Лущевская Оксана

Задзеркалля

Оксана Лущевська

Задзеркалля

Дивно, але мені чомусь здається,

ніби я — невидимка…

Льюїс Керолл

«Аліса в Задзеркаллі»

Розділ 1

Діна лежала на підлозі. Діна зменшувалася. Дивилася на руки — до побачення, руки. Дивилася на ноги — до побачення, ноги.

У які двері постукають руки? Куди поведуть ноги? Діна зменшувалася. Ось-ось вона, як Аліса в Дивокраї, вийде в прегарний сад. Щоправда, засніжений. Бо нині початок зими, і за вікном падає перший сніг. А із саду до Задзеркалля недалеко. Головне — дійти до Дивокраю, а звідти вже близько. Треба тільки уявити. Діна меншала, меншала…

Діна поволі вибиралася з її вузької темної кімнати.

Розділ 2

То була найдовша ніч у моєму житті. Як і весь наступний тиждень. Я прокинулася від гуркоту в коридорі. Від рипіння коліщат. Від поквапно відчинених кимось із медперсоналу настіж дверей. Від світла, що різко зблиснуло в нашій палаті.

Щоправда, мене такі нічні прокидання особливо не дивували, бо я вже другий тиждень лежала в лікарні із запаленням легень. А в лікарні така суєта завжди. Щодень. Щоніч. Так мені бачилося. У палатах хворі — як жучки в коробочці від сірників. Когось випустили, когось упіймали, хтось вислизнув сам. Коробочка на чотири ліжка, кілька стільців і два вузьких вікна. Зате краєвид — на засніжений двір, на ялини.

Дивно, але в цій нашій тісній коробочці я почувалася навіть дуже незле. Щоправда, досі кашляла. І ще інколи ввечері підіймалася невисока температура. А з нею, сказав лікар, виписати мене не могли. Навіть якщо одужувала я просто на очах. Та я, якщо чесно, і не хотіла, щоб мене виписували. Бо щойно я потрапила в лікарню, як закохалася в хлопця з палати в кінці коридору.

Його звати Ростя. І я вже не розуміла світу поза лікарнею — світу без Рості. Тому цей лікарняний простір мене влаштовував. Я навіть ладна була брехати, що почуваюся зле, аби мене довше потримали, аби моя коробочка раптом не відчинилася завчасно, аби ми з Ростею не розлучалися.

— Сюди, — крикнула медсестра. — Сюди кладіть!

«Що там знову?» — я сховалася з головою під ковдру.

— Дайте поспати… — пробурмотіла котрась із жінок нашої палати.

У лікарні свій світ.

Спочатку в палаті всі чужі. Ненависні. Бридкі. Кожен має свій запах. Від тіла. Волосся. Одягу. Навіть найдорожчі парфуми не перебивають того запаху. Та згодом звикаєш.

У лікарні кожен хоче знати, чого ти там. Що болить. В якому боці. Як довго. Чи є температура. Що показали аналізи. Який тиск. Що кажуть лікарі.

Далі кожен забуває, про що йшлося, і скаржиться на свої хвороби — аналізи, тиск, температуру… До цього, як і до запаху, звикаєш теж.

Нині я знаю ледь не все про сусідок по палаті. І сусідів з інших палат, що поздовж коридору. Знаю навіть подробиці з їхнього особистого життя. Наприклад, у Міли чудовий чоловік. Наче б мене те мало хвилювати. Він подає їй чай чи каву просто в ліжко. Те, що не робить мій тато для моєї мами. Однак моя мама вважає, що пити чай чи каву в ліжку абсолютно незручно. Можна розлити, потому ніколи не відіпрати темні плями з білизни. Та й загалом, судячи з того, як неприємно лежачи в ліжку приймати ліки, чай чи кава теж мені б не пішли.

У Назара, того, що працює таксистом, жінка поїхала на заробітки. Він каже, що тішиться своїй свободі, якби не син, що повсякчас вимагає уваги. У двадцятидев’ятирічної Гольки — особиста проблема, так вона всім бідкається. Голька не вживається з чоловіками. Їй здебільшого щастить, як вона стверджує з іронією, а може, сарказмом, на вільних художників. У літньої пані Інги — діти-егоїсти (це слівце теж підкинула Голя, хоча мої батьки, коли сердяться на мене, теж інколи кажуть, що я велика егоїстка, дбаю лише про свої інтереси). Не малі діти — дорослі. Вони до неї не хочуть ходити. Не провідують її майже ніколи. А як приходять — то сварять. За що — незрозуміло. Вона повсякчас про це говорить. Каже, що коли піде зі світу, усім стане легше. Мені її шкода. Уявляю, якби до мене не приходили батьки і сестра. Або приходили й постійно нарікали… Це було б направду нелегко. От я думаю про знайомих по лікарні, думаю і розумію: зараз мене мало хвилюють нещастя інших людей. Чому?

Бо я щаслива.

Хай там що, а той, хто мене хвилює, чекатиме вранці біля вікна, що виходить на засніжений двір. На сходовому майданчику. Між другим і третім поверхами.

Ми відхилимо фіранку, прочинимо вікно, простягнемо руки й будемо ловити сніжинки. Ніби ненавмисно торкнемося пальцями. Потім він візьме мою руку й сховає в кишеню свого пухкого халата. Або навіть візьме обидві мої долоні й сховає у своїх. Ростині долоні значно більші за мої. Ростині долоні — гарячі.

Він грітиме мої руки своїм подихом. Я ховатиму обличчя у комір його халата. І похапцем озиратимуся, щоб ніхто з медсестер нас не побачив. Але, чесно кажучи, нас уже засікали не раз.

У лікарні така атмосфера — усі про всіх усе знають. І лише нові пацієнти часом стають гарячою темою для розмови. Та мені байдуже до новоприбулих. Я вже казала, до кого мені не байдуже. Так, до нього, Рості. І до всього, що відбувається з ним. Усього, що відбувається з нами.

— Кладіть!

«Хто там?»

— Ну, дайте поспати…

«Що там коїться?»

— Обережно!

«Розберуся вранці…»

— Крапельницю!

Я таки визирнула з-під ковдри.

Спини медсестер. Спини лікарів.

Спини, спини, спини…

— Обережно з крапельницею!

«Хто там?»

Я навмисне шморгнула носом. Звідкись у мене взялася така звичка. Так, наче я хочу попередити про те, що я тут, але я, мовляв, не підглядаю, а сповіщаю вам про свою присутність. Моя мама, я не раз помічала, у таких ситуаціях навмисне покашлює: ги-кит-хххх. І тоді всі на неї звертають увагу. Отож вона не почуває себе прикро, начебто ловить когось на гарячому.

— Ги-кит-ххххх, — та ніхто не дивиться. Тільки пані Інга зиркнула на мене — і перевела стривожений погляд на двері.

Там стояла струнка невисока жінка. Обличчя в неї перекривлене й біле-біле, як халати в медперсоналу. Її обличчя мені знайоме.

Я протерла очі. Начепила окуляри. Добре, що мама наполягла, аби я взяла в лікарню окуляри, а не лінзи, які ношу в школі. Я соромлюся носити окуляри на людях. Хоча окуляри начепив — і є. Не те що з лінзами. Та й вигляд у них я маю досить діловий. Ну, звичайно, піжама в цей діловий стиль не вписується. Зате приховує фігуру, бо вона в мене не дуже: великі плечі, непомітна талія й тонкі ноги. Хоча Рості подобається моя фігура. Він каже, що я схожа на якусь там відому плавчиню. Та я зі спортом не дружу.

«Хто там?»

Так-сяк закрутила в гульку своє підстрижене до плечей волосся. Закріпила олівцем. Моя сестра Оля називає цей стиль неохайним. А мені подобається — такий собі творчий хаос. Хоча я людина далеко не творча. Не те, що Оля, яка читає десятки книжок на тиждень, пише повість і ще й малює чорнилом невеликі ілюстрації до своєї майбутньої книжки. Ми бачили кіно про англійську письменницю Беатрікс Поттер. Вона малювала кроликів і потім писала про них казки. Я кажу Олі, що вони з Беатрікс схожі.

