремерена сила, затова единият не е оцелял. Но дали лечител с моята дарба не би успял да избави човек, обладан… заразен от Валгите? Пръстенът, нашийникът, нещата, които пришиват в плътта. Те са нещо като мръсна вода или развалена храна. Носители на малка частица от демоните, която се разраства в приемника. Премахването им е първата стъпка, но ти казваш, че демонът остава и след това.

Той кимна. Дишането му се учестяваше все повече.

Ирен прошушна:

— Допускам, че мога да лекувам заразените. Валгите… те са просто паразити и мога да ги прогонвам от телата на хората.

— С други думи… всички пленници на Ераван, които държи под свой контрол с пръстените и нашийниците…

— Според мен можем да ги освободим.

Той сграбчи ръката й.

— Ще трябва да се добереш близо до тях, Ирен. А силата им…

— Тук ще се намесят Елин и Дориан. Те ще ги държат.

— Няма как да изпробваме теорията ти предварително. Без да поемем значителен риск. — Челюстта му се стегна. — Сигурно затова пратеникът на Ераван те преследва. За да не ти позволи да осъзнаеш на какво си способна, като ме излекуваш. И за да не споделиш новината с другите лечителки.

— Но ако е така… Защо сега ме напада? Защо е чакал толкова време?

— Може дори да не му е хрумнало. Докато Елин не прогони валгските демони от Дориан и краля. — Той потри гърдите си. — Има един пръстен. Някога принадлежал на Атрил, приятел на крал Бранън и Майев. Правел го неподвластен на Валгите. Бил единствен и някъде през вековете изчезнал. Елин обаче го откри. А Майев толкова го искаше, че го размени за Роуан. Според легендите самата Мала го изковала за Атрил, но… Мала обичала Бранън, не Атрил.

Каол стана от дивана и закрачи из стаята.

— В някогашната стая на Елин имаше един гоблен. На него бе извезан елен, който криеше входа към гробницата, където Бранън закътал Ключа на Уирда. Това беше първото откритие на Елин.

— И?

Думата напусна гърлото й като въздишка.

— Сред горските животни на него се открояваше и бухал. Животинският облик на Атрил. Не на Бранън. Всичко криеше загадки — гобленът, гробницата. Символи и още символи. Но бухалът… Така и не се замислихме. Не ни хрумна.

— Какво не ви е хрумнало?

Каол спря по средата на стаята.

— Че бухалът може да не е просто животинският облик на Атрил, а магически знак за предаността му към някого.

Въпреки топлия ден кръвта на Ирен се смрази и тя промълви:

— Силба.

Каол кимна бавно.

— Богинята на изцерението.

— Не Мала е изковала онзи пръстен — допълни сподавено Ирен.

— Не.

Силба го бе сторила.

— Налага се да отидем при Хафиза — каза тя. — Дори да не ни даде книгите, трябва поне да ни позволи да ги прегледаме, да видим с очите си какво е оцеляло през цялото това време. Какво са научили елфическите лечители в онази далечна война.

Той й махна да стане.

— Тръгваме веднага.

Ала вратите на апартамента се отвориха и Хасар нахлу най-безцеремонно с развята около краката й златистозелена рокля.

— Е — подсмихна се, зървайки оскъдните им дрехи и разрошени коси. — Поне на вас двамцата ви е удобно.

Принцесата се ухили на Каол и Ирен имаше чувството, че светът пропада под краката й.

— Получихме вести. От вашите земи.

— Какви? — процеди с осезаема ненавист той.

Хасар зачопли небрежно ноктите си.

— О, нищо особено, просто армадата на кралица Майев се натъкнала на тайно свиканата армия на Елин Галантиус. И се развихрила доста зрелищна битка.

59

На Каол му идеше да удуши коварната принцеса. Все пак смогна да задържи ръцете си до тялото си, а брадичката си вдигната независимо от факта, че бе по долни гащи.

— Какво. Е. Станало.

Морско сражение. Между Елин и Майев. Той зачака да чуе развръзката. Ако беше закъснял…

Хасар отмести поглед от ноктите си.

— Било е интересна гледка, както можете да си представите. Елфическа армада срещу човешка армия от кол и въже…

— Хасар, моля те — пророни Ирен.

Принцесата въздъхна към тавана.

— Добре де. Смазали са Майев.

Каол се свлече на дивана.

Елин, слава на боговете, Елин бе намерила начин да…

— Но научих и някои доста интересни подробности.

Принцесата се зае да рецитира факти и числа. Една трета от съставляващите армадата на Майев, плаваща под флаговете на Белия трън, се обърнали срещу своите и подкрепили флота на Терасен. Дориан също се бил, удържал фронтовата линия заедно с Роуан. А накрая цяла орда уивърни долетели от нищото, за да се сражават на страната на Елин.

Манон Черноклюна. Каол можеше да се обзаложи, че някак, благодарение на Елин или на Дориан, вещицата им беше направила услуга, навярно променяйки курса на войната.

— Докладваха ми за впечатляващи магии — продължи Хасар. — От лед, вятър и вода. — Дориан и Роуан. — Носели се слухове, че имало даже хамелеон. — Лизандра. — Но не и мрак. Или с каквато стихия се бие Майев. Нито пък огън.

Каол опря ръце на коленете си.

— Макар че се мълви за огън и черни сенки далеч от сражението, чак на брега. Появили се само за миг. А и никой не забелязал нито Елин, нито Мрачната кралица във флотите им.

Типично за Елин да пренесе битката си с Майев на брега. За да ограничи броя на жертвите и да освободи напълно силата си.

— Както казах — поде наново Хасар, разбухвайки полите на роклята си, — вашите хора победили. Елин се върнала в армадата си след няколко часа. Сетне отплавали на север.

Каол благодари безмълвно на Мала. И на онзи бог, който бдеше над Дориан.

— Много ли са жертвите?

— Сред войниците — да, но големите играчи са невредими — отвърна Хасар и Каол я намрази още повече. — Иначе Майев… както се появила, така и изчезнала. Безследно. — Принцесата извърна свъсен поглед към прозорците. — Нищо чудно да се е отправила към нашите брегове. Да ближе раните си на този континент.

Каол се молеше да не е така. Но ако армадата на Майев още се разполагаше сред Тясното море, когато дойдеше време те да го прекосят…

— Другите са отплавали на север, така ли? Накъде точно?

Къде мога да открия своя крал, своя брат?

— Предполагам към Терасен. Все пак Елин вече има армада. Че даже и втора.

Хасар му се усмихна. Чакаше да я попита, да й се примоли за отговор.

— Каква втора армада? — насили се да се поинтересува Каол.

Принцесата сви рамене и се отправи към вратата.

— Оказва се, че Тихите асасини от Червената пустиня били длъжници на Елин.

Очите на Каол пламнаха.

— Вендлин също.

Ръцете му затрепериха.

— Колко кораби? — прошушна той.

— Всичките — рече Хасар, хващайки дръжката на вратата. — Отзовала се цялата армада на Вендлин, командвана от самия принц Галан.

Елин… Кръвта на Каол закипя и той впери взор в Ирен. Очите й блестяха широко отворени. Блестяха от надежда — пламенна, скъпоценна надежда.

— Оказва се — отдаде се на размисъл Хасар, като че просто им споделяше нещо мимоходом, — че доста хора имат високо мнение за нея. И вярват в каузата й.

— И каква е тя? — попита приглушено Ирен.

Хасар сви рамене.

— Сигурно същата, към която опита да привлече и мен, когато преди няколко седмици ми писа с молба за помощ. От принцеса на принцеса.

Каол си пое треперлива глътка въздух.

— Какво ти е обещала Елин?

Хасар се усмихна някак на себе си.

— По-добър свят.

60

Каол крачеше настръхнал до Ирен по тесните улички на Антика, претъпкани с хора, запътили се към дома след работния ден. Настръхнал не от гняв, осъзна тя, а от устременост.

Елин беше събрала армия, а ако съумееха и те да допринесат за нея с поне част от силите на хаганата… Ирен съзираше надеждата в очите му. Решимостта.

Може би имаха някакъв шанс в тази война. Но само ако намереха начин да убедят хаганското семейство.

„Един последен опит“, заявил й бе той, когато влязоха в прохладната вътрешност на Торе и хукнаха нагоре по стълбите. Готов бе дори да пълзи в краката на хагана. Отново щеше да се помъчи да го склони.

Първо обаче трябваше да говорят с Хафиза. И да проучат книгите, които можеше да съдържат много по-ценно оръжие от мечове и стрели: а именно — познание.

Каол изкачваше уверено безкрайното стълбище, виещо се във вътрешността на Торе. И независимо от тежестта, увиснала на плещите им, прошепна в ухото й:

— Нищо чудно, че краката ти са толкова красиви.

Тя го перна по ръката с пламнало лице.

— Мръсник!

По това време повечето ученички вече слизаха към столовата. Докато се разминаваха по стълбището, няколко се усмихнаха широко на Каол, а по-малките направо се закискаха. Той отвърна на всички тях с топла, приветлива усмивка, която ги накара да захихикат още повече.

Неин. Беше си неин, идеше й да им се изперчи. Този красив, смел, самоотвержен мъж — беше лично неин.

И щеше да се прибере у дома с него.

Мисълта я поотрезви леко. Чувството, че безкрайните изкачвания на Торе можеше да са преброени, че дълго време можеше да не подуши аромата на лавандула и прясно изпечен хляб. Да не чува момичешкото кискане на ученичките.

Каол докосна ръката й със своята, сякаш да я увери, че я разбира. Ирен стисна силно пръстите му. Да, щеше да остави една част от себе си тук. Но онова, с което щеше да замине… По лицето й се разливаше усмивка, когато най-сетне достигнаха върха на кулата.

Задъхан, Каол се подпря с ръка на стената. Вратата на кабинета на Хафиза бе открехната, пропускайки изтъняващата светлина на залеза.

— Който и да е построил това чудо, сигурно е бил садист.

Ирен се засмя, почука на вратата на Хафиза и я отвори.

— Говориш за Камала. И според слуховете…

Тя спря, изненадана да открие кабинета на Върховната лечителка празен.

Заобиколи Каол на тясната стълбищна площадка и се насочи към работилницата. И нейната врата бе открехната.

— Хафиза?

Никой не й отговори и тя бутна вратата.

Работилницата също беше празна. Поне железният шкаф си стоеше заключен.

Явно правеше редовните си обиколки или вечеряше. Макар че срещнаха по стълбите всички, тръгнали на вечеря след звънеца, и Хафиза не бе сред тях.

— Изчакай тук — заповяда му Ирен и се спусна по стълбището към долната площадка, един етаж над собствената й стая.

— Еретия — каза тихо и влезе в малката стаичка.

Лечителката изсумтя вместо отговор:

— Мярнах един хубав задник да минава оттук преди малко.

Каол се покашля от горния етаж.

Ирен изпуфтя и попита:

— Знаеш ли къде е Хафиза?

— В работилницата си. — Жената дори не се обърна към нея. — Цял ден е там.

— Сигурна ли си?

— Да. Видях я да влиза вътре. Затвори вратата и оттогава не се е показвала.

— В момента вратата е открехната.

— Значи може би е минала покрай мен.

Без да се обади? Не й беше присъщо.

Ирен се почеса по главата, озъртайки се из площадката зад себе си. Няколкото врати на нея… без да си прави труда да каже довиждане на Еретия, зачука по всичките. Едната стая беше празна, а лечителката от другата й каза същото: Хафиза била в работилницата си.

Като се качи на горната площадка, Каол я попита:

— Разбра ли нещо?

Тя потропа с крак по земята. Сигурно се притесняваше излишно, но…

— Да проверим в столовата — рече вместо отговор.

Забеляза блясъка в очите на Каол. Тревога — предупреждение.

Слязоха два етажа по-надолу до нейната стая.

Вратата й беше затворена, но под нея беше пъхнато нещо. Сякаш натикано с крак.

— Какво е това?

Каол извади меча си толкова мълниеносно, че Ирен дори не видя кога — всяко движение на тялото му, на оръжието му представляваше същински танц. Тя се наведе и издърпа предмета. Металът застърга по камъка.

Дебела верижка, а в края й висеше… железният ключ на Хафиза.

Каол обходи с поглед вратата, стълбището, а Ирен нахлузи верижката през вратата си с разтреперани пръсти.

— Не го е пъхнала там случайно — заяви той.

А щом беше решила да скрие ключа тук…

— Знаела е, че нещо я преследва.

— На горния етаж нямаше следи от взлом или нападение — изтъкна Каол.

— Може просто да се е уплашила, ала… Хафиза не върши необмислени неща.

Той постави ръката си на кръста й и я побутна към стълбите.

— Трябва да уведомим стражите, за да почнат да я търсят.

Гадеше й се. Щеше да повърне върху стълбите.

Ако тя бе навлякла това на Хафиза…

Паниката не помагаше на никого. За нищо.

Насили се да си поеме глътка въздух. И още една.

— Нужно е да побързаме. Гърбът ти ще…

— Ще се справя. Добре е.

Ирен прецени стойката му.

— Тогава не се бави.

* * *

Препуснаха надолу по витото стълбище на Торе, разпитвайки всеки срещнат за Хафиза. „В работилницата си е“, отговаряха всички.

Сякаш просто беше изчезнала. Превърнала се беше в сянка.

Каол се бе сблъскал и бе преживял достатъчно, за да се довери на интуицията си.

А тя му подсказваше, че или вече се е случило нещо, или в момента се случваше.

Лицето на Ирен беше бяло като платно от ужас, а железният ключ подскачаше върху гърдите й с всяка стъпка. Щом стигнаха до първия етаж, тя вдигна стражите по тревога само с няколко думи, обяснявайки спокойно, че Върховната лечителна е в неизвестност.

Но спасителните отряди се организираха твърде дълго. А кой знае какво можеше да се разиграе едва за броени минути. Секунди дори.

В оживения коридор на централния етаж Ирен попита още няколко лечителки дали знаят къде е Хафиза. Нямало я в столовата. Нямало я и в билковата градина. Идвали оттам и не я били видели.

Комплексът беше огромен.

— Ще покрием по-голяма територия, ако се разделим — рече задъхано Ирен, оглеждайки коридора.

— Не. Вероятно го очакват. Оставаме заедно.

Тя потри лицето си с длани.

— Масовата истерия може да подтикне нападателя към по-спешни действия. Прибързани. Необходимо е да сме дискретни. — Тя свали ръце. — Откъде да започнем? Може да е в града, може да е…

— Колко изхода към улиците има в Торе?

— Само главната порта и една малка страничка вратичка за доставки. И пред двете има стража.

Минаха покрай тях след минути. Нищо. Стражите бяха добре обучени и зорко следяха кой влиза и излиза. Не бяха виждали Хафиза. Не бяха виждали и фургони от сутринта, когато Еретия я бе мярнала за последно.

— Трябва да е на територията на Торе — заключи Каол, плъзвайки поглед към високата кула, из лекарския комплекс. — Освен ако не се сещаш за друг вход или изход. Някое забравено място може би.

Ирен застина и очите й сякаш пламнаха в гаснещия здрач.

— Библиотеката — промълви и хукна натам.

Беше толкова бърза, че той едва смогваше да я догони. Гонеше я. Свещени богове! Тичаше и…

— Разправят, че под библиотеката имало тунели — каза припряно Ирен, докато го водеше по познат коридор. — Тунели, чийто изход обаче не се знае къде е. Според слуховете били зазидани, но…

Сърцето му препускаше лудо.

— Това обяснява как нападателят ти е съумял да влезе и излезе незабелязано.