Оля в тому тямить: і в писанні, і в малюванні. Оля визначилася зі своїми інтересами. А в мене ще є час. Принаймні я можу думати аж до закінчення школи.

Хто ж ця жінка? Примружилася: знайоме обличчя!

Звідки ж я її знаю?

Де я її бачила?

Чомусь заколотилося серце. Руки затряслися. Я ривком опустила ноги з ліжка. І по саму шию загорнулася в ковдру.

Вставши, підійшла ближче до білих спин і зазирнула за них.

«Хто там?»

Серце застукотіло так сильно, що білі халати попливли. А за ними стіни, вікно, моє ліжко, двері…

Це Дінчина мама!

Дінчина!

Дінка з паралельного класу. Дінка, яку я ненавиділа. За те, що трапилося з Антоном Тортиком. Серце гупало-гупало, як дзвін у грудях. Тряслися руки. Мені було страшно — страшно дивитися на непритомну Дінку.

Бо то Дінку поклали на ліжко. Бо то Дінка лежала під крапельницею. Бо то про Дінку шепотілися медсестри. На Дінку позирали жінки в палаті.

Дінчине життя висіло на волосині.

Розділ З

Діна поволі падала в темну глибінь.

Губи покривалися снігом.

Було дуже холодно.

Діні хотілося розтерти руки. Діні хотілося розтерти ноги. Зігрітися.

Її бентежило: якщо вона, як Аліса, летіла на дно колодязя, то чому на її шляху не було книжок? Чому не було баночки апельсинового варення? Чому не висіли картини й географічні карти?

Діна не розуміла, куди подівся Кролик з Рожевими Очима, який спритно пробіг повз і поманив її за собою.

Тільки про те подумала — відразу й згадала: Кролика не було взагалі.

Його вона вигадала.

Якщо Кролика не було, то чого ж вона летить вниз? Навіщо? За ким?

Адже там, унизу, непроглядна темінь.

І відлуння… відлуння чиїхось голосів десь зверху: «Сюди! Сюди!»

Діна летіла.

Розділ 4

— Сильне отруєння медикаментами, — сказав лікар, який схилився над Дінкою і намагався прощупати її пульс. — Далеко зайшла дівчина, — додав він. — Та ви, мамко, не стійте як привид. Беріть табурет, сідайте збоку.

Дінчина мама повільно підійшла до ліжка. Начебто не вона рухала ногами, а хтось інший їх переставляв, смикаючи за потрібні ниточки. Мені вона здавалася лялькою-маріонеткою. Таку ляльку в дитинстві подарувала мені Оля на день народження. Потому ми з нею розігрували ляльковий театр. Та лялька, звали її Мірабелла, мені не дуже подобалася. Здавалося, що в неї відвалиться голова чи якась інша частина тіла. Її постійно потрібно було підтримувати. А я того не вміла.

Та ось тієї миті мені захотілося, щоб Дінчина мама стала лялькою. Тоді б я смикнула її за мотузку, хоч і невміло, але в потрібному напрямку. Бо мені здавалося, що вона зовсім не розуміла, про що говорив лікар і що просив зробити. Вона розгублено блукала очима по палаті.

— Зараз треба чекати. Більше нічого зробити не можна… — видихнув лікар і махнув цупкою рукою. — Самі знаєте.

Дінчина мама промовчала, низько опустивши голову. Вона завмерла на півкроці.

Моє серце знову заколотилося.

Я миттю метнулася вбік, скинула з табуретки свій пакетик із м’ятними льодяниками, який принесли батьки, і подала жінці стілець. Не глянувши на мене, вона автоматично підсунула його до ліжка, де лежала Дінка.

— Дивіться, щоб у пляшці не скінчилися ліки, — сказала медсестра, що крутилася біля лікаря. — Щойно лишиться отак, — показала на пальцях, — кличте когось із нас.

«Сильне отруєння?» — луною тенькнуло всередині.

Дінчина мама провела медсестру розгубленими очима, прикритими припухлими повіками. Потім жінка, не озираючись на нас із пані Інгою, вп’ялася в крапельницю. Ми переглянулися. Пані Інга поволі вийшла з палати.

Я натомість сховалася під ковдру. Дінка не йшла мені з голови, хоча я не хотіла про неї думати. Я намагалася перемкнутися на інше, вчепитися за думки про Ростю, про нашу зустріч. Адже зараз уже друга ночі, і ми зовсім скоро побачимося. Зазвичай ми зустрічалися на світанку, перед процедурами. Нам подобалося дивитися через вікно на рожеве зимове сонце й уявляти, що ми на безлюдному острові. Де нікого: тільки ми. Я і Ростя…

«Ростя… Дінка… Ростя… Рос… Дінка… Ро… Дінка… Р… Дін-ка…»

Як же я її ненавиділа! Усім своїм серцем. Ні, усім своїм єством. Хоча… може, ненависть — то занадто? Ненавидіти — це кипіти всередині, казала Оля. А я не кипіла. Маючи Ростю поруч, я забувала про тих, хто зробив мені боляче. І про тих, кому зробила боляче я. Хоча мені мало б бути соромно, але думати про те не хотілося. Навіщо було згадувати?

Щось живе досі боліло мені всередині. І було дивно, бо я усвідомила, що мій біль тепер був радше за непритомну Дінку. Мене тіпало від того, що вона була поряд у такому стані. Як же довго ми з дівчатами бажали, щоб з нею щось трапилося. Що-небудь. Бо тоді б Тортик точно дістався комусь із нас. Ми за нього змагалися. Але Тортик був Дінчин. Як і вся ця історія, яка заполонила мої думки, — Дінчина історія.

Розділ 5

«От смішно було б опинитися серед людей, які ходять догори ногами!» — крутилося в Діни в голові, доки вона падала вниз.

Вона чітко розрізняла якихось дивних білих створінь у темряві.

У них були балухаті червоні очі. Довгі пащеки. Чи то вовки, чи то собаки.

Ні. То були коти. Хвостаті. Пелехаті. З гострими зубами й кігтями. Вони сичали й пихкали, коли бачили, як Діна летіла вниз.

Сюди? Сюди!

Тепер замість котів довкола кишіли великі білі пацюки. Вони простягували свої коротенькі лапки й намагалися впіймати Діну.

Діні було страшно… Де ж засніжений сад?

Де ж сад, на який вона сподівалася?

Діна падала.

Розділ 6

Згадую, як ми всі разом — Анька, Ліка, Лима та я — раптом помітили Тортика. Доти ми дихали одним повітрям, були нерозлийвода. Тортик же давно вчився в нашій школі, але якось раніше ніхто з нас ним не цікавився. Ми вважали, що він не для нас. Хоча кожна з нас мріяла, щоб Тортик до неї заговорив чи хоч просто кинув погляд.

Утім трапилося так, що якось на шкільній вечірці Тортик підіслав до Аньки свого друга Сірого. Той щось шепнув їй на вухо, і Анька миттю розквітла. Вона усміхалася кутиками губ. Так вона усміхалася лише від щастя. Цю її звичку я добре знала.

Ми з дівчатами перезирнулися. Ліка захихотіла, а коли Тортик зиркнув на неї, вмовкла. Я тоді не зрозуміла ні її сміху, ні його погляду. Та повернулася Анька й махнула нам рукою йти за нею. Ми зайшли за двері.

— Хто зі мною? — крикнула вона.

— Куди? — здивувалася я.

— Куди? — повторила Ліка.

— Кажи, — Лима схопила Аньку за руку.

— Нас запросив на побачення Тортик!

— Що? — мені здалося, що слово «нас» вона сказала помилково.

— Кого це нас?

— Мене, тебе, — Анька тицяла на кожну пальцем, — тебе, тебе.

— Я не піду, — відрізала я й зиркнула на Тортика, який не зводив з нас чорних очей. Він по черзі зміряв нас поглядом. Мені було неприємно, але водночас здавалося, що сотні мурашок бігли по моєму тілу.

— А чого ти сміялася, Ліко? Ти щось про це знаєш? Що це за ідейка? — голосніше сказала я, ніби відповідаючи на пронизливий погляд Тортика.

— Hi-і… Просто засміялася собі. А чо’? — вона трохи ніяково поправила волосся, що спадало на очі.

— Як це просто?

— Ну, ти ж сама знаєш, — знизала вона плечима, — такий симпатичний цей Тортик…

— Ліко, він запросив не тебе, — перебила її Анька, — а нас усіх. Тож попустись. І не витріщайся так на нього.

— Та розслабся, — відповіла Ліка. — Ноу проблем. Усіх, то всіх.

— Я пас! — твердо сказала. — На побачення відразу із чотирма… чи… трьома. Без мене. Нічого собі — вигадав! Я в такі ігри не граю, — відповіла я немов Олиними словами.

— Хто ще не йде? — почервоніла Ліка. — Ви дівчата, якщо не хочете, то й не обов’язково. Не йдіть. Правда, не йдіть! Я сама піду.

— Та це якийсь прикол, хіба не бачите? — я кинула гострий погляд на Сірого, який навмисне пройшовся біля нас. Він нахабно намагався торкнутися Аньчиної спідниці. — Як я сказала, йдіть без мене, — я розвернулася й попрямувала до класу, щоб забрати свою сумку.

Дівчата наїжачено переглянулися, але жодна з них не промовила ні слова.

Я поволі плелася додому сама, і те побачення не йшло мені з голови. Було бридко думати, що Тортик вирішив організувати щось на зразок кастингу моделей. А ще бридкіше, що дівчата прикидалися дурепами. Ну як це йти вчотирьох на побачення з одним хлопцем?

Мені побачення уявлялося чимось особливим. Щоправда, на справжньому побаченні я ще досі ніколи не була (до зустрічі з моїм Ростею). Якщо не враховувати, що кілька років тому, коли мої батьки відправили мене на море зі своїми друзями, я шукала можливості залишитися наодинці з Пашкою, з яким там познайомилася. Я тільки те й робила, що намагалася знайти відмовку для дорослих, щоб втекти з пляжу або на пляж, щоб бути поряд із ним. Однак із того нічого не вийшло. Паші подобалася інша дівчина: струнка, зовсім не схожа на мене. Тож сподіватися не було на що.

Я склала собі уявлення про перше побачення з романтичних комедій на кшталт «Амелі» та невеличких бульварних романчиків, які часом брала почитати попри висміювання Олі. Знайомство мало б розпочатися із випадкового зіткнення на вулиці чи в громадському транспорті, а далі мало би бути запрошення на побачення, квіти, кава, кіно. Моя Оля з цього сміялася. Казала, що велика любов — та, що дозріває з роками. Я з нею не погоджувалася відразу з кількох причин. По-перше, мені не хотілося чекати довгі роки. По-друге, романтичне побачення — це ніяка ще не любов. І не завжди, як пишуть в книжках, до неї приводить. То Оля щось плутала. Мріяла про щось своє. У неї на все були категоричні погляди. Як, власне, і в мене. Та в Олі свої, а в мене — свої. Цим ми з нею водночас і схожі, і різні.

Побачення!

Скільки разів ми з дівчатами обговорювали їх. Анька, наприклад, мріяла, щоб якийсь хлопець, назвемо його N., повів її в кіно. Вона навіть уявляла собі: вони з N. трималися б за руки, і, як герої фільмів, ладні були б віддати життя за любов. Ліка хотіла потрапити на супергучну вечірку й закохатися у високого блондина (саме так вона стверджувала), який запросив би її на танець. Лимі праглося чогось екстремального: вона любила різні види спорту, тому мріяла, що її коханий мав би перемогти в якомусь змаганні. Кожна з нас хотіла чогось свого. Інтереси наші збігалися хіба ось із Тортиком.

І чого ми всі на нього запали? Кожна з нас вдавала, що не помічає, наскільки Тортик не відповідає нашим вигаданим ідеалам. Та в ньому було щось таке, що змушувало нас поводитися майже по-дикунськи.

Пізно ввечері мені подзвонила Анька.

— Ти що, зовсім поїхала, Саш? Ти додому чому урвала? Може, ти хочеш поступитися Тортиком Лимі чи Ліці? — хаотично й швидко говорила вона (Анька завжди так говорила, коли була знервована).

— ?..

— Сашко, давай завтра підемо разом на побачення, і подивимося, що з того буде… — вона зробила паузу. — Тобто, чий Тортик насправді.

— Аню, це ідіотизм! — крикнула я, бо терпець мені вривався. — Тобі не здається?

— Здається, — тихо сказала Анька. — Утім, Саш, повторюю: я не хочу віддавати Тортика Лимі чи Ліці.

— Віддавати? — видихнула я. — Та він же не твій, Ань! Слухай, якщо ти вважаєш, що він твій, то навіщо нам усім йти на побачення?

— Ні, ні, ні. Ти не розумієш, Саш. Коли випала така нагода, то ми мусимо використати свої шанси. Це ж нам шанс, Сашко!

— О-о-о-о, це ти надто, Аню, — я вимкнула мобільник.

Витримавши коротку паузу, Анька знову подзвонила:

— Сашо, Лима і Ліка йдуть! Ти що, пасеш задніх? Ми з тобою проти них… чи з ними?

— Слухай, Аню, до чого тут проти них чи з ними? Ми ж наче всі разом були ще сьогодні ввечері, наскільки я пам’ятаю.

— Так, але… Останнім часом у мене щось не дуже клеїться з Лимою і Лікою. От ти мені найкраща подруга. А вони…

— Тобто?

— Чого я маю перед тобою виправдовуватися, Сашко? — її голос звучав напружено. — Ай, Саш, як хоч. Не йдеш — я піду, — цього разу вже не я, а вона урвала зв'язок.

Я сторопіла. Що це за місцеві розбірки. Що це за «не дуже клеїться»? Чого раптом Анька поперла проти Лими й Ліки? От тоді мені й спало на думку, що я мушу піти й сказати Тортику все як є: що він своїми приколами розбиває — і швидше за все — розіб’є нашу дружбу. Того ж вечора стала шукати слів, з якими я підійду до нього.

Та дивно — що довше я думала, то довше слова не знаходилися. Натомість я постійно бачила чорні Тортикові очі, які дивилися мені просто в серце.

Розділ 7

Те, що є люди, які ходять догори ногами, Діна не сумнівалася.

Так, вона не мала сумніву, що кілька хвилин тому бачила фантастичних і страшних білих собак, котів і мишей.

Може, не варто було їх боятися?

Може, треба було вчепитися за котрогось із них?

Уп'ястися пальцями в блискуче хутро?

Може, те б допомогло порятуватися? Видертися нагору?

Повернутися у свою кімнату? Під свою м'яку ковдру?

Діні хотілося плакати. Але сліз не було. Сльози не приходили.

Було страшно.

Холодні губи злипалися.

Цокотіли зуби.

«Мам, — міркувала про себе Діна, — де я? Мам, де ти?»

Думки зникали.

Діна все швидше й швидше летіла вниз.

Розділ 8

— Са, ти спиш? — переді мною присів заклопотаний Ростя. Його темне волосся, як завжди, трохи стирчало. Карі очі стурбовано бігали. — Ти не прийшла…

— Що? — я поглянула на годинник. — Що?

— Ти не прийшла, — він акуратно оперся на бильце мого ліжка.

Я розгублено дивилася на нього. Мій Ростя… Якщо подумати, то в нього дуже кумедний ніс. Трохи завеликий для його довгого обличчя. І завеликі, ледь загострені вуха. Як у собаки. Мій Ростя… Такий довготелесий. Зовсім не такий, як герої в мелодрамах чи романах.