А ако старицата бе слязла тук…

— Как изобщо са я накарали да тръгне с тях? Без на никого да му направи впечатление?

Не му се щеше да й отговаря. Валгите умееха да призовават сенки. И да се крият в тях. Сенки, които можеха мигновено да станат смъртоносни.

Ирен спря пред централното бюро на библиотеката и Ноуша вирна глава. Мраморният под бе толкова гладък, че трябваше да се хване за ръба на бюрото, за да не се подхлъзне.

— Виждала ли си Хафиза? — изстреля тя вместо поздрав.

Ноуша ги изгледа. И забеляза, че Каол отново е извадил меча си.

— Какво има?

— Къде са тунелите? — попита Ирен. — Онези, които уж били зазидани?

Зад нея сива като буреносен облак котка на Баст скочи от поста си пред камината и препусна към вътрешността на библиотеката.

Ноуша надникна към древния звънец върху писалището си, голям колкото пъпеш. До него лежеше чук.

Ирен постави ръката си върху чука.

— Недей. Така ще разберат, че… че знаем.

Кафеникавата кожа на жената сякаш пребледня.

— Тръгнете към най-долния етаж. Вървете чак до стената. После свийте вляво. Оттам се насочете към най-далечната стена, до самия й край. Където камъкът е груб и незагладен. Там свийте надясно. И ще ги видите.

Гърдите на Ирен се надигнаха, но тя кимна и тихо си повтори маршрута. Каол го запомни наизуст, запечата го в паметта си.

Ноуша стана на крака.

— Да извикам ли стражата?

— Да — рече Каол. — Но тихо. Прати ги след нас. Възможно най-бързо.

Ноуша скръсти разтрепераните си ръце пред корема си.

— Никой не е стъпвал в тези тунели от много време. Бъдете предпазливи. Дори ние не знаем какво се крие там.

На Каол му хрумна да й разясни колко полезни бяха подобни загадъчни предупреждения точно преди битка, но просто преплете пръсти с тези на Ирен и я поведе надолу по коридора.

61

Ирен броеше всяка стъпка. Не че това помагаше, но мозъкът й просто редеше числата в безкрайна сметка.

Едно, две, три… Четирийсет.

Триста.

Четиристотин двайсет и четири.

Седемстотин двайсет и едно.

Слизаха все по-надолу и по-надолу, взирайки се във всяка сумрачна пътека между рафтовете с книги, всяка ниша и читалня, всяко тъмно кътче по пътя си. Нищо.

Единствено ученички, потънали в притихнало четене. Мнозина от тях вече се приготвяха да си тръгват. Котки на Баст не се мяркаха никъде — нито една.

Осемстотин и трийсет.

Хиляда и три.

Стигнаха най-долния етаж на библиотеката, където светлината бе по-смътна. Сънлива. А сенките — по-живи. Ирен виждаше лица във всичките.

Каол крачеше неустрашимо напред и мечът му проблясваше като живак.

Температурите спадаха. Лампи се срещаха все по-нарядко.

Книгите с кожени подвързии започваха да отстъпват място на крехки свитъци. Свитъците — на гравирани плочи. Каменни ниши заменяха дървените рафтове. Мраморният под ставаше: все по-грапав. Стените също.

— Тук — прошепна Каол и я спря, вдигайки меча си.

Проходът пред тях беше осветен от една-единствена свещ, закрепена да гори на земята.

По протежението му се виждаха четири врати.

Не врати, а масивни каменни дискове. Три от тях бяха по местата си, но четвъртият… Беше търкулнат встрани и входът зад него зееше отворен. Поредната самотна свещ гореше пред камъка, осветявайки едва-едва тъмнината отвъд.

Тунел. По-дълбок от Утробата — от всеки етаж на Торе.

Каол посочи грубия пръстен под на мрачния проход.

— Следи. Два чифта. Едни до други.

По неравната повърхност наистина личаха дири.

Той се завъртя към нея.

— Ти ме чакай тук, аз ще…

— Не. — Каол претегли категоричния й отказ, стойката й, а Ирен добави: — Заедно. Тръгваме заедно.

Той се замисли за момент, след което кимна. Поведе я предпазливо към тунела, показвайки й къде да стъпва, за да не хрущят рехавите парчета твърда пръст под краката й.

Свещта като че ги зовеше до открития вход на тунела. Маяк. Покана.

Каол насочи меча си към непроницаемия проход и светлината от свещта затанцува по острието му.

Виждаха се само отронени парчета камък и безкраен мрак.

Ирен вдиша през носа си и издиша през устата. Хафиза. Хафиза беше тук. Ранена, или по-лошо…

Каол я хвана за ръката и я поведе към непрогледната тъма.

Незнайно колко минути вървяха мълчаливо. Докато светлината от самотната свещ зад тях не се изгуби напълно — и не се появи втора. Чезнеща, слаба. Сякаш идеше иззад далечен ъгъл.

Сякаш някой ги чакаше.

* * *

Каол знаеше, че е капан.

Знаеше, че Върховната лечителка не е била мишената, а стръвта. Ала ако закъснееха…

Нямаше да го позволи.

Запрокрадваха се към втората свещ, чиято светлина ги призоваваше подобно на звънец за вечеря.

Той обаче продължаваше напред, водейки Ирен след себе си.

С всяка тяхна стъпка светлината се проясняваше.

И не идваше от свещ. Златисто сияние извираше от прохода иззад ъгъла. Позлатяваше каменната стена отсреща.

Ирен опита да ускори крачка, но той не й разреши. Трябваше да са тихи като смъртта.

Макар че онзи, който ги дебнеше, несъмнено вече бе наясно, че приближават.

Достигнаха завоя и Каол огледа внимателно отражението на светлината по отсрещната стена, търсейки сенки, трептене. Но имаше само светлина.

Надникна зад ъгъла. Ирен също.

И дъхът й секна. Каол се беше нагледал на доста неща през изминалата година, но това…

Помещението бе голямо колкото цялата тронна зала в двореца на Рифтхолд, ако не и по-просторно. Резбовани колони подпираха тавана, губейки се в сумрака отгоре, а стълбище отвеждаше надолу към пода на скалната зала. Каол се досети защо светлината позлатяваше така стените.

Пламъците на множеството запалени факли по тях се отразяваха в… злато.

Цялото богатство на някоя древна империя бе струпано в помещението. Ковчежета, статуи и бижута от чисто злато. Брони. Мечове.

А сред всичкото това съкровище бяха разпилени саркофази. Не от злато, а от непробиваем камък.

Гробница — и съкровищница в едно. А в дъното, издигната върху висок подиум…

От гърлото на Ирен се изтръгна тъничък звук при вида на окованата върху златен трон Върховна лечителка. Устата й беше запушена. Ала не тя, а жената, застанала до нея с нож върху заобления си корем, накара кръвта на Каол да се смръзне.

Дува. Вече най-малката дъщеря на хагана.

Усмихна им се, като я приближиха, и изражението, изписано по лицето й, не бе човешко, а…

Валгско.

62

— Е — процеди нещото в принцесата, — доста се позабавихте.

Думите му прокънтяха в огромната зала, отеквайки по камък и злато.

Каол оглеждаше всяко тъмно кътче, всеки предмет по пътя им към подиума. Всички възможни оръжия. И изходи.

Хафиза не помръдваше, докато крачеха по широката пътека между купищата лъскаво злато и саркофазите. Същински некропол.

Нищо чудно да бе цял подземен град, простиращ се от пустинята чак дотук.

Дува не дойде на екскурзията им до Аксара, оправдавайки се с бременността си…

Ирен вдиша през зъби и Каол осъзна, че бе стигнала до същото заключение.

Дува беше бременна — и едновременно обсебена от Валг.

Каол претегли шансовете им. Принцеса с валгски демон в тялото си, нож в ръката и кой знае каква тъмна магия, а Върховната лечителка беше окована за трона…

И Ирен.

— Тъй като забелязвам, че правите оценка на положението, лорд Уестфол, ще ви спестя усилията и ще ви изброя вариантите. — Дува рисуваше леки, лениви линии с върха на ножа по едрия си корем, без дори да намачква плата на роклята си. — Ето какво: ще трябва да избирате между мен, Върховната лечителка и Ирен Тауърс. — Принцесата се усмихна и прошепна отново: — Ирен.

А гласът й…

Ирен потръпна до него. Гласът от онази нощ.

Но като спряха пред стръмните стъпала на подиума, Ирен вирна брадичка и попита принцесата с уверен, почти царствен тон:

— Какво искаш?

Дува килна глава. Очите й бяха съвършено черни. Валгски абанос.

— Не ви ли е интересно как успях?

— Сигурен съм, че и без това ще ни разкажеш — отвърна Каол.

Дува присви ядно очи и от гърлото й се изниза тихичък смях.

— Тези тунели свързват двореца и Торе. Безсмъртните елфически лигльовци погребваха тук кралските си особи. Отцепници от благородническата кръв на Мора. — Тя обгърна с жест залата. — Хаганът със сигурност ще ликува, щом научи колко злато се крие под краката му. Още един коз в случай на нужда.

Ирен не откъсваше очи от Хафиза, която ги наблюдаваше спокойно.

Жена, готова да срещне свършека си, която единствено искаше да покаже на ученичката си, че не я е страх.

— Чаках да се досетите, че съм аз — продължи Дува. — След като унищожих всички онези безценни книги и свитъци, очаквах да осъзнаете, че само аз не дойдох на тържеството. Но тогава ми хрумна, че просто няма как да ме заподозрете. — Тя сложи ръка върху пълната си утроба. — Затова той избра нея. Хубавичката, невинна Дува. Прекалено добродушна, за да се бори за трона. — Змийска усмивка. — Знаете ли, че Хасар опита да вземе пръстена? Зърна го в ковчежето със сватбени подаръци от Перингтън и мигом го пожела. Дува обаче го грабна първа.

Тя вдигна пръста си, разкривайки широката сребърна халка. Камък на Уирда не изпъкваше никъде.

— Скрит е отдолу — прошушна. — Хитър номер. И щом тя изрече обета си пред онзи простодушен, влюбен човешки принц, халката се озова на ръката й. — Дува се подсмихна. — И никой не забеляза. — Белите й зъби просветнаха. — Освен наблюдателната малка сестричка. — Тя изцъка с език. — Тумелун заподозря, че нещо не е наред. Хвана ме да се ровя из разни забравени места. Затова и аз я хванах. — Дува се изкикоти. — По-скоро не я хванах. А я бутнах от балкона.

Ирен си пое рязка глътка въздух.

— Толкова буйна, безразсъдна принцеса — провлачи Дува. — С толкова нестабилна психика. Нали проумявате, че не можех да й позволя да отиде при обичните си родители и да им се оплаче от мен?

— Кучка! — процеди Ирен.

— И тя така ме нарече — отвърна Дува. — Каза, че ми имало нещо. — Тя погали корема си, а сетне почука с пръст едната страна на главата си. — Да знаете как пищя. Дува… как пищя Дува, когато блъснах онази глезла от балкона. Но бързичко й запуших устата.

Тя пак насочи ножа към корема си и запрокарва върха му по копринения плат.

— Какво търсиш тук? — пророни Ирен. — Какво искаш?

— Теб.

Сърцето на Каол прескочи.

Дува изопна рамене.

— Мрачният крал дочу слухове, че лечителка, благословена с дарбите на Силба, е влязла в Торе. И това го изправи на нокти.

— Защото съм способна да затрия всички ви като паразити, каквито всъщност сте?

Каол я стрелна предупредително.

Дува вдигна кинжала от корема си и огледа острието.

— Защо според вас Майев не позволява на лечителите си да напускат границите на кралството й? Знаеше, че ще се завърнем. И искаше да е готова, да се защити. Доранелските лечители са най-скъпоценните й поданици. Тайната й армия. — Дума измънка още нещо и замахна с кинжала си към некропола. — Но предвидливите елфи, заселени по тези земи, ловко се изплъзнаха от ръцете й след последната война. Избягаха чак дотук, тъй като знаеха, че кралицата им ще ги държи в клетки като животни. После внедриха магията в тези земи, в народа им. Събудиха нужната сила, за да се погрижат винаги да са могъщи и добре отбранявани. А накрая просто изчезнаха, погребвайки съкровищата и историята си. Постараха се да потънат в забрава тук долу, докато малката им градина избуяваше отгоре.

— Защо? — бе всичко, което изрече Каол.

— За да дадат шанс на онези, които Майев не смяташе за важни, в случай че Ераван се завърнеше. — Дува пак изцъка с език. — Колко благородни отцепници само. И така Торе се разрасна. А Негово Мрачно Величество наистина се надигна отново, после падна, а накрая потъна в сън. И дори той самият забрави на какво е способен носителят на определени дарби. Тогава обаче се събуди наново. И си спомни за лечителите. Затова се постара да прочисти всички надарени от северните земи. — Усмивка към Ирен, студена и изпълнена с омраза. — Но май една малка лечителка се е измъкнала от палача. И е стигнала чак до този град, където я закриля цяла империя.

Ирен дишаше насечено. Той съзря как вината и ужасът се загнездват върху лицето й. Защото тя им беше навлякла всичко това. На Тумелун, на Дува, на Торе, на целия хаганат.

Но онова, което Ирен не съумя да проумее в безпокойството си, го прозря Каол. Прозря го и му натежа като цял континент, като цял свят. Прозря какво бе ужасило Ераван толкова, че да изпрати тук свой демон.

Защото Ирен, изправена с цялата си сила и гордост пред високомерния валгски демон… беше надежда.

До него стоеше олицетворение на надеждата — бранена от този град през последните години, довяна дотук от дъха на боговете, за да я скрият от силите, решени да я унищожат.

Зрънце надежда.

Най-опасното оръжие срещу Ераван, срещу древния мрак на Валгите.

Нещото, заради което бе дошъл тук, за да го занесе обратно в родината си, на народа си. Нещото, което бе дошъл тук да защитава. По-ценно от войници, от мечове и брони. Едничкият им шанс за спасение.

Надежда.

— Тогава защо не ме убиеш? — попита Ирен. — Защо просто не ме убиеш?

Каол не бе дръзнал да зададе този въпрос, да си го помисли дори.

Дува пак отпусна кинжала върху корема си.

— Защото си много по-необходима на Ераван жива, Ирен Тауърс.

* * *

Ирен трепереше. Костите й трепереха.

— Аз съм никой — промълви тя.

Ножът — онзи нож стоеше върху пълната с живот утроба. А Хафиза бе все така неподвижна и бдителна, ала и някак спокойна до Дува.

— Така ли смяташ? — изчурулика принцесата. — Две години са неестествено малко време да се изкачиш толкова нависоко в Торе. Права ли съм, Върховна лечителко?

На Ирен й се догади, когато демонът в Дува извърна очи към Хафиза.

Хафиза отвърна на погледа й без дори да трепне.

Дува се засмя тихо.

— Знаеше. Каза ми го, когато я отвлякох от стаята й по-рано днес. Знаела е, че идвам за теб. Наследницата на Силба.

Ирен плъзна ръка към медальона си. И бележката вътре.

„Светът се нуждае от повече лечители.“

Самата Силба ли бе дошла онази нощ в Иниш? Тя ли я бе изпратила тук с послание, което щеше да разбере чак след време?

Светът се нуждаеше от повече лечители — за да се борят срещу Ераван.

— Затова ме изпраща Ераван — провлачи Дува. — За да ви държа под око. За да следя дали лечителка с подобни дарби няма да излезе от Торе. И да не ви позволя да разкриете твърде много от истината. — Тя сви леко рамене. — Е, убийствата на досадната принцеска и другата лечителка бяха… грешка, но съм сигурна, че Негово Мрачно Величество ще ми прости, като се върна с теб.