— A-а, я трохи… заспала, — витиснула з себе. — Пробач… — мені було неприємно, що я вперше пропустила наше вранішнє побачення, бо тепер у кожного мав бути свій графік до обіду. Рості на свої процедури. Мені — на свої.

— Новенька? — він кивнув на Дінчине ліжко.

— Новенька, — мені не хотілося зізнаватися Рості, що я знаю Дінку.

— Кажуть, що вона хотіла… — трохи збентежено прошепотів мені на вухо Ростя. — Це правда?

— Хто каже?

— Усі… — він кивнув головою, — ну, в лікарні. То правда?

— Я нічого про це не знаю. Я спала, — збрехала я, швидко поглядаючи на Дінчину маму, що сиділа нерухомо, як пам’ятник, й дивилася на пляшку, з якої крапля за краплею стікала лікувальна рідина. Мені було ніяково, що вона могла почути нашу з Ростею розмову.

— Спала так міцно, що не чула?

— Гм…

— Гаразд, Са, я чекатиму на тебе, як завжди, — він усміхнувся і поклав руку мені на плече.

Виходячи з палати, Ростя озирнувся, його погляд на секунду застиг на Дінці.

Я згадала той час, як ми — Анька, Ліка, Лима та я — навіть не здогадувалися про існування Дінки. Ми дізналися про неї досить несподівано в той вечір, коли кожна з нас таки вирішила йти на побачення.

Пам’ятаю боротьбу із собою: одна частина мене бажала лишитися вдома, інша ж твердила: «А що як Тортик обере тебе? Що, коли так трапиться?» У моїх венах пульсувала кров. І перед очима все стояв його пронизливий погляд.

Я уявляла дівчат, які, мабуть, тепер клопітливо збиралися до Тортика. Анька, напевно, розпустить біле хвилясте волосся. Воно витиметься їй по плечах, охайно обрамляючи продовгувате обличчя. Вона також густо нафарбує очі. На відміну від Лими та Ліки, Анька прийде в джинсах, але на підборах. Щоб здаватися ще стрункішою. Анька — найкрасивіша з нас чотирьох. Тут ніде правди діти. Вона схожа на британську супермодель Кейт Мосс. Якби я була Тортиком, то відразу б вибрала її. Навіть не сумніваюсь! Але я знала, чула десь, що Тортик якось казав, що в Аньки дуже гострий ніс. Схожий на цвяшок. Тортику її ніс не дуже подобався, наскільки я розумію.

Ліка, яка завжди хотіла бути схожою на Аньку, мабуть, зараз швидко крутила волосся в кучері. І пудрила смагляве обличчя білим, знову ж таки, щоб бути схожою на Аньку. Ліка, направду, дивна. Інколи мені здавалося, що в неї не було свого «я», аж так часто вона копіювала інших. Навіть мене часом. Хоча я ніколи нічим особливо не вирізнялася з-поміж дівчат. Однак Ліка вважала мене трішки схожою на бізнес-леді. То, напевно, мої окуляри створювали таке враження. Хоча я все частіше носила лінзи. Ліка називала мене діловою, але до чого вона кидала ті шпильки, було незрозуміло. Одного дня вона навіть причалапала до школи з окулярами на носі. Щоправда, штучними. Бо зір у неї добрий.

Лима, напевно, вбереться в сукню з блискітками, яку їй нещодавно надіслала мама. Лимина мама вже другий рік на заробітках. У результаті Лима стала краще одягатися й гірше вчитися. Проте вона не особливо переймалася навчанням. Їй хотілося свободи, і взагалі — робити що заманеться. А ще Лима любила добряче підбріхувати. Хоча це Лимине підбріхування ми навчилися розпізнавати. Можливо, саме це й налаштовувало Аньку проти неї. Та сказати в обличчя це Лимі Анька не наважувалася.

Я одягнулася в чорні штани і чорний светр, щоб мати стрункіший вигляд. Ні, я не хотіла бути схожою на Аньку. Бо до її тонкої талії мені ще далеко, як і до довгих струнких ніг. Мої ноги були короткі й «коренасті». (Так колись мені написав друг на запитання «Що вам у мені не подобається?» у шкільній анкеті). Відтоді я дуже комплексувала, й намагалася носити мішкуваті светри аж до стегон.

Зібрала волосся. Так було видно мою довгу шию. Найвитонченішу частину мого тіла. Одягнула довгі червоні сережки. Хотіла взути чоботи на підборах, але перед тим збила трохи набійку, отож вирішила, що краще йти в кросівках. По-перше, зручно. По-друге, в них я почувалася звично. Дурна ідея — це побачення, але я все ж зібралася й вирушила на призначене місце зустрічі.

Дівчата стояли вкупі, озираючись навсібіч. Тортика не було.

— Капець, — випалила роздратована Ліка. — Приперли! Не було що робити! Я ще й заняття з репетитором пропустила через це.

Анька нервово переступила з ноги на ногу, продерши підбором по асфальті. Лима повторила за нею. Анька глянула на Лиму з-під лоба.

— Саш, а ти що думаєш? — видихнула Анька сумно.

— Хіба я не казала, — почала я, але тут з-за рогу вулиці показався Сірий. Він йшов до нас, сховавши руки в кишенях.

— Сірий, чуєш, а де Тортик? Він з тобою? — гукнула Анька.

Кожна з нас заходилася щось на собі поправляти. Бо, мабуть, усі думали, що Тортик з’явиться відразу за Сірим. Вони часто так ходили. Сірий був на побігеньках у Тортика, як прихвостень.

Лима нервово потягнула пальто. Ліка закрутила тугіше шарфа. Я торкнулася червоних сережок.

— Він не прийде! — глузливо відгукнувся Сірий.

— Не зрозуміла, — Ліка ступила вперед. — Чому це не прийде?

— Він на побаченні з іншою, — зухвало відповів Сірий, підійшовши просто до нас.

Ми розгублено обмінялися поглядами.

— З іншою? — Анька підійшла до Сірого впритул. — Ану, колись!

— З тебе кіно, — він нахабно пустив очі під лоба.

— Ще чого!

— Або кіно, або я пішов… — застиг в хитрій бридкій посмішці.

— Гаразд, — видавила Анька. — Колись!

— Аню, ти що? — я не вірила тому, що вона могла погодитися йти із Сірим. Мене нудило від одного його погляду. На голові бозна-що. Волосся якесь жовте. Сальне. Брудні нігті. Одяг не підібраний, видно було, що накинув що-небудь, нашвидкуруч.

— Аню, не йди! — я ступила ближче до подруги. — Тортик того не вартий! Сказано, у нього інша! — я навіть не подивилася на Сірого. Достатньо було його нахабного мугикання у відповідь. Мене й від того вже нудило.

— Я мушу дізнатися, хто вона, — кипіла Анька. — Мушу дізнатися…

Ліка й Лима відійшли трохи вбік й стали спостерігати за нами.

— Аню, я тебе прошу… Послухай мене.

— Хай, — обізвалася Ліка.

— Бувайте, — Анька підійшла до Сірого. — Йдемо!

— Розвідай все! — крикнула Лима їй у спину. — Дзенькни, Ань! Ми чекаємо!

— Домовилися! — вони з Сірим зникли за рогом.

Увечері Анька психовано верещала мені в слухавку. Мовляв, що Сірий — найбридкіший з усіх її знайомих (хіба я не казала?). Бо щойно розпочалося кіно, він виклав на її коліно своє брудне лаписько. Анька цього не стерпіла. Вона послала його до біса й вибігла з кінотеатру. Сірий навіть не намагався її наздогнати.

— Йому все пофіґ! — не вгавала.

— То ти хоч дізналася про ту іншу? — смикнуло мене запитати.

— Ні! Де там! Сірий, фу, він збрехав, щоб затягнути мене в кіно, Сашко! Стовідсотково збрехав!