Тътен изпълни главата й, толкова гръмък, че Ирен едва чу собствените си думи, когато се озъби в отговор:

— Щом си възнамерявала да ме отведеш при него, защо уби лечителката, която си помислила за мен? Защо просто не изби всички лечителки в града, за да си спестиш усилията?

Дува изсумтя и замахна с кинжала.

— Защото това би възбудило твърде много въпроси? Защо ви преследва Ераван например? Определени участници в играта можеше да заподозрат нещо. Ето защо не биваше да закачам Торе. Да ви оставя в неведение. Тук, далеч от Севера, в рамките на тази империя. Докато не настъпеше времето господарят ми да я унищожи. — Усмивка, която накара кръвта на Ирен да замръзне. — Що се отнася до онази лечителка… Не я убих, защото приличаше на теб. Просто се оказа на грешното място в грешния момент. Е, правилният момент за мен, понеже бях ужасно гладна, а нямаше как да се нахраня, без да ме забележат. Убих я, за да те сплаша, за да те подтикна да осъзнаеш в каква опасност се намираш, както и за да спреш да лекуваш адарланския глупак, да се ровиш толкова надълбоко из древни тайни. Ти обаче не си взе поука.

Ирен сви ръцете си в юмруци от двете страни на тялото си.

Дува додаде:

— За зла участ, Ирен Тауърс. За зла участ. Защото с всеки изминал ден, в който работеше по него, лекуваше го, ставаше все по-ясно, че ти си избраницата на Тъмния крал. А след като дворцовите шпиони на Дува я уведомиха, че си го излекувала напълно, след като той проходи, доказвайки, че наистина теб съм дошла да издиря… — Тя се ухили злобно на Хафиза и на Ирен й се дощя да издере лицето й. — Знаех, че една непосредствена атака би усложнила нещата. Но толкова лесно те примамих тук, долу. Даже съм малко разочарована. Е — обяви накрая демонът, премятайки ножа в ръката си, — ти идваш с мен, Ирен Тауърс. В Морат.

Каол излезе крачка пред Ирен.

— Забравяш нещо.

Дува вирна извитата си вежда.

— Така ли?

— Още не си спечелила.

„Върви — искаше да му каже Ирен. — Тръгвай си.“

Защото около пръстите на Дува, около дръжката на кинжала й започваше да се вие тъмна мощ.

— Колко забавно, лорд Уестфол — възкликна Дува, впивайки поглед в него от високия си подиум. — Вярвате, че можете да си спечелите време, докато пристигне стражата. Но дотогава вече ще сте мъртъв и никой няма да посмее да се усъмни в думата ми, когато заявя, че сте опитали да ни убиете. Да отнесете това злато в бедното си малко кралство, след като похарчихте вашето собствено за поръчката на онези оръжия от везира на баща ми. О, с това злато можете да си купите хиляда армии.

Ирен изсъска насреща й:

— Първо ще трябва да се пребориш и с нас.

— Е, да. — Дува извади нещо от джоба си. Друг пръстен, изсечен от толкова черен камък, че поглъщаше светлината. Несъмнено изпратен директно от Морат. — Но след като си сложиш това… ще вършиш каквото ти кажа.

— И защо ми е да…

Дува опря ножа в гърлото на Хафиза.

— Ето защо.

Ирен надзърна към Каол, но той преценяваше залата, стълбището и изходите.

Тъмната сила, увиваща се около пръстите на Дува.

— И така — поде Дува, слизайки на долното стъпало. — Да започваме.

Тъкмо се насочваше към следващото, когато нещо се случи.

Каол не помръдна. Хафиза обаче пое нещата в свои ръце.

Хвърли се заедно с тежкия златен трон надолу по стълбите.

Право върху Дува.

Ирен изпищя и се спусна към тях. Каол също.

Хафиза и бебето, бебето и Хафиза…

Старицата и принцесата се претърколиха по стръмните стъпала сред пукот на строшено дърво. Дърво, не метал. Тронът беше от позлатено дърво и се разпадаше, докато двете се търкаляха надолу. Дува крещеше, а Хафиза оставаше все така мълчалива, въпреки че превръзката беше паднала от устата й…

Стовариха се върху каменния под с изхрущяване, което Ирен усети чак в сърцето си.

Каол мигновено се озова до тях и хвана не Дува, просната на земята, а Хафиза, която лежеше неподвижно. Издърпа я назад, цялата покрита с трески и разхлабени въжета. Устата й зееше отворена…

Очите й се открехнаха едва доловимо…

Ирен простена, хвана Хафиза за другата ръка и му помогна да я извлече настрана към една внушителна статуя на елфически воин.

В същата секунда Дува се надигна на лакти с провиснала около лицето коса и изсъска отровно:

— Ти, гнила купчина тор…

Каол скочи на крака с меч в ръката, а Ирен потърси немощно магията си, за да излекува древното, крехко тяло.

Старицата смогна да вдигне ръка, колкото да стисне китката на Ирен. „Вървете!“, сякаш й казваше.

Дува се изправи. Дълги трески стърчаха от шията й, а от устата й капеше кръв. Черна кръв.

Каол погледна Ирен през рамо. Бягай.

Да бяга и да вземе Хафиза със себе си.

Тя отвори уста да му се възпротиви, но той вече се бе вторачил напред. В принцесата, която стори крачка към него.

Роклята й бе съдрана, разкривайки твърдия й, заоблен корем отдолу. Такова падане, и то с бебе в утробата…

Бебе.

Ирен сграбчи Хафиза под мършавите й рамене и задърпа слабото й тяло по пода.

Каол нямаше да убие Дува.

Ирен ридаеше през стиснати зъби, влачейки Хафиза назад през обточената в злато пътека… под равнодушните погледи на статуите.

Дори не би посегнал на принцесата с нероденото бебе в корема й.

Гърдите на Ирен хлътнаха от сподавеното жужене на магическа сила, което изпълни залата.

Каол нямаше да се съпротивлява. Само щеше да й спечели малко време.

За да измъкне Хафиза и да избягат.

Дува измърка:

— Това най-вероятно ще заболи доста.

Ирен се извърна тъкмо когато от принцесата изскочиха дълги сенки, насочени право към Каол…

Той отскочи встрани и стрелата от сенки прониза статуята, зад която сетне се скри.

— Колко театрално! — подхвърли насмешливо Дува.

Ирен отново завлачи Хафиза към далечното стълбище. Оставяше го… оставяше го да се бори сам.

Ала с крайчеца на окото си мярна някакво движение и в следващия миг…

Някаква статуя рухна точно пред краката на принцесата.

Дува я отблъсна със силата си. Парчета злато заваляха в залата, трополейки гръмовно по саркофазите.

— Скоро ще ми доскучае — изцъка с език Дува и запрати шепа мрак по него.

Залата се разтресе и Ирен залитна, но успя да запази равновесие.

Още един удар.

И още един.

Дува изсъска ядно, заобикаляйки саркофага, където допускаше, че се крие Каол, и стреля на сляпо.

Каол изникна с щит в ръката.

Не щит — древно огледало.

Силата й отскочи от метала и натроши стъклото, връщайки се към принцесата.

Ирен видя първо кръвта. И по двама им.

После видя ужаса по лицето му, когато Дува отхвръкна назад и се блъсна в каменния саркофаг толкова силно, че костите й изхрущяха.

Принцесата се свлече на земята и не помръдна повече.

Ирен изчака една секунда. И още една.

Накрая остави Хафиза на пода и хукна към Каол, който се взираше задъхано в падналата жена.

— Какво направих… — пророни той, без да откъсва очи от плашещо неподвижната принцеса.

По лицето му се стичаше кръв от парчетата стъкло, но нямаше сериозни рани.

Дува обаче…

Ирен мина покрай него и вдигнатия му меч, за да стигне до принцесата. Щом бе в несвяст, значи, може би имаше шанс да изтръгне валгския демон от тялото й, да опита да я излекува…

Тя обърна Дува по гръб.

И се натъкна на усмивката й.

Всичко се бе разиграло твърде бързо. Твърде бързо.

Дува изстреля черни стрели мощ от дланите си непосредствено към лицето и шията й.

И Ирен се озова върху камъните, изхвърча настрани, а Каол скочи между двете им.

Без щит, без оръжие.

Просто изблъска Ирен и пое цялата стихийност на валгската сила с незащитения си гръб.

63

Агония прониза гръбнака му. Спусна се надолу по краката му. Ръцете му. Чак до върховете на пръстите му.

По-жестока, отколкото в стъкления дворец.

По-жестока, отколкото в лечебните сеанси.

Но в онзи миг бе видял само как тъмната сила лети към сърцето на Ирен…

Каол се свлече на земята и писъкът на Ирен прободе болката му.

Ставай ставай ставай

— Колко жалко, че целият този труд отиде на вятъра — процеди с тънък, треперлив глас Дува и посочи гръбнака му с пръст. — Горкичкият ти гръб.

Мрачната сила наново се заби в гръбнака му.

Нещо изпращя.

И отново. И отново.

Първо спря да чувства краката си.

— Спри — ридаеше Ирен на колене. — Спри!

— Бягай — промълви Каол, опирайки длани в камъка в опит да се изтласка, да се изправи…

Дува просто бръкна в джоба си и извади черния пръстен.

— Знаеш как да ме спреш.

— Не — озъби й се той и гърбът му изрева от болка, докато се мъчеше да стане…

Ирен изпълзя крачка встрани. И още една. Очите й се стрелкаха между двамата.

Не отново. Каол нямаше да преживее всичко това втори път.

И тогава той съзря какво сграбчи с дясната си ръка Ирен.

Към какво пълзеше.

Меча му.

Дува се изкикоти и прескочи проснатите му, неподвижни крака, вървейки към Ирен, която се изправи и вдигна меча помежду им.

Острието трепереше и раменете й се тресяха от сподавени вопли.

— Какво очакваш да постигнеш със стомана… — попита меко Дува — … срещу това?

Камшици от тъмна мощ плъзнаха от дланите на принцесата.

Не. Той простена думата, изрева я срещу тялото си, срещу раните, проникващи още по-надълбоко, и агонията, която заплашваше да го повлече към онзи мрак. Дува разпери ръка за атака…

И Ирен хвърли меча. Право напред — неумело и с буйна ярост.

Дува обаче залегна…

А Ирен побягна.

Завъртя се и се втурна пъргава като кошута към лабиринта от древни трупове и съкровища.

Дува, досущ като хрътка, надушила диря, изръмжа и я подгони.

* * *

Нямаше план. Нямаше нищо.

Никакви варианти. Нищо.

Гръбнакът на Каол…

Свършено беше с него. Всичките им усилия… разбити на пух и прах.

Ирен препускаше между купчините злато и очите й търсеха, търсеха…

Сенките на Дува фучаха край нея и пръскаха парчета злато във въздуха. Позлатяваха всяка нейна глътка въздух.

Ирен грабна в движение някакъв къс меч от сандък, преливащ със съкровища, и острието изсвистя.

Ако успееше да я заклещи, да я прикове към земята за достатъчно дълго…

Камшик от тъмна сила разби саркофага пред нея. Разхвърчаха се заострени късове камък.

Ирен чу глухия звук, преди да долови сблъсъка.

После главата й пропищя от болка и светът се кривна на една страна.

Бореше се да остане права с всеки удар на сърцето си, с цялата целеустременост, която можеше да свика у себе си.

И не позволи на краката си да омекнат. Продължи да се движи, за да им спечели поне мъничко време. Ала като заобиколи една статуя…

Дува се озова пред нея.

Ирен извъртя тялото си точно преди да се блъсне в принцесата, на косъм да забие върха на меча в корема й, в утробата й…

Разпери ръце и пусна оръжието. Дува я сграбчи през врата и кръста. Приклещи я към себе си със змийско съскане, след което я затегли обратно към пътеката между съкровищата.

— На това тяло не му харесва да тича.

Ирен се замята в хватката й, но Дува я стисна още по-силно. Прекалено здраво за човек с нейните размери.

— Искам да видиш това. Искам и двамата да го видите — процеди насмешливо в ухото й.

Каол бе пропълзял до средата на пътеката. Краката му се влачеха безжизнено след него, оставяйки кървава диря. Идваше да й помогне.

Когато Дува се изпречи на пътеката, притиснала Ирен към себе си, той застина. От устата му капеше кръв.

— Теб ли да принудя да гледаш как го убивам, или него — как ти слагам пръстена?

Въпреки ръката, смазваща гърлото й, Ирен се озъби:

— Да не си го докоснала!

Каол напрегна ръце да се отблъсне от земята, но лактите му поддадоха. Кръв се процеждаше между стиснатите му зъби.

— Жалко, че нямам два пръстена — подхвърли му Дува. — Сигурна съм, че приятелите ти биха платили прескъпо за теб. — Тя изсумтя. — Но предполагам и смъртта ти ще е също толкова съкрушителна.

Дува разхлаби хватката си през кръста й, за да го посочи…

Ирен дори не се замисли.

Настъпи силно крака на принцесата. Точно по горната извивка на ходилото.

Дува залитна и Ирен мълниеносно вклини длан в лакътя й, освобождавайки се от ръката около врата си.

После се завъртя и я блъсна с лакът в лицето.

Дува се строполи на земята като отсечена, разпръсквайки кръв наоколо.

Ирен хукна към кинжала до Каол. Острието простена, като го извади от ножницата, и без да губи време, се хвърли върху зашеметената принцеса и я възседна.

Вдигна кинжала нависоко, готова да го забие в шията й, да отреже главата й малко по малко.

— Недей! — изграчи през кръв Каол.

Дува бе унищожила всичко.

Като гледаше кръвта, извираща от устата му…

Ирен зарида, все още насочила кинжала над шията на принцесата.

Той умираше. Дува беше разкъсала нещо в него.

Веждите на принцесата затрепкаха, сбърчиха се. Свестяваше се.

Сега.

Трябваше да го стори сега. Да я прободе. Да сложи край на всичко.

А след това можеше да съумее да го спаси. Да спре смъртоносното вътрешно кървене. Гръбнакът му обаче, гръбнакът му…

Живот. Беше положила клетва никога да не отнема живот.

А жената под нея носеше втори живот в утробата си…

Кинжалът се спусна леко надолу. Щеше да го направи. Щеше…

— Ирен — пророни Каол и едничката му дума бе толкова изпълнена с болка, толкова крехка…

Беше твърде късно.

Магията й предусещаше смъртта му. Не му беше разказала за тази своя ужасяваща дарба — лечителите знаеха, когато смъртта наближеше. Силба, богиня на кротката смърт.

А онази, която щеше да причини на Дува и детето й, нямаше да е кротка.

И тази на Каол нямаше да е кротка.

Но тя…

Тя…

Принцесата изглеждаше толкова млада, докато се пробуждаше. А животът в утробата й…

Животът пред нея…

Ирен пусна кинжала на пода.

Дрънченето му отекна по злато, камък и кост.

Каол затвори очи и по лицето му се разля нещо като облекчение.

Крехка ръка докосна рамото й.

Познаваше този допир. Хафиза.

Но когато Ирен погледна, когато се обърна с вопъл…

Още двама души стояха зад Върховната лечителка, крепейки я. Помогнаха й да се приведе над Дува и да духне върху лицето й, потапяйки я в дълбок сън.

Несрин. Косата й бе разчорлена от вятъра, бузите й — почервенели и изпръхнали…

И Сартак, чиято коса изглеждаше доста по-къса отпреди. Принцът се взираше в припадналата си, окървавена сестра с изопнато лице и изцъклени очи.

— Закъсняхме — каза тихо Несрин.

Ирен се втурна към Каол. Камъкът раздра коленете й, но тя почти не почувства болката, нито кръвта, стичаща се по слепоочието й. Просто сложи главата му в скута си и затвори очи, призовавайки силата си.

Проблесна нещо бяло, но наоколо витаеше твърде много от червеното и черното.

Прекалено много. Прекалено много счупени, разкъсани, съсипани неща…

Гърдите му едва се надигаха. И не отваряше очи.

— Събуди се! — нареди му Ирен с пресекващ глас.

Гмурна се в силата си, но раните… Все едно се опитваше да закърпи пробойните в потъващ кораб.

Бяха извънредно много, извънредно дълбоки и…

Наоколо отекнаха крясъци и припрени стъпки.

Животът му някак започваше да изтънява, да се превръща в мъгла около магията й. Смъртта кръжеше край него като стръвен орел.

— Бори се — простена Ирен и го разтърси. — Бори се, инатливо копеле такова!

Имаше ли смисъл от всичките й умения, от всичко научено, щом сега, когато беше най-важно…

— Моля те — прошепна му.

Гърдите на Каол се надигнаха — връхната точка преди сетния дъх.

Не можеше да го понесе. Нямаше да го понесе…

Светлинка. Сред рухващата плетеница от червено и черно потрепна светлинка.

Запалена свещ. Сиянието разцъфна като бяло цвете.

И още едно.

И още едно.

Разцъфващи светлини сред опустошената му вътрешност. И там, където припламнеха…

Плътта се спояваше наново. Костите се заглаждаха.

Светлинка след светлинка, след светлинка.

Гърдите му продължиха да се надигат и спадат. Пак. И пак.

Но сред болката и мрака, и светлината…

Женски глас, едновременно познат и чужд. Глас, който принадлежеше и на Хафиза, и на… някой друг. Някой, който не беше човек — никога не бе имал човешки облик. Говореше чрез Хафиза и гласовете им се сливаха в мрака.

Вредата е твърде тежка. За да се поправи, някой трябва да плати.

Всички светлинки сякаш се поколебаха при думите на неземния глас.

Ирен тръгна през тях като през поле от бели цветя. Те се полюшваха леко насред този смълчан дом на болката.

Не бяха светлини… а лечителки.

Познаваше сиянията им, духа им. Еретия — най-близо до нея беше Еретия.

Гласът, който беше и на Хафиза, и на Другата, повтори:

Някой трябва да плати.

За онова, което принцесата му беше причинила… Нямаше връщане назад.

Аз ще платя, заяви Ирен сред полето от болка, мрак и светлини.

Дъщеря на Фенхароу ще изплати дълга на адарлански син?

Да.

Можеше да се закълне, че нежна, топла ръка погали лицето й.

И Ирен знаеше, че не е на Хафиза, нито на Другата. Нито на която и да било от живите лечителки.

А на онази, която никога не я бе напускала дори след като вятърът отнесе пепелта й.

Другата каза:

По своя собствена воля ли го предлагаш?

Да. С цялото си сърце.

И бездруго му принадлежеше още от самото начало.

Любящите, призрачни ръце погалиха бузата й още веднъж и изчезнаха.

Другата каза:

С право съм те избрала. Ти ще платиш дълга, Ирен Тауърс. И дано проумееш истинската му същност.

Ирен опита да проговори. Но лумна светлина, мека и успокоителна.

Заслепи я и отвътре, и отвън. Накара я да се свие над главата на Каол, вкопчила пръсти в ризата му. Чувствайки сърцето му в дланите си. Немощният му дъх до ухото си.

Усети ръце върху раменете си. Два чифта. Стиснаха я в безмълвна заповед да вдигне глава. Ирен се подчини.

Хафиза стоеше зад нея, а Еретия — от едната й страна. Всяка бе сложила ръце на раменете й.

И зад двете стояха по две други лечителки. Сложили ръце на техните рамене.

Зад тях — по още две. И още. И още.

Жива верига от магия.

Всички лечителки от Торе, млади и стари, стояха в залата, пълна със злато и кости.

Всичките свързани. И всяка предаваше от енергията си на Ирен, а през нейните ръце — на Каол.

Несрин и Сартак се намираха на няколко крачки от тях. Несрин бе долепила ръка до устата си. Защото Каол…

Лечителните от Торе сведоха глави, прекъсвайки магическия мост, когато ходилата на Каол помръднаха. После и коленете му.

Накрая открехна клепачи и впи поглед в Ирен, чиито сълзи капеха по окървавеното му лице. Той разпери ръка да докосне устните й.

— Мъртъв ли съм?

— Жив — пророни тя и доближи лице до неговото. — Съвсем жив.

Каол се усмихна до устните й и въздъхна дълбоко:

— Хубаво.

Ирен вдигна глава и той пак й се усмихна. Малко от засъхналата по лицето му кръв се посипа на люспички.

И на мястото на белега през бузата му… се показа само чиста, небелязана кожа.

64

Цялото тяло го болеше, ала това бе като болка от прераждане. От преуморени мускули, не скъсани.

А въздухът в дробовете му… вече не го изгаряше.

Ирен му помогне да седне.

Главата му се въртеше, но като примигна, съзря Несрин и Сартак и лечителките, които се изнизваха от залата с мрачни лица. Дългата плитка на принца бе отрязана и сега разпуснатата му коса стигаше до раменете, а Несрин… беше облечена в рукински кожен костюм и тъмните й очи блестяха повече отвсякога, колкото и угрижено да бе изражението й.

— Какво… — програчи Каол.

— Получихме молбата ти да се върнем незабавно — обясни Несрин с мъртвешки бледо лице. — Долетяхме възможно най-бързо. Казаха ни, че по-рано вечерта си тръгнал към Торе. Стражите също идваха насам, но ги изпреварихме. Позагубихме се тук, долу, и добре че… котките ни показаха пътя.

Тя надникна смаяно през рамо към стълбището на тунела, където шепа котки с аквамаринови очи седяха спокойно и се миеха. Веднага щом усетиха човешкото внимание, се разотидоха с вирнати опашки.

Сартак добави с лека усмивка:

— Освен това решихме, че може да ви потрябват лечителки, затова извикахме няколко. Но явно още доста са изявили желание да дойдат.

Като видя колко жени се изнизват от залата след котките… Всичките. Всичките бяха дошли.

Еретия се грижеше за Хафиза някъде назад зад Каол и Ирен. Беше жива, с бистър поглед, но… толкова крехка.

Еретия се суетеше около възрастната жена и я хокаше заради глупавото й геройство. Въпреки това в очите й напираха сълзи. Хафиза погали бузата й с палец.

— Тя дали… — подхвана Сартак, посочвайки с брадичка към Дува, която лежеше просната на пода.

— В безсъзнание е — рече дрезгаво Хафиза. — Ще спи, докато не я разбудя.

— Въпреки че носи валгски пръстен? — попита Несрин, когато Сартак понечи да вдигне сестра си от каменния под.

Тя заприщи пътя му с ръка, спечелвайки си учуден поглед от принца. И двамата бяха осеяни с рани и драскотини, осъзна Каол. А принцът дори куцукаше. Нещо им се беше случило…

— Дори с пръстена ще спи, докато аз не я свестя — увери я Хафиза.

Ирен просто се взираше в принцесата и кинжала, захвърлен на пода до нея.

Сартак също го забеляза.

— Благодаря ти… че я пощади — промълви той на Ирен.

Тя просто притисна лице в гърдите на Каол, който я погали по косата, усещайки колко е мокра…

— Кървиш…

— Добре съм — прошепна тя върху ризата му.

Каол се отдръпна назад да огледа лицето й. Окървавеното й слепоочие.

— Хич не ми изглеждаш добре — отсече и завъртя глава към Еретия. — Ранена е…

Еретия врътна очи.

— Радвам се да видя, че всичко това не е променило обичайния ти оптимизъм.

Каол я стрелна косо.

Хафиза надзърна над рамото на Еретия и попита закачливо Ирен:

— Сигурна ли си, че този досаден мъж си е струвал цената?

Преди Ирен да отговори, Каол се намеси:

— Каква цена?

Мълчание се разстла над всички и Ирен погледна към Хафиза, докато старицата се измъкваше от ръцете на Еретия. Върховната лечителка каза приглушено:

— Вредата бе твърде тежка. И независимо от силите на всички ни… Смъртта вече те държеше за ръката.

Той се обърна към Ирен със свит от ужас корем.

— Какво си направила? — пророни.

Тя отказваше да срещне погледа му.

— Ще ти кажа какво: глупава сделка — тросна се Еретия. — Предложи да плати цената без дори да разбере каква е. Само и само да спаси кожата ти. Всички чухме.

В гърлото на Еретия също бе заседнала буца, но Каол попита възможно най-спокойно:

— На кого ще плати?

— Нищо няма да плаща — поправи го Хафиза и сложи ръка на рамото на Еретия, за да я предупреди, че е настъпил моментът да си замълчи. — Трябва да възстанови равновесието. Заради онази, която обича да го пази непокътнато, която говореше чрез мен, когато всички се скупчихме в теб.

— Каква беше цената? — повтори сипкаво Каол.

Ако беше заложила нещо, щеше да намери начин да й го възвърне. Не го интересуваше какво се налага да даде от себе си…

— За да запазим връзката на живота ти с този свят, трябваше да го свържем с друг живот. С нейния. Два живота — поясни Хафиза — вече споделят една нишка. Макар че… — Тя махна към краката му, към ходилото, с което се опираше на пода. — Демонът разруши много от тялото ти. Прекалено много. За да спасим по-голямата част, трябваше да платим друга цена.

Ирен застина.

— Каква?

Погледът на Хафиза пак прескочи между двама им.

— Един участък от гръбнака ти си остава увреден. Онзи, отговорен за долната част на краката ти. Дори ние не можахме да го излекуваме.

Каол надникна към краката си. И ги раздвижи. Даже отпусна малко от тежестта си върху тях. Удържаха го.

Хафиза продължи:

— Благодарение на нишката помежду ви, силата на Ирен ще минава и през теб… Ще ти служи като шина. Ще стабилизира онази част от гръбнака ти и ще ти помага да използваш краката си, когато магията й е пълна. — Той се приготви за неминуемото „но“. Хафиза се усмихна мрачно. — Но когато силата на Ирен отслабне, когато е изцедена или уморена, травмата ти ще се възвръща и пак ще губиш отчасти способността си да ходиш. Най-малкото ще е нужно да използваш бастун, а в по-трудните дни, които може да са много… дори количката. Травмата в гръбнака ти не ще изчезне.

Думите й се уталожиха в съзнанието му. Покръжиха из него и… се уталожиха.

Ирен мълчеше. Стоеше толкова неподвижно, че Каол се извърна да я погледне.

— Не може ли просто да ги излекувам отново?

Тя се приведе към него, сякаш се канеше да започне още сега.

Хафиза поклати глава.

— Цената е част от равновесието. Не злоупотребявай със състраданието на силата, която ти откликна.

Каол докосна ръката й.

— Това не е бреме за мен, Ирен — прошепна. — Този дар… не е бреме.

Въпреки това агония изпълваше лицето й.

— Но аз…

— Количката не е наказание. Не е затвор за мен — увери я той. — Никога не е била. И съм същият мъж в количката или с бастуна, който съм и на собствените си крака.

Той избърса сълзата, която се търкулна по бузата й.

— Исках да те излекувам — сподави тя.

— Излекува ме — отвърна с усмивка Каол. — Ирен, излекува ме по всеки един начин, който наистина е важен за мен.

Той попи с ръка и другите й сълзи, целувайки пламналата й буза.

— Има и още нещо, което трябва да знаете за връзката помежду ви, за тази сделка — добави с нежен глас Хафиза. Те се обърнаха към нея. — Настъпи ли мигът, смъртта, била тя спокойна или жестока, ще грабне и двама ви.

Златистите очи на Ирен още лъщяха от сълзи. Но по лицето й нямаше нито страх, нито тъга.

— Заедно — прошушна Каол и преплете пръсти с нейните.

Силата й щеше да бъде неговата сила. А когато дойдеше времето, щеше да си отиде с нея. Но ако той трябваше да умре пръв…

Ужас го прободе в корема.

— Това е истинската цена — заяви Хафиза, прочела паниката в изражението му. — Не страхът за собствения ти живот, а какво би значила загубата му за другия.

— Съветвам те да не ходиш на война — измърмори Еретия.

Ирен обаче поклати глава и изопна рамене.

— Отиваме на война. — Посочи Дува и вдигна поглед към Сартак, като че току-що не бе предложила собствения си живот, за да спаси неговия. — Ето това ще стори Ераван. На всички ви. Ако не му се опълчим.

— Знам — каза приглушено Сартак. Сетне се извърна към Несрин и когато тя впери взор в него… Каол я видя. Искрата помежду им. Новата трептяща връзка. Видя я не по-смътно от раните и драскотините по телата им. — Знам. — Повтори принцът, а пръстите му докоснаха тези на Несрин.

Тогава тя срещна очите на Каол.

Усмихна му се топло, надниквайки към Ирен, която вече питаше Хафиза дали може да се изправи. За пръв път Несрин му се струваше толкова… спокойна. Изпълнена с такова кротко щастие.

Каол преглътна сухо. Съжалявам, оформи беззвучно с устни.

Несрин поклати глава, докато Сартак взимаше сестра си на ръце, прехвърляйки тежестта си върху здравия си крак.

Бих казала, че съм добре.

Той се засмя.

Тогава се радвам за теб.

Очите й се разшириха от смайване, когато Каол най-сетне стана на крака и вдигна Ирен със себе си. Движенията му бяха толкова плавни, че все едно ги извършваше сам без помощта на невидимата шина, която магията на Ирен му осигуряваше.

Несрин избърса сълзите си, а Каол дойде да я прегърне силно.

— Благодаря ти — промълви в ухото й.

Тя отвърна на прегръдката му.

— Не, аз ти благодаря. Че ме доведе тук. При всичко това.

При принца, който я наблюдаваше със спотаен огън в очите.

— Имаме да ви разказваме много неща — додаде тя.

Каол кимна.

— И ние на вас.

Двамата се отделиха един от друг и Ирен пристъпи, за да прегърне Несрин.

— Какво ще правим с цялото това злато? — поинтересува се Еретия, извеждайки Хафиза от залата през шпалира, който стражите бяха образували в гробницата. — Погледни какви кичозни боклуци! — Допълни тя, вторачвайки се смръщено в някаква гигантска статуя на елфически воин.

Каол се подсмихна и Ирен се присъедини към него, премятайки ръка през кръста му, докато вървяха заедно след лечителните.

„Жив“, беше му казала Ирен. И на излизане от мрака Каол най-после се почувства точно така.

* * *

Сартак заведе Дува при хагана. Извика и братята и другата си сестра.

Защото Ирен бе настояла да присъстват. Каол и Хафиза също.

Ирен за пръв път забеляза емоция по лицето на хагана, когато мъжът скочи към отпуснатото, окървавено тяло на Дува, внесено от накуцващия Сартак в залата, където всички стояха в очакване. Везирите се стекоха да погледнат отблизо. От гърлото на Хасар се изтръгна стон, в който Ирен можеше да се закълне, че долови искрена болка.

Сартак не позволи на баща си да я докосне. Положи я на един нисък диван и не допусна никого до нея, освен Несрин.

Ирен остана да ги наблюдава безмълвно няколко стъпки назад заедно с Каол.

Връзката помежду им… Почти я усещаше. Като жива струйка хладна, копринена светлина, изливаща се от нейното тяло в неговото.

А той май наистина не страдаше от това, че една част от гръбнака и нервите му щяха да бъдат увредени до края на живота му.