— Ага, я так і знала, Аню. Заспокойся, Аню.

— Збрехав, так? Ти так само думала? — Анька трохи притихла.

— А як же інакше? Він давно до тебе клеїться.

— То в Тортика немає іншої? А чому ж він не прийшов?

— Не знаю, певно, була причина, — сказала я і вкотре перед моїми очима стали чорні Тортикові очі.

— Дивно, але цьому має бути пояснення, — Аня видихнула. — Саш, добраніч.

Та наступного ранку, щойно увійшовши до школи, я натрапила просто на Тортика.

Він стояв біля дверей і розмовляв із невисокою дівчиною в коричневій курточці. Її волосся було гладенько зачесане назад у довгий тонкий хвіст. Хто вона?

Я придивилася. Навмисне пройшла біля тих дверей, де вони стояли. Тортик зовсім на мене не звернув уваги. Начебто нічого не трапилося. Начебто й не було того пустого закиду про побачення. З його дівчиною я зустрілася поглядом. Її налякані зелені очі провели мене вверх по сходах.

Та дівчина була з іншого класу. Її звали Дінка, як я згодом почула. Але доки Тортик не звернув на неї уваги, ніхто не кликав цю дівчину на ім’я. Дінку знали за прізвиськом Білка. Від її прізвища Більченко.

Вона не так давно перейшла до нашої школи. З Білкою ніхто не дружив. Я ж готова була битися об заклад, що з тієї хвилини, коли її помітив Тортик, відразу з’явилася ціла купа дівчат, які Білку не тільки помітили, але й відразу зненавиділи її або захотіли з нею негайно подружитися. І я була однією з них. Я розривалася межи ненавистю до Дінки й бажанням зійтися ближче, щоб мати нагоду відбити Тортика. І я почала шукати привід подружитися.

Розділ 9

Діна шукала Білого Кролика.

Він їй ввижався.

У дитинстві вона завжди хотіла подарувати йому свої рукавички й пластмасове віяло.

Діна летіла все далі й далі.

Розділ 10

— Оце так!!! — сказала моя сестра, коли прийшла провідати мене й побачила спершу Дінчину маму, а тоді непритомну Дінку під крапельницею. — Це ж твоя подруга! — вона кидала погляди на Дінку через моє плече, бо сиділа на моєму ліжку, ближче до вікна.

— Як погода? Холодно? — запитала я в Олі, щоб перемикнути її.

— Це ж Дінка! — вона пропустила повз вуха моє запитання. — Це ж вона, так?

Я мовчала, бо не знала, що їй відповісти. Адже Оля не знала, що трапилося між мною й Дінкою. Як не знала і про Тортика. Щоправда, вона чула про Ростю. Про нього тепер, здається, знав увесь світ. З одного боку, я хотіла тримати наші з ним стосунки в таємниці. З іншого — мені хотілося, щоб усі розуміли, яка я щаслива.

Бо хіба можна було не торкатися його руки?

Хіба можна було чекати, доки всі розійдуться?

— Сашко, а ти розмовляла з Дінкиною мамою?

— Ні.

— Ти не цікавилася, що трапилося? — Оля витріщила на мене свої величезні очі, а я вкотре подумала, що їй зовсім не пасувало дивитися так, наче вона нічого в світі не тямила, як і не личила їй така поведінка.

— Ні, — я хитнула головою.

— Ну ти даєш… Треба було з нею заговорити! А може, спробуй тепер?

— Ні.

— Сашо! Це ж твоя подруга!

Я вперто мовчала. Натомість взялася за носову хустинку й протерла окуляри. Далі зиркнула на годинник.

— Мені треба приймати ліки, — сказала я. — Ти ще посидиш чи підеш?

— Я тобі принесла обід. Мама з татом до тебе ввечері прийдуть.

— Ти йдеш?

— Треба річний звіт доробити на завтра.

— А, ну бувай! — я зазирнула в пакет, з якого смачно запахло на всю палату. Від того мені стало навіть трохи незручно, адже Дінкина мама не спить, не їсть…

Оля накинула на себе пальто. Я пішла її провести до дверей. У коридорі, де починалися сходи, краєм ока я помітила Ростю. Він чекав на мене. Мені страшенно захотілося швидше спекатися Олі.

— Одужуй, Сашко! Бо мені набридло кожного дня до лікарні ходити, — вона намагалася жартувати. — Не встигаю через це дописати свою книжку.

— Домовилися, — кивнула я нетерпляче.

— Саш, — призупинилася Ольга, — поговори з Дінкиною мамою. Ти мусиш довідатися, що трапилося, — знову наголосила Оля. — Вона ж твоя подруга…

— Треба, так, — перебила її я. — Обов’язково.

«І що вона собі думає? Як це я буду говорити з Дінчиною мамою? І навіть якби я хотіла, то чи знає її мама, що між нами трапилося? І що робити, якщо знає?»

Розділ 11

Сьогодні ми пропустили схід сонця. Але в обід воно було таке гарне, як у казці. Проміння приємно лоскотало повіки, коли я переводила погляд з Ростиного обличчя у вікно.

У небі пролетів гелікоптер.

— От би нам кудись утекти з тобою, — тихо сказав мені на вухо Ростя. Я відчула, як його губи торкнулися мого волосся.

— Кудись… Але втекти — це серйозно. Нас можуть шукати. І навіть заявити в міліцію, — пожартувала я. — Доведеться комусь створювати наші фотороботи й розвішувати на всіх стовпах у всіх містах України.

У небі знову повільно пролетів гелікоптер.

— За ним, — Ростя помалу тягнув мене за руку так, наче ми рухалися вбік, за гелікоптером. — На далекі острови. Де сонце, море… Де не їздять авта, поїзди… Ти зі мною, Са?

Ростя може бути таким різним: то він зібраний і серйозний, то — наче дворовий хлопчисько. І цей другий Ростя має зовсім інший погляд. Він примружується, і його очі стають схожими на невеличкі стручечки ванілі — тонкі мальовані риски. Він радіє, махає руками, поводить себе так, наче ми якісь діти, які щойно побачили щось цікаве.

— Ти зі мною, Са?

— Так, — мені трохи смішно підігрувати Рості. — А куди?

— На Кіклади!

— Що?

— Це архіпелаг в Егейському морі. А що, ти не хочеш? — він пригорнув мене.

— Я просто не знала, — мені хотілося знайти правильні слова. — Не знала про Кік…

— Де немає нічого, нікого, — вів Ростя, — лише ти і я…

З вікна, біля якого ми стояли, було видно засніжений лікарняний двір і алею, що вела до лікарняної кухні. Зненацька з двору почувся скрик. Ростя якось миттю змінився на обличчі, випустив мої руки, відчинив кватирку й вистромив голову.

— Що ви робите? — гукнув він.

Я побачила, як двоє пацанів сховалися за зупинку.

Посеред двору стояла дівчинка. Вона обтирала обличчя від снігу. Мала була якось там енною донькою Томки. У нашому місті з неї насміхалися, називаючи «зозулею». Бо як зозуля, яка підкидає свої яйця в гнізда іншим птахам, вона залишала своїх дітей на догляд іншим. Вони жили в напівпорожній квартирі. Деякі — в інтернаті. Деякі — в притулках у сусідніх містах. Адже Томки здебільшого не було вдома. Казали, що вона часто їздила підробляти на будівництві десь у Києві, тому лишала дітей самих. Малі сновигали по місту. Я навіть чула, як хтось казав, що якщо вона й надалі буде лишати дітей, то її позбавлять батьківських прав.

— От виродки! — крикнув Ростя.

Я розгубилася.

— Ходімо, — він знову схопив мене за руку, але тепер міцно, і кинувся до сходів. — Ні, стій, — зупинився Ростя, — треба щось накинути.

Він метнувся до дверей і за хвилину повернувся з курткою в руках.

— Ростю, куди ми?

— До малої.

Коли ми вийшли, дівчинка сиділа на припорошеному снігом бордюрі, що біля центрального входу в наше відділення. Вона малювала пальцем по снігу. Її обличчя пашіло. З-під шапки стирчало темне коротке волосся. Час від часу вона терла кулачками очі. За коміром її подертої куртки було повно снігу. Намагаючись його витрусити, мала поскімлювала.

Побачивши нас, вона захлипала ще голосніше.

— Не плач… — озвалася я, вдихаючи свіже морозне повітря. — Зараз ми… Йди сюди, — мені хотілося пожаліти малу, але водночас було бридко її торкатися.

Її курточка мала такий вигляд, наче її підібрали зі смітника. У дівчинки текло з носа, вона втиралася рукавом.

— Ти що, нюня? — сказав Ростя й здивував мене цим, бо його голос укотре сьогодні прозвучав дуже твердо й незвично для мене. Він підійшов до малої. — Не могла їм дати здачі? Вставай…

Дівчинка простягнула почервонілу від холоду руку.

— Треба було дати їм! Не стояти!

Мала схлипнула, і мені вперше стало щиро її шкода. Зазвичай я трималася від дітей «багатодітної» подалі. Вони клянчили на вулиці гроші. Були неохайні, брудні.

— Мене звати Саша, а тебе як?

Мала усміхнулася, але промовчала.

— Ти лежиш у лікарні? Чи так просто тут?

— Лежу, — видихнула вона.

— Ростю! — я глянула на дівчинку, яка щойно дістала ще жменьку талого снігу з-за коміра й мовчки подивилася на мене. — Але ж у неї є мама! — викрикнула я. — Давай якось їй повідомимо.

При слові «мама», дитина схлипнула.

— Ма-ми не-має, — повторила вона за мною. — Нема, — вона махнула руками, ніби показуючи нам напрямок до її скособоченого холодного будинку десь на околицях міста.

— Са, люба… — звернувся Ростя тихіше, начебто мала не чула нас, — ми мусимо сказати комусь із медперсоналу, маємо перевірити, чи вона тут просто гуляла, чи є якась інша причина, чому вона біля лікарні.

— Правильно.

З-за рогу вулиці вийшов чоловік. То був лікар, що інколи заходив і в нашу палату. Він йшов на вечірню зміну.

— А-а-а, Зірко-о, — він підійшов ближче до малої, і його обличчя полагіднішало. — Ти знову вийшла, — він понишпорив у кишені й простягнув їй цукерку. — Але ж не можна, чи я тобі не казав? Вставай з бордюру, а то ще гірше заслабнеш, — мала стала задкувати. — Чи ти забула, що ми тебе лікуємо, Зірко? Швиденько йди досередини, ану біжи!

Дівчинка глипнула на лікаря і, не сказавши ні слова, чкурнула в лікарню.

Ми з Ростею переглянулися.

— Ну як, познайомилися із Зореславою? Вона схожа на зірку, правда? — лікар замислився. — А що, вона знову ловила білі мухи?

— Що?

— «Білі мухи налетіли…», вірш, — усміхнувся лікар. — У неї бронхіт. На вулицю їй не можна, як і вам. Чого ви тут?

— Там якісь пацанята її ображали, — відповів Ростя, махнувши рукою в бік зупинки.

— A-а, то ви заступилися? — похвально кивнув лікар.

— Якщо можна так сказати, — погодився Ростя.

— Зірка підросте й покаже їм. Скажи, Зірко? — лікар глянув на вікно, з якого визирала мала, так, наче вона його чула.

— Що покаже? З неї знову будуть знущатися, хіба ні? — зірвалося з мого язика й чомусь відразу здавило в горлі.

— Справа тільки в Зірці, — сказав лікар. — І загалом, що вам, юна леді, відомо про цю сім’ю, якщо вже про це зайшла мова?

Я знизала плечима, бо не знала, що сказати. Усе, що я знала, що «багатодітну» в нашому місті зневажали.

Але я чомусь ніколи не цікавилася цим. Чула собі — та й годі.

— Майже нічо…

— Ось так, майже нічого, — лікар похитав головою. — Тож, думаю, у такому разі, — додав він, — що матір Зірки не нам і судити.

Рипнули двері. Дівчинка усміхнено визирнула, тицяючи пальцем на ледь помітні сніжинки, що сипалися з неба.

— Гаразд, — задумано кивнув чоловік. — Тепер усі герої по своїх палатах, — інакше лікування ваше намарне! — він навмисне трохи підвищив голос, щоб Зірка його почула.

Мала вмить причинила двері. А ми з Ростею поволі пішли за ним. Підходячи до дверей, чоловік додав:

— Зірка в дитячому відділені. Якщо хочете — заходьте. Десята палата, — він відчинив двері, і мала схопилася за його велику долоню.

Розділ 12

До Рості прийшли батьки. Мені дуже хотілося їх побачити. Дивно, що раніше він ані словом не обмовився про них. Я взагалі не думала про Ростиних батьків. Мені раптом відкрилися очі — якщо я нічого не знаю про його батьків, то що я знаю про мого Ростю?

Він якось казав, що до Умані вони переїхали з Черкас і що він довгий час ходив на карате. Останнє мене втішило. Ростя мав чорний пояс, а отже, досяг гарного рівня. Якщо треба, він міг би Сірому дати в пику, до того ж майстерно. Про Сірого мені неприємно згадувати, бо Анька почала з ним зустрічатися на зло Тортику.

Я не можу зрозуміти: як можна зустрічатися з кимось на зло іншому? Не дарма кажуть, що краще бути одною, ніж з ким-небудь. Це так моя Оля каже, коли їй батьки натякають, що їй давно пора заміж.

Але які ж у мого Рості батьки? І цікаво: на кого він схожий? Чого я про це раніше не думала?

Я вирішила зазирнути до Ростиної палати, вдаючи, що просто проходила повз. Рості не було видно. Тільки рукав його светра. А от його тато й мама вмостилися на ліжку просто напроти дверей. Біля них крутився малий. Імовірно, Ростин брат.

Він нічого не казав мені про меншого брата. Я протерла окуляри хусточкою. Ростя дуже схожий на маму. Хоча й від тата щось є. Мамин неакуратний ніс. Татові форма та вираз обличчя. Волосся також темне, як у тата. Очі — мамині. У батька — великі й глибокі. У Рості й мами — вузькі риски. Брат абсолютно не схожий ні на Ростю, ні на батьків. Рудий і скуластий.

Хоча я теж не схожа на своїх батьків. Та в мене стовідсотково татів характер. І колір очей. Але я не смаглява, як він. Хоча краще я була б смаглявкою, хоч трішки була б схожою на шоу-зірок. Оля каже, що то в них штучна засмага або їх оббризкують спеціальним тонуванням. Але хіба не однаково? Вигляд вони мають ще той! А що ж у мене від мами? Мабуть, відвертість, що часом зашкалює. Хоча ні, яка відвертість? Я часто брешу, як от збрехала Дінці, наприклад. А може, це вона через мене? Дінко?.. Діно?

Розділ 13

Діна — більше не Діна.

Вона — не вона.

Діна не розуміла, що діялося з її тілом. Може, Діна перетворилася на метелика? Чи на пташку?

Або на сніжинку?

Чи просто на непомітну дрібку пилу?

Розділ 14

У школі між дівчат тільки й розмов було, що про Тортика та Дінку.

Дівчата кипіли. Анька ледь не щодня навмисне наступала Дінці на ногу, коли проходила повз. Ліка стріляла очима так, що мені самій часом було не по собі.

Лима постійно намагалася винайти план для помсти, голосно говорячи про Дінку і киваючи на неї головою або тицяючи пальцями. Як Дінка терпіла?

Мені ж спадало на думку інше: якщо подружитися з Дінкою, то можна було 6 ходити поруч із Тортиком теж. І можливо, вдалося б закохати Тортика в себе. А чому ні? Адже Дінка така негарна! Те, що я не гарніша за Аньку, це точно, але за Дінку — набагато гарніша. Які тут сумніви?