Да, вече щеше да има поне ограничена подвижност в краката си дори когато магията й се изчерпаше. Но в тези периоди нямаше да е способен да стои прав. Така или иначе скоро щяха да разберат как и кога нивото на силата й започваше да влияе на потребността му от бастун или количка.

Каол обаче имаше право. Независимо дали стоеше на краката си, куцаше, или седеше… това нямаше да го промени. Не и вътрешно. Тя се бе влюбила в него дълго преди да се изправи. И щеше да го обича независимо от факта как се движеше из света.

— Ами ако влезем в бой? — беше го попитала на път към залата. — Какво тогава?

Каол просто я целуна по слепоочието.

— Виж, че постоянно се препираме. Боят няма да е нищо ново и за двама ни. — Сетне добави: — Да не мислиш, че бих искал да съм с жена, която не ми сритва задника редовно? — Тя направи физиономия и той продължи: — А и връзката помежду ни, Ирен… не променя нищо. Ти ще имаш нужда от свое собствено пространство, аз — от мое. Така че, ако си въобразяваш, че ще минават разни глупави оправдания да си вечно залепена за мен…

Тя го сръчка в ребрата.

— Все едно много бих желала да вися край теб по цял ден като някоя влюбена госпожичка!

Каол се засмя и я придърпа към себе си. Ирен го потупа по ръката и каза:

— Смятам, че и сам можеше да се грижиш за себе си.

Той я целуна по челото отново. И толкова.

Сега, намирайки се вече в залата, Ирен докосна с пръсти неговите и той ги стисна. Сартак се покашля и вдигна отпуснатата ръка на Дува. За да покаже сватбената й халка.

— Сестра ни е обладана от демон, изпратен от Перингтън под формата на този пръстен.

Из помещението се разнесе шушукане.

— Глупости! — изплю Аргун.

— Перингтън не е човек. Той е Ераван — обяви Сартак, игнорирайки по-големия си брат, и Ирен осъзна, че Несрин вероятно му бе разказала всичко. — Кралят на Валгите.

Без да пуска ръката на Ирен, Каол додаде на всеослушание:

— Ераван е изпратил пръстена като сватбен подарък, знаейки, че Дува ще си го сложи и демонът ще я приклещи в капана си.

Оставили бяха втория пръстен в Торе, заключен в едно от древните ковчежета, за да се отърват от него по-късно.

— Бебето — угрижи се хаганът, вперил поглед в изподрания корем на Дува, в кървавите драскотини по шията й, от която Хафиза вече бе извадила най-дългите трески.

— Това са лъжи — кипна Аргун. — Коварните кроежи на отчаяни хора.

— Не са лъжи — намеси се Хафиза с гордо вирната брадичка. — И имаме свидетели, които могат да ви го докажат. Стражи, лечителки и собствения ви брат, принце, ако не искате да повярвате на нас.

Да оспори думата на Върховната лечителка… Аргун просто затвори уста.

Кашин си проправи път през тълпата, спечелвайки си кръвнишки поглед от Хасар, когато я избута с рамо.

— Това обяснява защо… — Той сведе очи към спящата си сестра. — Напоследък беше различна.

— Напротив — озъби се Аргун.

Кашин впи гневен поглед в най-големия си брат.

— Ако някога бе благоволил да прекараш малко време с нея, щеше да усетиш разликата. — Той поклати глава. — Мислех, че е толкова мрачна заради уредения брак, а след това и заради бременността. — Принцът извърна изпълнени със скръб очи към Каол. — Тя е била, нали? Тя е убила Тумелун.

Вълна на потрес се разля в залата и всички погледи се приковаха в Каол. Той обаче се обърна към пребледнялото, съкрушено лице на хагана. Ирен никога не го беше виждала такъв. Ала да загубиш дете, да преживееш подобна трагедия…

— Да — потвърди Каол, свеждайки глава пред Урус. — Демонът си призна, но не е била самата Дува. Според разказа му дъщеря ви се е съпротивлявала във всеки един момент, мъчила се е да възпре смъртта на най-малката си сестра.

Хаганът затвори очи за дълго.

В настаналата тягостна тишина Кашин вдигна длани към Ирен.

— Можеш ли да й помогнеш? Ако още е вътре?

Сломен зов. Не от принц към лечителка, а от приятел към приятел. Каквито се бяха чувствали някога и каквито тя се надяваше да останат.

Цялото внимание в залата се насочи към нея и Ирен не позволи нито капка съмнение да извие гръбнака й.

— Ще опитам.

— Трябва да знаете някои неща за Ераван, Велики хагане. За заплахата, която представлява. И как може да помогне империята ви в борбата срещу него. За ваше добро — добави Каол.

— Смееш да пробутваш плана си в такъв момент? — изръмжа Аргун.

— Не — отсече ясно и непоколебимо Каол. — Но се замислете, че Морат вече е достигнал бреговете ви. Вече сее смърт и опустошения наоколо. И ако не се възправим срещу тази заплаха… — Той стисна пръстите на Ирен. — Принцеса Дува ще е просто първата. А принцеса Тумелун няма да е последната жертва на Ераван и Валгите.

Несрин пристъпи напред.

— Носим ви лоши вести от Юга, Велики хагане. Каранкуи се разбуждат, призовани от мрака. — Мнозина зашушукаха, чувайки думата. Но някои се спогледаха объркано и тя поясни: — Зли същества от света на Валгите. Войната вече е стигнала и до вашите земи.

Прикрит шепот и шумолене на везирски роби.

Хаганът обаче не откъсваше очи от спящата си дъщеря.

— Спаси я — каза на Ирен.

Хафиза й кимна дискретно и й махна да излезе отпред.

Посланието бе ясно: предстоеше й изпитание. Последното. Не от Върховната лечителка. Нещо далеч по-значимо.

Може би именно то беше призовало Ирен по тези брегове. Накарало я бе да прекоси две империи, планини и морета.

Зараза. Паразит. А тя се бе борила с такива и преди.

Този демон обаче… Тя доближи спящата принцеса.

И започна.

65

Ръцете на Ирен не трепереха, когато ги протегна пред себе си.

Бяла светлина сияеше около пръстите й, обгръщаше ги, бранеше ги. Тя хвана ръката на принцесата. Стори й се толкова тънка, толкова крехка в сравнение с ужасните неща, които бе извършила с нея.

Магията на Ирен се завълнува, когато пръстите й доближиха фалшивата сватбена халка. Сякаш беше от магнетит, изкривяващ света около себе си.

Каол сложи длан върху гърба й в знак на безмълвна подкрепа.

Тя свика силите си, пое глътка въздух и опипа пръстена.

Беше страшно.

Много по-страшно от онова, което бе срещнала у Каол.

В него бе живяла просто сянка, а тук намираше бездънно езеро от чернота. И поквара. Опакото на всичко от техния свят.

Ирен се задъха, стискайки зъби, и магията заискри още по-ярко около ръката й — като същинска предпазна ръкавица между нея и пръстена. После го изхлузи от ръката на Дува.

Принцесата закрещя.

Тялото й се изви нагоре и Сартак се спусна да сграбчи краката й, а Кашин — раменете й.

Непоколебими, принцовете приковаваха сестра си на дивана, докато тя се мяташе в ръцете им, надавайки нечленоразделни викове, все така в несвяст от приспивната магия на Хафиза.

— Нараняваш я — изрева хаганът.

Ирен не благоволи дори да надникне към него, загледана в тялото на Дува. Тялото, което принцесата лашкаше бясно нагоре-надолу, нагоре-надолу.

— Тихо — изсъска Хасар на баща си. — Остави я да работи. Някой да повика ковач, който да разреже проклетия пръстен.

Светът отвъд тях двете започна да се превръща в мъглявина от размити картини и звуци. Ирен видя смътно, че млад мъж — съпругът на Дува — се втурва към тях. Несрин го задържа и той заглуши ужасения си вопъл с длан.

Каол, коленичил до Ирен, свали ръката си от гърба й с едно последно потриване, а тя не откъсваше очи от гърчещата се Дува.

— Ще се нарани — извиси глас Аргун. — Спрете това…

Истински паразит. Жива сянка в принцесата. Загнездена в кръвта и съзнанието й.

Ирен усещаше валгския демон в нея, усещаше как беснее и пищи.

Тя разпери ръце пред себе си. Бялата светлина изпълни кожата й. Превзе я цялата, побирайки се във все по-бледите граници на тялото й.

Някой ахна, когато протегна ослепително сияещите си ръце към гърдите на принцесата, като че водена от невидима сила.

Демонът изпадаше в паника, доловил близостта й.

Някъде отдалеч се чу ругатнята на Сартак. Изпращяването на дърво, когато Дува заби крак в страничната облегалка на дивана.

Гърчещият се Валг задращи да си върне силата, но искрящите й ръце наближаваха неумолимо принцесата.

Ирен ги долепи до гърдите на Дува.

Проблесна светлина, озаряваща като слънцето. Околните възкликнаха.

Ала колкото бързо се появи, толкова бързо и изчезна, нахлувайки в Ирен от точката, в която ръцете й допираха гърдите на Дува.

Нахлу и в принцесата.

Заедно с Ирен.

Вътре бушуваше тъмна буря.

Студена, свирепа и древна.

Ирен почувства присъствието на онова нещо, свито в единия ъгъл на съзнанието й. Навсякъде. Същинска тения.

— Всичките ще загинете… — подхвана съскащо валгският демон.

Тя освободи силата си.

Буен поток от бяла светлина обля всички вени, кости и нерви в тялото на принцесата.

Не река, а ивица светлина, оплетена от безчетните нишки на магията й — цял легион от тях, който помете всеки мрачен, гниещ ъгъл, всяка пукнатина, пропита с древна злоба.

Някъде далеч, в един друг свят пристигна ковачът. Чук удари метал.

Хасар изръмжа — Каол повтори звука точно до ухото на Ирен.

Тя смътно мярна черния, лъскав камък в метала, когато го положиха предпазливо в носната кърпа на един от везирите.

Валгският демон изрева, докато магията й го давеше, задушаваше го. Ирен посрещна задъхано яростната му атака, паническата му съпротива.

Ръката на Каол пак заразтрива гърба й, чертаейки успокоителни линии.

Светът се замъгли още повече.

Не се боя от теб — заяви Ирен насред мрака. — И нямаш къде да избягаш.

Дува продължаваше да се мята, мъчейки се да отблъсне допира й. Ирен притисна ръка още по-плътно към гърдите й.

Времето забави хода си и се огъна. Тя усещаше далечно болката в коленете си, резките бодежи в гърба си. Сартак и Кашин отказваха да отстъпят позицията си на друг.

А Ирен продължаваше да излива магията си в Дува. Изпълваше я с всепомитащата си светлина.

Демонът пищеше неспирно.

Но тя малко по малко го отблъскваше назад, избутваше го надълбоко.

Докато не го видя свит в дъното на душата на принцесата.

В истинския му облик… Беше точно толкова ужасяващ, колкото си го бе представяла.

Пушек се виеше около него, разкривайки само откъслеци от длъгнести крайници с извити нокти, почти неокосмена, сива, лепкава кожа и неестествено големи тъмни очи, които пламнаха, когато се взря в тях.

Когато се взря в тях безпощадно.

Демонът изсъска и в устата му проблеснаха зъби, резливи като на щука.

Светът ти ще рухне. Като всички преди него. Като всички останали.

Той впи нокти в мрака. Дува изкрещя.

— Жалък си — каза му Ирен.

Явно бе изрекла думата на глас, защото наоколо се възцари мълчание.

Почувства смътно как връзката с Каол отслабва. Ръката му изчезна от гърба й.

— Безкрайно жалък — натърти тя, докато магията й се събираше във величествена вълна зад нея. — Уж си принц, а обладаваш беззащитни жени.

Демонът отстъпи уплашено от вълната, дращейки с нокти в чернотата, сякаш се мъчеше да прокопае тунел през Дува.

Ирен атакува. Освободи вълната от магия.

А когато силата й се блъсна в сетните останки от демона, той се изсмя.

Не съм принц, момиче, а принцеса. И сестрите ми ще те намерят скоро.

Светлината на Ирен избухна — раздра, разгроми и погълна мрака до последната частица…

После тя нахлу обратно в тялото си, срутвайки се на пода. Каол извика името й.

Но Хасар стигна първа до нея. Вдигна я на крака, а Ирен светкавично скочи към Дува с разперени ръце…

Дува се закашля и опита да се извърти на една страна.

— Обърнете я — рече дрезгаво Ирен на принцовете, които се подчиниха.

Дува повърна зловонно през ръба на дивана, оплисквайки коленете на Ирен. Тя огледа повърнатото. Храна — главно храна и жилки кръв.

Принцесата се напъна да повърне наново, но този път само дълбок, сподавен звук напусна гърлото й.

И черен пушек. Тялото й продължи да се гърчи в сухи спазми.

Накрая черна струя изтече по изумрудения под.

Докато сенките се точеха от устните на Дува… Ирен го усети. Въпреки че магията й се предаваше, почувства как и последната следа от валгския демон се изпарява.

Като роса под знойно утринно слънце.

Усещаше тялото си премръзнало и болезнено. Празно. Източила бе магията си до краен предел.

Примигна срещу стената от хора, обградили дивана.

Синовете на хагана вече стояха до баща си с ръце върху дръжките на мечовете си и притъмнели лица.

Смъртоносни — от ярост. Не към Ирен, нито към Дува, а към мъжа, изпратил този ужас в дома им. В семейството им.

Дува въздъхна, лицето й се отпусна и по бузите й разцъфна руменина.

Съпругът й отново понечи да скочи към нея, ала Ирен го възпря с ръка.

Тежка — усещаше я толкова тежка. Въпреки това отвърна на паническия поглед на мъжа. Вперен не в лицето на принцесата, а в корема й. Ирен му кимна, уверявайки го безмълвно, че ще се погрижи.

И постави ръцете си върху облия, високо вирнат корем.

Изпрати танцуваща нишка от магията си към живота вътре.

Нещо невинно и радостно й откликна.

Гръмовно.

Изрита силно Дува и клепачите й запърхаха.

Тя примигна срещу струпалите се около нея хора. Срещу Ирен, долепила длан до корема й.

— Бебето ми…

Дрезгав, немощен шепот.

Ирен се усмихна леко задъхана. Облекчението натежа като камък върху гърдите й.

— Здраво и човешко.

Дува просто впи поглед в нея, докато тъмните й очи не се изпълниха със сълзи, преливащи по бузите й.

Съпругът й се свлече в най-близкия стол и покри лицето си с длани. Раменете му трепереха.

Из залата настана раздвижване и хаганът се появи до принцесата.

Най-могъщият човек на земята падна на колене пред дивана и протегна ръце към дъщеря си. Притисна я в силна прегръдка.

— Вярно ли е, Дува? — попита Аргун от единия край на дивана и Ирен едва се стърпя да не му се развика, че трябва да даде на сестра си време да се съвземе.

Сартак обаче нямаше такива задръжки. Принцът се озъби на по-големия си брат:

— Затваряй си устата!

Но преди Аргун да изсъска в отговор, Дува надигна глава от рамото на хагана.

С облени в сълзи бузи принцесата погледна Сартак и Аргун. После Хасар. И Кашин. А накрая и съпруга си, който вдигна лице от дланите си.

По прекрасното й лице още тъмнееха сенки — но човешки.

— Вярно е — прошепна тя с пресекващ глас, връщайки очи към братята и сестра си. — Всичко.

И докато околните осмисляха признанието й, хаганът отново прегърна ридаещата си дъщеря и я залюля нежно в обятията си.