Утім, якби я подружилася з Дінкою, то нарвалася б на ненависть Аньки, Ліки та Лими. Цього мені не хотілося. Пояснити їм свій намір я не наважувалася. Тим паче, що на мене наче щось найшло: я будь-що хотіла Тортика собі. Його погляд затьмарив мій розум. Він мені снився. Я мріяла лише про нього. І нічого з тим не могла зробити.

Я казала собі, що хитрість далеко мене не заведе. Але я вела подвійну гру. У школі намагалася діяти так, як дівчата. То очима в Дінку вп’ястися, то щось зашепотіти Ліці чи Лимі на вухо просто за Дінчиною спиною. Щоб образити її. Сама ж обмірковувала план моєї дружби із Дінкою. Я знала, що Оля назвала 6 такі думки непорядними. Навіть жорстокими. Та втаємничувати сестру у ці справи я не збиралася.

— У мене є план, — одного дня заявила Лима. — Я знаю її адресу й рік народження.

— Га-що?? — мугикнула Анька, припинивши мотати ногами. Ми сиділи на підвіконні.

— І що? — кивнула Ліка.

— А те, — примружилася Лима, — що ми можемо її відворожити від Тортика. Піти до ворожки. До справжньої, — уточнила Лима.

Мені здалося, що в Лиминих очах підстрибнули два невеличких чортики.

— А де ми її знайдемо? — сказала я, відчуваючи, як палають щоки.

— А я вже знайшла, дивіться. Зараз, хвильку, — Лима понишпорила у своєму смартфоні і простягнула його нам. Ми підсунулися ближче, а Ліка зіскочила з підвіконня.

— …Народна цілителька Марфа. Знімаю вроки, віщую майбутнє, допомагаю знайти долю… — прочитала Анька. — Марфа! — пирхнула вона.

— Стривай, стривай, а це не Кармина матір? Фото схоже, — запитала Ліна, хапаючи смартфон. — Та ж ніби теж цілителька…

— О, то ти про неї чула! — зраділа Лима.

— Та вона наче відома. Її в різні міста запрошують. Зцілювати там чи що.

— …допомагаю знайти долю, — узявши смартфон, перечитала я.

— Ну! — кинула Лима, потираючи руки. — Те що треба. Допоможе нам. Знайти долю. Ну чи поворожить. А може, і Білку якось… відворожить, чи як це зветься. Коротше, дівчата, хто зі мною до Карми?

Ми перезирнулися.

— Я йду, — відповіла Ліка.

— Саш, а ти? — Анька глянула на мене. Я знизала плечима, бо насправді не дуже вірила в магію і різні там ворожіння.

— Може, втечемо після історії? — запропонувала Лима.

— Ми з вами, — Анька і смикнула мене за руку. — Скажи, Саш?

Я розгубилася.

Мене більше грів мій план дружби з Дінкою. Він принаймні без усяких там магій. Утім, не казати ж мені про нього дівчатам?

Після історії ми пішли до Карми.

— Привіт, Кармо! — вдавано безтурботно заговорила Лима.

Я зрозуміла, щойно поглянула на неї, що ця дівчина трохи тю-тю. По-перше, вона відчинила двері після третього дзвінка. По-друге, мені було б дуже неприємно лишатися з Кармою наодинці. Зовні вона була теж не дуже. На ній були чорні рвані джинси і рвана темно-сіра футболка. У вусі кілька чорних сережок-трояндочок. На руках ланцюжки й чорні шкіряні браслети. Обличчя набілене. Рожеві губи. Густо підведені чорним очі. Гадаю, вона була готессою? Чи емо? Я не дуже їх розрізняю.

— Ну! Чого приперлися? — прикрикнула Карма.

— Е-е, ми до… Марфи, — відповіла Лима.

Карма обвела нас похмурим поглядом. Я відчула себе останньою дурепою, що попленталася за дівчатами. Мені здавалося, що Карма зараз же пирсне сміхом просто в наші обличчя. Але Карма сказала:

— Мама в Черкасах. Я за неї. Що вам?

Ми мовчали.

— Ну? — прикрикнула вона.

— Ну, поворожити… — розгубилася Лима.

— Хто входить тут, покинь усю надію… — сказала Карма низьким тріскучим голосом, міряючи очима.

Мені по спині пробігли мурашки. Я хотіла шепнути Аньці на вухо, що краще в квартиру не заходити, бо неясно, що на нас чекає далі. Може, там якась секта? До речі, по телеку в різних там хроніках, які любить дивитися мій батько, часто торочать щось про підлітків, які потрапляють до когось на квартиру й звідти вже не виходять.

Та Лима й Ліка вже увійшли, й Анька ступила за ними.

— Чого ти стоїш? — кинула мені Карма. — Або проходиш, або… — вона знову зміряла мене очима, — зустрінемося в пеклі…

Дівчата хіхікнули, наче це був такий жарт. Мені ж здавалося, що Кармі було далеко до жартів. Обличчя її було серйозним.

Я зайшла. У квартирі було тихо. Чулося, як у кухні капала з крану вода. Мене здивувало, що у квартирі Карми було досить навіть нормально. Чистий коридор. Кілька картин на стінах. Виднілася вітальня. Диван, крісла, телевізор. Усе, як у людей. Я чекала, що потраплю в приміщення, завішене магічними амулетами, або в брудне й занедбане. На щастя, мої очікування не виправдалися. Інакше я точно дала б драла.

Мене завжди лякало все містичне. Але водночас мені було цікаво, що ми з дівчатами до такого вдаємося.

— Сюди, — браслети Карми забряжчали, коли вона піднесла руку. — По чию душу прийшли?

Дівчата спершу отетеріли, а тоді нервово захіхікали.

— Може, підемо звідси, га? — запитала тихо я і легенько бемкнула Аньку ногою, бо сиділа поруч із нею. Вона не звернула на мене уваги.

— Та є там одна, — відповіла Ліка.

— Опиши, — прошепотіла Карма.

— Сіра миша, — крикнула Лима.

— Чого? У неї такі цікаві очі, — чомусь бовкнула я й сторопіла від погляду Карми й дівчат.

— Якого кольору? — кинула Карма.

— Зелені, мабуть, чи карі? — я затнулася.

— Так, між тим та іншим, — підтримала мене Анька.

— Фото маєте?

— Ні, — відповіла Лима.

— Чого ви приперлися без фото?

— А що, без фото нічого зробити не можна? — Лима відступати не збиралася. — Відворожити чи що там?

— Навести страх? — підтримала Лима. — Щоб нас боялася?

Карма дістала з шухляди товсту книжку.

— Та хіба нам треба, щоб Дінка боялася? — знову я не втрималася, хоча серце моє при цьому так калатало, що, здавалося, його чули всі в кімнаті.

— Справді, до чого тут страх? — підтримала мене Анька. — Тобто вона буде боятися нас, але продовжуватиме зустрічатися з Тортиком?

— А то, — відрізала Карма.

— Ні, це не варіант, — зауважила Ліна. — Ще щось можна зробити?

— Відпалити її від вашого, — Карма зробила паузу, гортаючи книжку, — як там його?

— Тортика! — вигукнула Лима. — Давайте відпалимо, — вона з надією глянула на нас. Мені знову пробігли мурашки по спині. — Або проткнемо їй серце голкою. Можна так? — кинула вона погляд на Карму.

«Невже Лима така закохана, що здатна на все на світі? Чи зможе заради Тортика зробити таке з кожною з нас???»

— Не вийде, треба фото, — вела Карма. — Можу замовити вам для неї скандал, хочете?

— Хочу, — знову відповіла Лима.

Мені кров прилила до щік. Я раптом подумала про те, що мені сказала б Оля, якби дізналася, що ми тут робимо.