Кашин и Сартак се спуснаха да приласкаят сестра си, а Хасар остана до другия край на дивана с обзето от бушуващи чувства лице.

Като забеляза погледа на Ирен, оформи беззвучно с устни: Благодаря ти.

Тя само кимна и заотстъпва назад към Каол, който седеше в количката си до близката колона. Явно бе помолил някой слуга да му я докара от апартамента му, когато връзката помежду им изтъня, докато Ирен се бореше с демона.

Каол се придвижи до нея, оглеждайки лицето й. По неговото обаче не личеше нито скръб, нито гняв.

Единствено благоговение — благоговение и толкова искрено обожание, че дъхът на Ирен секна. Тя седна в скута му и го целуна по бузата, а той преметна ръце през кръста й.

Една от вратите в отсрещния край на залата се отвори със замах и въздухът се изпълни с трополене на забързани крака и шумолене на поли. И плач. Великата императрица се втурна разридана към дъщеря си.

Оставаше й само крачка до дивана, когато Кашин се хвърли към нея и я хвана през кръста, разпилявайки полите на бялата й рокля с рязкото си движение. Тя заговори на халха, но прекалено припряно, за да може Ирен да проумее нещо. Кожата й изглеждаше пепелявосива на фона на черната й дълга коса. Трескавите й очи виждаха само дъщеря й, докато Кашин й обясняваше кротко за случилото се, галейки успокоително гърба й.

Великата императрица се свлече на колене и прегърна Дува.

Стара болка се пробуди в душата на Ирен, наблюдавайки майка и дъщеря, прегърнати и ридаещи от скръб и радост.

Каол стисна рамото й с мълчаливо разбиране, а тя стана от скута му и двамата се обърнаха да си вървят.

— Всичко — каза хаганът през рамо. Още коленичеше до Дува и съпругата си. Хасар също отиде да прегърне сестра си. Майка им взе в обятията си и двете принцеси, обсипвайки с целувки бузите, челата и косите им. — Всичко, което пожелаеш. — Повтори хаганът на Ирен. — Само кажи и е твое.

Тя не се поколеба. Думите се търкулнаха от устата й.

— Услуга, Велики хагане. Бих желала да ви помоля за една услуга.

* * *

В двореца цареше пълна суматоха, но Каол и Ирен се озоваха сами с Несрин и Сартак, седнали по една ирония на съдбата точно в апартамента им.

Принцът и Несрин бяха тръгнали с тях по дългия път към стаята. Каол се движеше с количката си до Ирен, а тя се олюляваше на краката си, макар че инатът не й позволяваше да си го признае. Дори се осмели да стрелне него с проницателния си лечителски поглед, разпитвайки за гърба и краката му. Сякаш той беше изцедил силата си до последната капка.

Каол усети промяната в тялото си, докато могъщите вълни на магията й се изливаха в Дува. Усети нарастващото напрежение в части от гърба и краката си. Чак тогава я остави по време на лечението и с немощни стъпки отиде да се опре на дървената странична облегалка на близкия диван, където помоли някакъв слуга да му докара количката. Когато момчето се върна, вече определено имаше потребност от нея — краката му можеха да се движат донякъде, но не и да го държат прав.

Ала това не го смущаваше, не го караше да се срамува. Ако с такова тяло трябваше да живее до края на дните си… не го приемаше като наказание.

Още размишляваше по въпроса, когато стигнаха до апартамента му — умуваше как биха могли да измислят система, според която той да участва в сраженията, докато тя лекуваше.

Защото щеше да участва. И дори силата й да се изтощеше докрай, щеше да продължи. Независимо дали на кон, или в количката.

А когато Ирен изпиташе необходимост да лекува, когато магията във вените й я тласнеше към бойното поле и връзката им изтънееше… той щеше да се справи и с бастуна, и с количката. Нямаше да падне духом.

Ако оцелееше след битките. След войната. Ако и двамата оцелееха.

С Ирен седнаха на жалкия заместник на златистия диван, който Каол съвсем сериозно обмисляше да вземе със себе си в Адарлан, нищо че беше изпотрошен, а Несрин и принцът се настаниха внимателно на отделни столове. Каол се помъчи да прикрие впечатлението си от този факт, както и усмивката си.

— Как разбрахте, че сме в беда? — попита накрая Ирен. — Преди да срещнете стражите.

Сартак примигна, изтръгвайки се от унеса си. Едното ъгълче на устата му се вирна.

— От Каджа — кимна той с брадичка към слугинята, която им сервираше чай. — Тя е видяла Дува да тръгва към тунелите. Моя… служителка е.

Каол надзърна към слугинята, която с нищо не показваше, че ги е чула.

— Благодаря ти — рече й дрезгаво.

Ирен обаче стигна до по-далеч — хвана ръката й и я стисна.

— Дължим ти живота си — пророни на жената. — Как да ти се отплатим?

Каджа само поклати глава и напусна стаята. Четиримата я изпратиха с погледи.

— Аргун несъмнено обмисля дали да не я накаже — подхвана Сартак. — От една страна, с действията си е спасила Дува. От друга обаче… не му е казала нищо.

Несрин сбърчи чело.

— Тогава ще трябва да намерим начин да я предпазим. Щом е толкова неблагодарен.

— О, да, такъв си е — увери я Сартак и Каол се постара да не примигне учудено от небрежния тон помежду им. — Но ще си помисля по въпроса.

Каол премълча факта, че само да подхвърлеше на Шен, и Каджа щеше да се сдобие с предан закрилник до края на живота си.

— И сега какво? — попита простичко Ирен.

Несрин прокара ръка през тъмната си коса. Различна беше. Да, имаше нещо напълно различно в нея. Погледна към Сартак — не за разрешение, а… сякаш за да се увери, че е още там. Ала следващите й думи накараха Каол да се почувства благодарен, че е седнал.

— Майев е валгска кралица.

После им разкри всичко, което двамата със Сартак бяха научили през последните три седмици: за стигийските паяци, всъщност валгски поданици; за хамелеона, вероятно чичо на Лизандра. И за валгската кралица, преструвала се на елф хиляди години, за да се укрие от демонските крале, които привлякла на този свят в стремежа си да им избяга.

— Това обяснява и защо елфическите лечители са напуснали кралството си — прошепна Ирен, когато Несрин приключи. — Защо лечителският комплекс на Майев се намира на границата със света на простосмъртните. Вероятно не за да са близо до човеци, нуждаещи се от помощ… а като пограничен патрул за отбрана срещу Валгите, ако някога пробват да проникнат в територията й.

Колко близо бяха стигнали Валгите съвсем несъзнателно, когато Елин бе подхванала враждата си с принцовете от Вендлин…

— Освен това обяснява защо Елин е видяла бухал до Майев при първата им среща — обяви Несрин, махвайки към Ирен, която свъси вежди недоумяващо.

— Бухалът явно е елфическият облик на някой лечител. На някого, когото държи близо до себе си като телохранител. Залъгвайки всички, че е просто домашен любимец… — отвърна й тя.

Главата на Каол се въртеше. Сартак му отправи разбиращ поглед.

— Какво е станало, преди да пристигнем? — поинтересува се Несрин. — Когато ви намерихме…

Ирен стисна ръката му. Беше негов ред да им разкаже за онова, което бяха открили, което бяха преживели… че независимо от плановете на Майев, трябваше първо да се преборят с Ераван.

Но Ирен промълви:

— Докато лекувах Дува, демонът в нея… — Тя потри гърди. Каол никога не се бе натъквал на по-изумително зрелище: ослепителното сияние на ръцете й, почти святото изражение на лицето й. Сякаш бе самата Силба. — Демонът ми каза, че не е валгски принц… а принцеса.

Мълчание. Докато Несрин не прошепна:

— Паякът ни каза, че валгските крале имали синове и дъщери. Принцове и принцеси.

Каол изруга. Не, краката му нямаше да си възвърнат движението скоро, нищо че кладенецът от сила на Ирен бавно се изпълваше.

— Май ще имаме потребност от една Носителка на огъня — заключи накрая. А и някой трябваше да преведе книгите, които Хафиза бе обещала, че на драго сърце ще предостави за каузата им.

Несрин прехапа долната си устна.

— В момента Елин плава на север към Терасен с цяла армада. И с вещиците.

— Или поне Тринайсетте — поправи я Каол. — Сведенията бяха неясни. Може дори да не е сестринството на Манон Черноклюна.

— Точно то е — увери го Несрин. — Готова съм да се обзаложа. — Тя плъзна очи към Сартак, който кимна. Безмълвно позволение. Несрин опря ръце върху коленете си. — Не се върнахме сами.

Погледът на Каол заснова между двама им.

— Колко?

Лицето на принца се обтегна.

— Рукините са прекалено важни за империята, затова мога да взема едва половината. — Каол изчака мълчаливо. — Доведох хиляда.

Този път наистина се радваше, че е седнал. Хиляда рукини… Карл почеса челюстта си.

— Ако се присъединим към армията на Елин заедно с Тринайсетте и всички останали вещици от Железни зъби, които Манон Черноклюна успее да привлече към нас…

— Ще разполагаме с въздушен легион срещу този на Морат — довърши вместо него Несрин с блеснали очи. Блеснали от надежда, но и от нещо като ужас. Като че съзнаваше що за битка би се развихрила. Колко съдби щяха да бъдат погубени. Въпреки това се обърна към Ирен: — А ако ти си способна да прогонваш валгските демони от обладаните…

— Ще се наложи да намерим начин да държим приемниците, докато Ирен и други лечителки ги прочистват — отбеляза Сартак.

Да, и този проблем трябваше да уредят.

Ирен се намеси:

— Е, както вие казвате, самата Елин, Носителката на огъня, е на наша страна. Щом може да разпалва огън, то неминуемо умее да предизвиква и пушек. — Устата й се кривна на една страна. — Май ми хрумват някои идеи.

Тя понечи да продължи, но вратите на апартамента се отвориха и Хасар нахлу с парадна стъпка.

Като съзря Сартак, позабави крачка.

— Явно закъснявам за военното съвещание.

Принцът преметна единия си глезен през коляно.

— Кой казва, че обсъждаме войната?

Тя зае един стол и позаглади косата си, увиснала през едното й рамо.

— Значи си довел руките, които ръсят изпражнения по покривите ни, само и само да изглеждаш по-авторитетно?

Сартак се засмя приглушено.

— Да, сестро.

Принцесата погледна Ирен, а сетне и Каол.

— Идвам с вас.

Каол не посмя да помръдне.

— Сама? — попита Ирен.

— Не сама. — Насмешката се бе изпарила от лицето й. — Вие спасихте живота на Дува. И нашия в по-дългосрочен план. — Тя надникна към Сартак, който я наблюдаваше леко учуден. — Дува е най-добрата сред нас. Далеч по-добра от мен. — Тя преглътна. — Затова идвам с вас и ще взема възможно най-много кораби, за да може сестра ми повече никога да не живее в страх.

„Освен в страх от братята и сестра си“, отбеляза наум Каол.

Хасар обаче прочете думите в очите му.

— Не и тя — пророни принцесата. — Всички останали. — Добави, взирайки се сурово в Сартак, който кимна мрачно. — Но не и Дува.

Неизречено обещание между братя и сестра, осъзна Каол.

— Затова ще ви се наложи да изтърпите присъствието ми още малко, лорд Уестфол — обобщи Хасар, но този път усмивката й не бе толкова хаплива. — Защото в името на сестрите ми, и живата, и мъртвата, ще стигна със сулда си до портите на Морат и ще накарам онова демонско копеле да си плати. — Тя срещна погледа на Ирен. — И в твое име, Ирен Тауърс. Заради онова, което стори за Дува, ще ти помогна да спасиш родината си.

Ирен стана с разтреперани ръце и никой не продума, когато отиде до стола на принцесата и я прегърна силно.

66

Несрин беше грохнала от умора. Искаше й се да спи цяла седмица. Цял месец.

Въпреки това някак намери сили да тръгне по коридорите към минарето на Кадара. Сама.

Сартак бе отишъл да навести баща си заедно с Хасар. И макар че изобщо не се чувстваше неловко с Каол и Ирен… Несрин реши да ги остави насаме. Все пак Каол се беше разминал на косъм със смъртта. И тя имаше някакво понятие какво предстои да се случи в онзи апартамент.

Трябваше да си намери друго място, на което да отседне.

Всъщност налагаше се да осигури такова и за доста други хора, като започнеше с Борте, която бе напълно удивена от Антика и морето, независимо че прелетяха над тях със светкавична скорост. И за Фалкан, който наистина бе тръгнал с тях, пътувайки като полска мишка в джоба на Борте, колкото и Йеран да не одобряваше факта. Поне така й се стори при последната им среща в лагера на Еридун, докато Сартак разпореждаше на някои от клановите майки и капитаните да мобилизират рукините си за полет към Антика.

Несрин тъкмо достигаше стълбището към минарето, когато някакъв прислужник я настигна. Момчето бе задъхано, но все пак смогна да й се поклони грациозно, преди да й даде писмото.

Беше отпреди две седмици. Написано с почерка на чичо й.

Тя го разпечата с треперещи пръсти.

И само след минута вече препускаше нагоре по стълбите на минарето.

* * *

Хората възкликваха от страхопочитание и изненада, докато червеникавокафявият рук прелиташе над Антика.

Несрин говореше тихо на рука, направлявайки го към квартала „Руни“, и той размахваше шеметно криле, носен от соления бриз.

Преди да заминат от лагера на Еридун, бе пожелала да стане неин.

Качила се бе в гнездото, където рукът продължаваше да чака ездач, който никога нямаше да се завърне, и бе надзърнала надълбоко в златистите му очи. Обяснила му беше, че името й е Несрин Фалик, дъщеря на Сайед и Сибел Фалик, както и че ако я приемеше, би се радвала да бъде негов ездач.

Чудеше се дали, преди да сведе глава пред нея, рукът, чийто покоен ездач го бе нарекъл Салки, бе разбрал, че очите й не горят от свирепия вятър навън.

Така тя полетя със Салки начело на армията от рукини, която Сартак предвождаше на север. Към Антика.

Когато Салки кацна на улицата пред дома на чичо й, търговците оставиха каруците си, изпаднали в потрес, а децата зарязаха игрите, за да го погледат с широки, благоговейни усмивки на лица. Несрин потупа рука си по врата и слезе от гърба му.

Портите на къщата се разтвориха със замах.

И когато видя баща си, когато сестра й прелетя покрай него, следвана от шумна върволица деца…

Несрин се свлече на колене и зарида.

* * *

Незнайно как Сартак я откри два часа по-късно. Макар че рук насред улиците на богаташки квартал в Антика несъмнено привличаше вниманието. И лесно се забелязваше.

Несрин и поплака, и се посмя, прегръщайки семейството си отново и отново още на улицата пред заинтригувания поглед на Салки.

А щом чичо й и леля й ги поканиха да влязат вътре, за да „хлипат с по чаша хубав чай в ръце“, семейството й й разказа за приключенията си. Как прекосили буйното море и корабът им на косъм се разминал с враговете. Но накрая успели и възнамерявали да останат тук, докато бушувала войната, обяснил й бе баща й, сърдечно подкрепен от чичо й и леля й.

Когато най-накрая с баща й излязоха от външните порти — беше си присвоил честта да я изпрати до Салки, пропъждайки сестра й да „обуздава циркаджийските умения на децата си“, — Несрин спря толкова рязко, че той едва не се блъсна в нея.

Защото до Салки стоеше Сартак с половинчата усмивка на лице. А от другата страна на Салки… Кадара чакаше търпеливо господаря си. Двата рука изглеждаха още по-величествено един до друг.

Баща й ококори очи, сякаш разпознал рука преди принца.

После обаче се поклони. Дълбоко.

Несрин бе споделила на семейството си, спестявайки им обаче някои подробности, за преживелиците си сред рукините. Сестра й и леля й се втренчиха ядосано в нея, когато голяма част от децата заявиха, че и те ще станат рукини, а сетне се разхвърчаха из къщата, пищейки, пляскайки с ръце и скачайки от мебелите като подивели.

Очакваше Сартак да не помръдне от мястото си, за да го доближат те, но когато забеляза баща й, принцът се насочи към него. И стисна ръката му.

— Научих, че семейството на капитан Фалик най-после се е завърнало невредимо — заяви Сартак вместо поздрав. — Реших лично да ви приветствам.

А когато принцът сведе глава пред баща й, нещо болезнено се надигна в гърдите й.

Сайед Фалик изглеждаше така, сякаш всеки момент ще припадне — или заради уважителния жест на принца, или заради близостта на Кадара. Иззад краката му се подадоха няколко малки глави, зяпащи с любопитство Сартак и руките…

— КАДАРА!

Най-малкото дете на чичо й и леля й — едва на четири годинки — изпищя името на рука толкова мощно, че всеки в града, който не знаеше за появата му на тази улица, вече бе наясно.

Сартак се засмя, а децата се шмугнаха покрай баща й и хукнаха към златоперата птица.

Сестра й търчеше след тях, ръсейки предупреждения…

Докато Кадара не легна на земята, последвана от Салки. Децата се заковаха на място с белязани от възхищение физиономии, протегнаха колебливо ръчички към двата рука и ги замилваха нежно.

Сестра й въздъхна облекчено. И в следващия миг осъзна кой стои пред Несрин и баща им.

Делара се изчерви. Позаглади роклята си с длани, като че така можеше да прикрие пресните петна от храна, неочакван дар от най-малкото й дете. Сетне заотстъпва бавно към къщата, свеждайки глава в поклон.

Сартак се засмя, когато жената прекрачи портите наобратно и впи пронизителния си поглед в Несрин, който сякаш нашепваше: „О, толкова си влюбена, че дори не е смешно!“.

Несрин отвърна на сестра си с вулгарен жест зад гърба си, който баща им се престори, че не е видял, докато говореше на Сартак.

— Извинявам се, ако внуците и племенниците ми си позволяват прекалено много с рука ви, принце.

Сартак обаче се усмихна широко — по-широко, отколкото някога го бе, виждала да го прави.

— Кадара си придава вид на благородно животно, но всъщност е по-скоро угодлива квачка.

Кадара разтръска пера и децата изпищяха доволно.

Бащата на Несрин стисна рамото й и каза на принца:

— Ще отида да ги наглеждам, в случай че решат да отлетят с нея.

И двамата останаха насаме. На улицата. Пред къщата на чичо й. И пред смаяните погледи на цяла Антика.

Сартак като че ли не забелязваше нищо от това и просто попита:

— Искаш ли да се поразходим?

Несрин преглътна сухо, надникна през рамо към баща си, който се мъчеше да удържи въодушевените деца, наумили си да яхнат Салки и Кадара, и кимна.

Закрачиха смълчани към тихата, чиста уличка зад къщата на чичо й, когато Сартак заяви:

— Разговарях с баща ми.

И тя се подвоуми дали тази среща в крайна сметка нямаше да се окаже злощастна. Дали армията, която бяха довели със себе си, не бе получила заповед да се прибере по лагерите. Или пък принцът… животът, който си представяше сред онази красива планина… нямаше да се превърне в поредната наивна илюзия.

Защото той беше точно такъв: принц. А в нейното семейство, колкото и да го обичаше, колкото и да се гордееше с него, нямаше нито капчица благородническа кръв. Здрависването на баща й със Сартак бе най-близката среща на когото и да било от рода Фалик с дворцовото потекло.

— И? — съумя да скалъпи Несрин.

— Обсъдихме… разни неща.

Гърдите й хлътнаха от предпазливия му тон.

— Разбирам.

Сартак спря сред песъчливата уличка, изпълнена с жуженето на пчели из жасмина, полазил по дуварите на съседните дворове. Този, който оставаше зад гърба им, принадлежеше на семейството й и на Несрин й се дощя да се покатери по оградата му и да се скрие вътре, само и само да не чува напиращите му думи.

Въпреки това се насили да погледне принца в очите. Той изучаваше лицето й съсредоточено.

— Казах му — продължи най-накрая Сартак, — че възнамерявам да поведа рукините срещу Ераван, независимо дали той е съгласен, или не.

Още по-лошо. Не й хареса накъде клонеше разговорът. Искаше й се изражението му да не бе толкова неразгадаемо.

Сартак си пое въздух.

— Той ме попита защо.

— Дано си му отговорил, че съдбата на света може да зависи от това.

Сартак се засмя.

— Да. Но освен това му обясних, че жената, която обичам, тръгва на война. И аз няма да се поколебая да я последвам.

Несрин не си позволи да осмисли думите му, да им повярва, докато не изслушаше докрай онова, което имаше да й съобщи.

— Той ми напомни, че си обикновено момиче без титла, че евентуалният наследник на хагана трябва да се ожени за принцеса, за знатна дама или поне за жена със земи и влиятелно семейство.

Гърлото й се стегна. Тя опита да заглуши гласа му, думите му. Не искаше да слуша останалото…

Сартак обаче взе ръката й.

— Аз му отвърнах, че ако това е необходимо, за да ме избере за свой наследник, то не желая да се боря за трона. И просто си тръгнах.

Несрин вдиша рязко.

— Полудя ли?

Той се усмихна едва доловимо.

— За доброто на империята се надявам, че не е така… — Придърпа я към себе си и телата им почти се докоснаха. — Защото баща ми ме посочи за свой наследник, преди да изляза от залата.

Несрин сякаш напусна тялото си. Имаше сили единствено да диша.

А като понечи да се поклони, Сартак стисна здраво раменете й. Спря я, преди да е успяла да сведе дори глава.

— Ти никога няма да ми се покланяш — прошепна той.

Наследник — хаганът го бе избрал за свой наследник. На всичко това. На земята, която обичаше и тръпнеше от нетърпение да опознае.

Сартак вдигна ръка и обгърна бузата й с длан. Мазолите му одращиха леко кожата й.

— Отлитаме на война. Няма нищо сигурно в бъдещето ни. Освен едно. — Той долепи нежно устни до нейните. — Освен чувствата ми към теб. Нито демонска армия, нито зли крале и кралици ще променят това.

Тя затрепери, проумявайки думите му.

— Аз… Сартак, ти си наследник…

Той се отдръпна да огледа лицето й отново.

— Заминаваме на война, Несрин Фалик. А когато сразим Ераван и пълчищата му, щом най-сетне прогоним мрака от този свят… Двамата с теб ще се върнем тук. Заедно. — Той пак я целуна, ала допирът му бе толкова ефимерен, че сякаш я помилва с устни. — И ще останем заедно до края на дните си.

Тя чу предложението му, обещанието му.

Съзря света, който разгръщаше пред нозете й.

И изтръпна. Изтръпна, като си помисли какво бе готов да й дари. Не империята и короната, а… живота си. Сърцето си.

Питаше се дали знае, че нейното сърце му принадлежеше още от първия им полет с Кадара.

Сартак се усмихна в отговор. Да, знаеше го.

Ето защо Несрин преметна ръце през врата му и го целуна.

Целуна го плахо, нежно, с искрено удивление. И вкуси в целувката му вятъра, планинските ручеи. Вкуси родината си.

Като се отдръпна, покри с длани страните му.

— Да вървим на война, Сартак — пророни, запаметявайки всяка линия на лицето му. — Пък после ще видим.

Той й отвърна със самонадеяна усмивка, като че непоколебимо бе решил какво следваше оттук нататък и тя по никакъв начин не можеше да го разубеди.

Откъм двора, през дувара, която ги делеше, сестра й се провикна толкова силно, че целият квартал я чу:

— Казах ти, татко!

67

Две седмици по-късно Ирен стъпи още призори на борда на красив, величествен кораб и се вгледа в изгрева над Антика за последен път.

На кораба кипеше оживена дейност, но тя просто стоеше до парапета и броеше минаретата на двореца. Плъзна поглед по всички озарени от крехката светлина квартали, чиито обитатели лека-полека се разбуждаха.

Есенни ветрове вече брулеха морето и корабът се люшкаше под нея.

Днес щяха да отплават към дома.

Не се сбогува с много хора — не чувстваше потребност. Кашин обаче я намери тъкмо когато слезе на пристанището. Каол му кимна и поведе кобилата й към кораба.

В продължение на един дълъг момент Кашин се взираше в големия кораб и във всички други, вече събрани на пристанището. Накрая каза приглушено:

— Ще ми се да не бях изричал нищо в степите онази нощ.

Ирен поклати глава. Не бе сигурна какво да му отвърне.

— Липсваше ми като приятелка — додаде той. — Нямам много.

— Знам — намери сили да му отговори тя. После добави: — И ти ми липсваше като приятел.

Казваше истината. А и всичко, на което бе готов сега за нея, за народа й…

Тя го хвана за ръката. И я стисна. Болката още тъмнееше в очите му, обгръщаше лицето му, но… там вече се четеше и разбиране. И бистър, неустрашим блясък, когато отправи взор към северния хоризонт.

Принцът на свой ред стисна ръката й.

— Благодаря ти отново. За Дува. — Той се усмихна леко, все така загледан в северното небе. — Пак ще се срещнем, Ирен Тауърс. Убеден съм.

Напълно занемяла, тя му се усмихна. Кашин й намигна и извади ръката си от нейната.

— Гривата на моя сулд още се вее на север. Кой знае какво може да открия по пътя си? Особено сега, когато Сартак ще носи бремето на престола, а аз съм свободен да правя каквото си поискам.

В града бе избухнала голяма врява около новината. Празненствата и разговорите по темата не спираха. Ирен нямаше представа какво мислят сестрите му и третият брат, но… в очите на Кашин цареше мир. Какъвто бе зърнала и в тези на останалите при последната им среща. И една част от нея наистина се питаше дали Сартак не бе сключил и друг безгласен пакт, освен „Не и Дува“. Може би дори „Не и ние“.

Ирен наново се усмихна на принца, на своя приятел…

— Благодаря ти за цялата ти добрина.

Кашин само й се поклони и си тръгна в сивкавата светлина.

Следващия час тя прекара на палубата на кораба, наблюдавайки мълчаливо разбуждащия се град, докато наоколо и под нея всички се приготвяха за дългото пътуване.

Вдишваше дълбоко морския въздух и аромата на подправки, заслушана в звуците на Антика под изгряващото слънце. Изпълваше дробовете си с тях, за да се запечатат там завинаги, докато очите й попиваха кремавите камъни на Торе Сесме, възвисяваща се над целия град.

Дори през ранната утрин кулата й приличаше на маяк, на копие, изсечено от надежда и покой.

Питаше се дали някога ще я види отново. Защото онова, което ги очакваше…

Порив на вятъра разлюля кораба и Ирен се вкопчи в парапета. Вятър откъм вътрешността на континента, сякаш всичките трийсет и шест божества на Антика запратиха вкупом въздушната струя, за да ги тласнат към родината й.

През Тясното море — и към войната.

Корабът най-сетне потегли след хаос от трескава дейност, цветове и звуци, но Ирен не помръдна от парапета. Съзерцаваше как градът се смаляваше все повече и повече…

И дори когато от брега остана само смътна сянка, тя можеше да се закълне, че още виждаше Торе да се извисява над него в бялото си сияние като ръка, вдигната за сбогом.

68

Каол Уестфол не приемаше нито една своя стъпка за даденост. Дори онези, с които стигаше до най-близката кофа, за да изхвърли съдържанието на стомаха си през първите дни по море.

Но едно от преимуществата да пътуваш с лечителка беше, че Ирен лесно успокояваше измъчения му стомах. А след две седмици на кораба, през които заобикаляха на косъм свирепи бури „корабометежници“, както ги наричаше капитанът… стомахът най-сетне му прости.

Един ден намери Ирен при парапета на носа, приковала очи в сушата. Или в посоката, откъдето щеше да изникне сушата, ако дръзнеха да я доближат. Следваха бреговата линия на континента си отдалеч, а по време на срещата с капитана преди броени минути бе разбрал, че се намират някъде край Северен Ейлве. Близо до границата с Фенхароу.

От Елин и армадата й нямаше никаква диря, но все пак доста време се бяха забавили в Антика.

Каол изтласка тези мисли от ума си, прегърна Ирен през кръста и я целуна по извивката на шията.

Тя дори не застина от неочаквания допир в гръб. Сякаш бе научила ритъма на стъпките му. Сякаш и тя самата не взимаше никоя от тях за даденост.

Отпусна се назад в обятията му и въздъхна, обгръщайки ръцете му със своите.

След лечението на Дува му беше нужен цял ден да се изправи с бастуна отново — и все пак доста сковано. Като през първите дни след възстановяването му: с напрегнат до болка гръб и пълна съсредоточеност във всяка крачка. Преодоля го със стиснати зъби и неизменните напътствия на Ирен. Ден след това почти престана да куца, но продължи да ходи с бастуна, а още ден по-късно започна да се движи с минимални неразположения.

Дори сега обаче, след две седмици в кораба, където Ирен можеше да лекува само разстроени стомаси и слънчеви изгаряния, Каол държеше бастуна си в каютата им, а количката — в товарното помещение, за да са му под ръка при необходимост.

Той надникна през рамото на Ирен към преплетените им пръсти върху корема й. Към еднаквите халки, красящи ръцете и на двама им.

— Нали не си мислиш, че като наблюдаваш хоризонта, ще стигнем по-бързо — прошепна до врата й.

— И подигравките със съпругата ти няма да го постигнат.

Каол се усмихна до кожата й.

— Но как иначе да се забавлявам през дългите часове на кораба, лейди Уестфол?

Ирен изсумтя, както правеше винаги, наречеше ли я така. Той обаче не бе чувал по-красиво съзвучие — освен това на венчалните им обети, изречени в храма на Силба в Торе преди две седмици и половина. Ожениха се със скромна церемония, но Хасар настоя за сватбено пиршество, с което надхвърли всичките си предишни гуляи в двореца. Принцесата може да беше всякаква, но определено умееше да организира празненства.

И да командва армади.

Каол се молеше боговете да са благосклонни към него, когато я срещнеше с Едион.

— За човек, който мрази да го наричат „лорд Уестфол“ — поде Ирен, — май доста обичаш да използваш моята титла.

— Отива ти — отвърна той и пак я целуна по врата.

— Да, толкова ми отива, че Еретия не спря да ми се подиграва с реверанси и поклони.

— Еретия е човекът, когото с радост щях да зарежа в Антика.

Ирен се засмя, щипна го по китката и се измъкна от прегръдката му.

— Като слезем на твърда земя, ще си благодарен, че сме я взели.

— Надявам се.

Тя го ощипа отново, но Каол хвана ръката й и я целуна по пръстите.

Съпруга — неговата съпруга. Никога преди не беше виждал пътя си толкова ясно, както онзи следобед преди три седмици, когато я съзря в градината и просто… го осъзна. Осъзна какво желаеше, затова просто отиде до стола й, коленичи пред нея и й предложи.

„Ще се омъжиш ли за мен, Ирен? Ще ми станеш ли съпруга?“

Тя го прегърна с такава сила, че прекатури и двама им право във фонтана, където, за нещастие на рибите, продължиха да се целуват, докато един слуга не се покашля, минавайки покрай тях.

Сега морският въздух караше косата й да бухва, а луничките по носа и бузите й да изпъкват още повече, и като я гледаше… Каол се усмихна.

Усмивката, с която му отвърна Ирен, бе по-ярка от слънчевото отражение по водата край тях.

Беше взел онзи проклет златист диван на кораба, нищо че възглавниците му бяха съдрани. Естествено, Хасар не му спести подигравките, като забеляза да го качват в товарното отделение, но него не го беше грижа. Ако оцелееха във войната, щеше да построи къща на Ирен около тази грозотия. С конюшня за Фараша, която в момента измъчваше горките войници, изпратени да чистят клетката й на борда на кораба.

Беше сватбен подарък от Хасар заедно с кобилата муники на Ирен.

Каол почти бе на път да каже на принцесата да си задържи коня на Хелас, но пък го привличаше идеята да тъпче войниците на Морат с кобила на име Пеперуда.

Още облегната на него, Ирен стисна в ръка медальона, който никога не сваляше от врата си, освен когато се къпеше. Каол се питаше дали щеше да се намери някой бижутер, който да промени инициалите й.

Защото вече не беше Ирен Тауърс, а Ирен Уестфол.

Тя сведе лъчезарен поглед към медальона, чието сребро блестеше почти ослепително на обедното слънце.

— Май вече нямам нужда от малката си бележчица.

— Защо?

— Защото не съм сама — отвърна тя, плъзвайки пръсти по метала. — И защото открих смелостта си.

Той я целуна по бузата, но не каза нищо, когато Ирен отвори капачето и внимателно извади пожълтялото парче хартия. Вятърът опита да го изтръгне от пръстите й, но тя го стисна здраво и го разгъна.

Обходи с поглед посланието, което бе чела хилядократно.

— Чудя се дали ще се върне за тази война. Която и да беше. Говореше за империята, сякаш… — Ирен поклати глава и сгъна листчето. — Вероятно ще се прибере у дома, за да се бие, накъдето и да е отплавала преди това.

Тя му подаде парчето хартия и се обърна към морето пред тях.

Каол пое от пръстите й листчето, гладко като кадифе от безчетните сгъвания и разгъвания, от дългото носене в джоба й и стискане с пръсти толкова години.

Отвори го и прочете думите, които вече знаеше.

„За да стигнеш, където трябва — и малко отгоре. Светът се нуждае от повече лечители.“

Вълните се укротиха. Самият кораб като че застина.

Каол надникна към Ирен, усмихна се ведро към морето и наново сведе очи към бележката.

Към почерка, който познаваше като своя собствен.

Ирен се вкамени, зървайки сълзите, рукнали неудържимо по лицето му.

— Какво има?

По онова време е била на шестнайсет, почти седемнайсет. И щом е попаднала в Иниш…

Значи е било на път към Червената пустиня, където е отивала да се обучава при Тихите асасини. Синините, които Ирен бе описала… Следи от побоя на Аробин Хамел, наказание за освобождаването на робите на Ролф и погрома над Залива на Черепа.

— Каол?

„За да стигнеш, където трябва — и малко отгоре. Светът се нуждае от повече лечители.“

Там, в посланието й…

Той най-сетне вдигна очи и примигна, за да прогони сълзите от тях, оглеждайки лицето на съпругата си. Красивите му линии, златистите й очи.

Дар.

Дар от кралица, видяла друга жена в ада и решила да й подаде ръка. Без да очаква отплата. В миг на добрина бе подръпнала нишка, която…

Ала дори Елин нямаше как да е знаела, че спасявайки една прислужница от лапите на онези наемници, учейки я как да се отбранява, оставяйки й злато и тази бележка…

Дори тя нямаше как да е знаела, да е предполагала дори, че ще получи отплата за милосърдието си.

Не просто от лечителка, благословена от самата Силба, способна да изкоренява Валгите.

Но и от всички онези триста лечителки, тръгнали с нея.

Триста лечителки от Торе, разпределени из хиляда на брой кораба на хагана.

Ирен бе поискала услуга като награда за избавянето на обичната му дъщеря.

„Всичко“, бе обещал хаганът.

И тя коленичи пред него. „Спасете народа ми.“

Само това бе пожелала. Само за това му се бе примолила.

Спасете народа ми.

И хаганът изпълни желанието й.

Хиляда кораба от армадата на Хасар и неговата собствена. Пълни с войници на Кашин и даргански конници.

А над тях, обгърнали хоризонта далеч зад флагманския кораб, на чийто борд плаваха Каол и Ирен… Над тях летяха хиляда рукини от всички кланове и лагери, предвождани от Сартак и Несрин.

Армия, достойна да се опълчи на Морат. А идваха и още войски — Кашин ги събираше в Антика. Каол бе дал на двамата с баща му две седмици; заради есенните бури беше рисковано да чакат повече. Но армията, с която плаваха сега… беше едва половината. Едва половината, а мащабите й по вода и в небето…

Каол сгъна бележката, следвайки овехтелите й прегъвки, и внимателно я прибра обратно в медальона на Ирен.

— Задръж я още малко — прошепна й. — Струва ми се, че един човек ще иска да я види.

Тя го изгледа с учудване и любопитство, но не го попита нищо. Каол отново я прегърна през кръста.

Всяка стъпка, целият път ги бе водил насам.

От онази крепост навръх брулената от снежни ветрове планина, където мъж с лице, кораво като камъка наоколо, го изхвърли на студа; до солната мина в Ендовиер, където асасин с очи като див огън му се подсмихна несломимо и дръзко въпреки цялата година в ада.

Наемна убийца, намерила съпругата му — или пък двете се бяха открили една друга, две благословени от боговете жени, скитащи из тъмните пепелища на света. Две жени, които сега държаха съдбата му в ръцете си.

Всяка стъпка. Всеки завой към мрака. Всяка секунда на отчаяние и гняв, и болка.

Бяха го довели точно там, където трябваше да стигне.

Където искаше да стигне.

Миг на добрина. От млада жена, отнемаща животи, към млада жена, която ги спасяваше.

Спаруженото късче мрак в него се сви още повече. Сви се, напука се и рухна в прах, който морският вятър разнесе. Сред онези хиляда гордо плаващи кораба зад него. Сред лечителките, споделящи палубите им с войниците и конете — лечителките и Хафиза, тръгнали на война, когато Ирен помоли и тях да спасят народа й. Сред руките, носещи се през облаците, следейки за опасности напред.

Ирен го гледаше тревожно. Той я целуна веднъж, и още веднъж.

Не съжаляваше за нищо. И нямаше да се обръща назад.

Не и с Ирен в обятията си, плътно до него. Не и с бележката в медальона й, малкото доказателство, че се намира точно там, където трябва… че винаги се е стремял натам. Към това място във вселената.

— Ще ми обясниш ли някога драматичната си реакция — подкани го накрая тя, цъкайки с език, — или просто възнамеряваш да ме целуваш цял ден?

Каол се засмя гърлено.

— Дълга история е. — Той преметна ръка през кръста й и се вгледа в хоризонта заедно с нея. — Пък и е най-добре да си седнала.

— Тези са ми любимите — намигна му тя.

Каол се засмя отново, долавяйки звука във всяка част от тялото си, еклив и мелодичен като камбана. Последен радушен звън, преди бурята на войната да ги връхлети.

— Хайде! — Той кимна към войниците, трудещи се по греблата заедно с хората на Хасар, тласкайки кораба на север към кървавото бойно поле. — Ще ти разкажа, докато обядваме.

Ирен се надигна на пръсти и го целуна, преди да поемат към просторната си каюта.

— Не знам каква е тази история, но дано да си струва — усмихна му се шеговито тя.

Каол също се усмихна на съпругата си, на светлината, към която цял живот бе крачил несъзнателно дори когато не бе съзирал и искра от нея.

— О, струва си — пророни той. — Струва си.

ОГНЕНО СЪРЦЕ

Бяха я затворили в гробница от мрак и желязо.

Приспали я бяха насила с виещи се струйки благовонен дим през хитро скрити дупки в желязната плоча отгоре. И тези около нея. И отдолу.

Ковчег, създаден от древна кралица, за да погребе вътре слънцето.

Пленена, тя заспа обгърната в желязо. Засънува.

Понесе се през морета, мрак и огън. Принцеса на нищото. Безименна.

Принцесата пя на тъмнината, на пламъка. И те пяха за нея.

Нямаше нито начало, нито край, нито среда. Само песента и морето, и железният саркофаг, превърнал се в неин будоар.

Докато не изчезнаха.

Докато ослепителна светлина не заля спящия, топъл мрак. Докато вятърът не влетя в него, свеж и с аромат на дъжд.

Тя не го усети по лицето си. Не и през смъртната маска, окована към него.

Клепачите й се открехнаха. Светлината прогори и форми, и цветове след дългото й заточение в сумрачните дълбини.

Но пред очите й се появи лице — над нея. Надничаше над капака, издърпан настрани.

Тъмна, буйна коса. Луннобледа кожа. Устни, червени като кръв.

Устата на древната кралица се кривна в усмивка.

Зъби, бели като кост.

— Будна си. Чудесно.

Сладък и студен глас, способен да погълне звездите.

Отнякъде, откъм ослепителната светлина, груби, осеяни с белези ръце бръкнаха в ковчега. Сграбчиха веригите, с които бе окована. Ловецът на кралицата; острието й.

Той изправи принцесата на крака. Тялото й бе далечна, несекваща болка. Не искаше да се връща в него. Бореше се, дращеше с нокти да се добере до пламъка и мрака, които я напускаха като утринен отлив.

Ала ловецът я дръпна грубо към жестокото си, красиво лице с усмивка на паяк.

И не й позволи да трепне дори когато древната кралица измърка:

— Да започваме.

БЛАГОДАРНОСТИ

Отново се изправям пред плашещото предизвикателство да изкажа признателността си към множеството чудесни хора в живота ми, заради които съществува тази книга. И все пак искам да изразя огромната си любов и благодарност към: Съпруга ми Джош: ти си моята светлина, моята скала, най-добрият ми приятел, моят пристан, общо взето — всичко. Благодаря ти, че се грижиш толкова добре за мен, че ме обичаш, че си до мен в това невероятно приключение. Смехът ти е най-любимият ми звук в целия свят.

Ани: ти седя до мен през всичките месеци, които ми отне написването и редакцията на тази книга, така че донякъде чувствам нужда да сложа името ти на корицата, но докато не започнат да признават съавторството на кучешките ни приятели, ще трябва да се задоволиш и с подобно откровение: обичам те, мило кученце! Рунтавата ти опашка, ушите ти като на прилеп, нахаканото ти поведение и вечната живост в походката ти… Всичко. Дано напишем още много книги заедно — и да се гушкаме още много години.

Агентката ми Тамара: вече сме издали десет книги заедно, а още нямам думи да изразя благодарността си за цялата ти помощ. Благодаря, благодаря, благодаря, че винаги си в моя ъгъл, че се трудиш толкова усърдно, и изобщо — че си истински пич.

Лора Берние: насоките ти, мъдростта ти и вълнението ти около тази книга превърнаха работата ми по нея в същинско удоволствие. Хиляди благодарности за всеотдайния ти труд и редакторската намеса — и задето ми помогна да преобразя тази книга.

Екипът на „Блумсбъри“, защото е най-страхотният издателски екип на планетата: Бетани Бък, Синди Лох, Кристина Гилбърт, Кейтлин Фарар, Найджъл Нютън, Ребека Макнели, Соня Палмисано, Ема Хопкин, Иън Ламб, Ема Брадшоу, Лизи Мейсън, Кортни Грифин, Ерика Бармаш, Емили Ритър, Грейс Уули, Ешани Агравал, Алис Григ, Елиз Бърнс, Джени Колинс, Бет Елър, Кери Джонсън, Кели де Груут, Ашли Постън, Луси Маки-Сим, Хали Баумстайн, Мелиса Кавоник, Уна Патрик. Даян Арънсън, Дона Марк, Джон Кендъл, Никълъс Чърч, Ана Бернар, Шарлот Дейвис и целия екип по защита на авторските права в чужбина. Както винаги съм ви безкрайно благодарна за всичко, което правите за мен и книгите ми. За мен е чест да работя с всеки един от вас.

Джон Касир, Кира Снайдър, Ана Форстър и екипа от „Марк Гордън“: Вие сте върхът! Безумно щастлива съм, че книгите ми са във ваши ръце.

Каси Хоумър: благодаря ти оттук до безкрайността за всичко. Ти си направо фантастична.

Линет Нони: толкова много се радвам, че се запознахме на онази „Супанова“ преди няколко години! Благодарности до Луната и обратно за цялата помощ, която ми оказа относно тази книга, задето си гениален генератор на идеи и просто защото си ти.

Рошани Чокши: като начало, ти си мой човек! Благодаря ти за смеха, за мъдрите съвети и че си истински слънчев лъч. За мен е чест да те наричам своя приятелка.

Стеф Браун: ти си моята вярна партньорка във фенгърлството. Благодаря ти за цялата подкрепа — и за приятелството. Не мога да опиша колко са важни за мен. Нямам търпение пак да си спретнем един маратон с „Властелинът на пръстените“ (#FellowshipoftheDrink).

Дженифър Арментраут, защото си най-приветливият, сърдечен и всеотдаен човек, когото познавам; Рене Ахдие за вечерите, по време на които винаги се смеем от сърце; Алис Феншианг, задето си ми вярна спътница във фентъзи средите и изобщо страхотен приятел; и Кристина Хобс и Лорън Билингс, защото са двама от най-любимите ми хора на света.

Чарли Боуатър: откъде да започна! Благодаря ти за невероятните карти, за илюстрациите, които продължават да ме изумяват и вдъхновяват — изобщо за всичко. Нямам думи да изкажа колко се гордея със съвместната ни работа и колко важно е за мен творчеството ти.

Кати Гарднър и Ейвъри Олмстед: благодаря ви от дъното на душата си за дълбокомислените коментари и идеи — не съм в състояние да ви обясня колко скъпоценни бяха за мен и до каква степен оформиха същината на книгата ми. Толкова се радвам, че се запознахме.

Джак Уедърфорд, чиято книга „Чингис хан и сътворението на съвременния свят“ завинаги промени представата ми за световната история и вдъхнови до огромна степен историята и облика на хаганата. Благодаря и на Пол Кан за блестящата му адаптация на древния текст „Тайна история на монголите“ и на Каролин Хъмфри за статията й „Ритуали на смъртта в Монголия“.

Родителите и семейството ми: благодаря ви за щастието, любовта и подкрепата, които внасяте в моя свят. На най-новото попълнение в семейството ни, малката ми племенничка, искам да кажа, че озари живота ми с появата си. Дано, като пораснеш, да станеш огнена дама.

Огромна признателност към уникалните ми приятели: Дженифър Кели, Алекса Сантяго, Кели Грабовски, Вилма Гонзалес, Рейчъл Доминго, Джесика Рийгъл, Лора Ашфорт, Саша Алсбърг и Дияна Уан. На Луис Анг: вече се чувствам като развалена плоча, настъпи ли моментът да ти благодаря за цялата помощ, но благодаря ти страшно много за подкрепата и чудесното приятелство.

И на вас, скъпи читатели: благодаря ви, че осмисляте усърдния ми труд и че сте най-великолепната група хора на земята. Обожавам ви!

1

От английската дума tower — кула. — Б. пр.

2

Вид арабски кон, развъждан от бедуините. — Б. пр.

Content

Сара Дж. Маас
Кулата на зората
(книга 6 от "Стъкленият трон")

Първа част
Градът на боговете

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

Втора част
Планини и морета

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

ОГНЕНО СЪРЦЕ

БЛАГОДАРНОСТИ

1