— Значить так, — Карма примружила очі й сказала гостро і голосно. — Без фото — не повертайтеся. Вам захотілося магії, а без фото — магії не буде, рубите своїми курячими мізками, ні?

Треба було негайно звідти вимітатися. «Точно, вона сатаністка», — подумала я.

— Рубимо, — відповіла Анька, яка теж здрейфила не на жарт.

Карма хлопнула книжкою, грюкнула дверцятами шафи.

— Без фото не повертайтеся, — ще раз повторила вона. — Всьо, валіть, — вона рвонула вхідні двері, і ми одна за одною вибігли в під’їзд.

Видно було, що Лима й Ліка теж затремтіли з переляку. Справді, очі Карми стали такими дикими, наче вона ось-ось мала стати перевертнем.

— Вона божевільна, — сказала Анька, щойно ми вийшли у двір. — Вона за нами стежить! — зойкнула. Ми подивилися на балкон четвертого поверху. Кармине довге й худе обличчя вмить сховалося за шторою.

— Більше ні ногою в такі місця, — вела далі Анька. — Мене нудить після цього візиту, — тоді вона глянула на Лиму. — Слухай, — прошепотіла вона, — мене в таке не втягуй. І сама в таке не лізь. Це небезпечно. Я бачила по телеку, чим це закінчується.

— І чим? — прицмокнула Лима.

— Дурнею якоюсь зазвичай.

— У кримінальних хроніках таке показують, — нарешті мені випала можливість вставити свої п’ять копійок. — Глянь сама, Лимо.

— І ти дрейфиш? — Лима чомусь знахабніла.

— Усе, проїхали, Лимо, — сказала Ліка. — Я теж у таке не полізу. — Вона ще раз глянула на вікна Карми. Її постать виднілася з-за штори.

— Ти що скажеш? — глянула на мене Лима.

— Ця Карма просто хвора або нещасна, — сказала я. — Нема нам чого в це вляпуватися.

— То що ж, ми так і залишимо Білку разом з Тортиком? — запитала Лима. — Будемо дивитися на їхнє розкішне кохання?

— А може, так краще, ніж займатися неясно чим з якимись Кармами? — відповіла я запитанням на запитання.

Тільки сказала, як відразу мені схотілося стати невидимкою. Видалося, що хтось із дівчат от-от запідозрить, що в мене є свій план.

Хоча, якщо відверто, то після відвідин Карми мені було бридко думати про свій план. Я твердо вирішила, що мушу поговорити з Олею. Вона точно порадить щось мудре, добре, світле, порядне та ще й заспокоїть мене.

Та із сестрою порадитися мені не вдалося. Того вечора Олі вдома не було. Їздила до своєї подруги. А наступного дня радитися з нею щодо Дінки й мого плану було запізно.

Розділ 15

Я повільно йшла до своєї палати. Син пані Інги стояв у дверях, заступивши її своєю квадратною спиною.

— Коли ж ти вже вилікуєшся! — буркнув він. — Немає часу на твої хвороби… Роботи купа. Чуєш?

— Чую, — донісся тихий голос.

— З оцими болячками… — вів далі чоловік, дужче опираючись на двері. Мені здавалося, що від ваги його тіла двері ось-ось зваляться. — Чуєш?

— Чую…

— І ще не бери дорогі ліки, чуєш?

— Так, чую…

Щойно я підійшла ближче до чоловіка, щойно піднесла палець, щоб якось привернути його увагу й пройти, як почула голос Рості.

— Он — Саша, — донеслося з коридору. — Са, мої хочуть з тобою познайомитися.

Я озирнулася: вони вчотирьох стояли в коридорі. Мені кортіло познайомитися із Ростиними рідними, але водночас було дуже ніяково. Адже ми з Ростею — більше, ніж друзі. Як вони це сприймуть?

Я зробила несміливий крок до них. Вони спокійно дивилися на мене. Мені здалося, що Ростина мама трохи примружила очі, розглядаючи мене.

— Олександра, — сказала я, відчуваючи, як червінь вкрила моє обличчя.

— Світлана, — сказала Ростина мама й протягнула мені тонку руку.

— Борис, — на відміну від материної руки, рука Ростиного тата була великою і трохи вологою. — Це наш Ростя-малий.

— Привіт, — сором’язливо сказав хлопчик і подав мені свою дитячу п’ятірню.

Він широко усміхнувся.

— Теж Ростя? — мені видалося дуже дивним те, що батьки назвали меншого сина так само, як старшого.

— Ростя! Так!

— Ростик захотів бути Ростиком, коли зустрівся із нашим Ростею, — наче скоромовкою проговорив тато. — Хай він вам, Олександро, розкаже як то було.

— Одужуйте, Олександро, — сказала мама. — Ростю вже виписують, чи він казав?

— Я хотів сказати, мам…

— Виписують? — я зсередини скисла. Мені стало незручно за себе, бо я б мала зрадіти за Ростю. — Але ж ти ще… хіба вже… одужав?

— І ви одужаєте незабаром, — зауважила Ростина мама і усміхнулася.

— Так-так, Сашо, поправляйтеся швидше, — сказав тато.

Ми з Ростею провели їх до сходів.

— Бувай, — тато легенько поплескав Ростю по плечі. — До побачення, Олександро, — сказав він.

— До зустрічі, — кивнула мама.

— Так, до… — Ростя простягнув руку до малого, — давай п’ять.

Коли ми залишилися наодинці, я не знала, що сказати Рості. Мені бракувало слів. Я боялася, що моє щастя обірветься так швидко, як і розпочалося. Ось Ростю випишуть, і він піде. А я залишуся сама — без нього. У голові тьмарилося від цієї думки. Я так звикла до нього — до мого Рості.

Ростя глянув униз і, впевнившись, що батьки вийшли, ривком обернувся до мене.

— Са, я буду до тебе приходити…

— Так?

— І до Зірки… — вів Ростя. — До вас обох. І Ростика буду брати із собою, якщо ти не проти.

— Щодня?

— Щодня.

Я ще трохи помовчала, але треба було щось говорити, адже не хотілося, щоб він думав, що я йому не довіряю, що сумніваюся в ньому і його словах.

— А чого твого брата звати, як тебе? — порушила я мовчанку.

— Це довга історія. Або, радше, коротка, — усміхнувся він. — Тут вже з якого боку глянути.

— Сашко! — зненацька крикнула медсестра. — До тебе!

Мої тато з мамою приходили до мене після роботи. Як же мені не хотілося залишати Ростю просто зараз! Він міцно стиснув мою руку. Мій Ростя!

Розділ 16

— Ти повинна бути божевільною, інакше чого ти прийшла сюди? — сказав би Діні Чеширський кіт, якби вона його зустріла.

— Це трапилося випадково, від розпачу, — відповіла б йому Діна.

Розділ 17

Мої батьки повелися обачно. Тато з мамою не зронили ані слова про Дінку. Просто поговорили: тато розказав про підвищення на роботі. Він давно хотів стати заступником директора. Він успішно склав кваліфікаційні іспити — і таки отримав бажане місце. Тато світився від радості.

— Он як, а Оля мені не сказала, — зауважила я.

— Берегла таємницю! — відповів тато. — Коли ти одужаєш, то ми всі разом кудись гайнемо. На зимові свята, хочеш? Може, в якісь теплі краї? В Єгипет, може? — торохтів тато, аж на нього всі жінки в нашій палаті поглядали, киваючи раз-по-раз мені, щоб я погоджувалася. — Чи в Хорватію наступного літа?

— Гм… — мені не хотілося розлучатися з Ростиком і тата засмучувати не хотілося. — Можна… Побачимо.

Коли батьки пішли, я хотіла відразу бігти до Рості. Але згадала, що мама взяла з мене обіцянку, щоб я поїла теплу вечерю. Та їсти в присутності досі непритомної Дінки і її змученої матері мені не хотілося.

Ми з Дінкою познайомилися випадково. Після нашого з дівчатами походу до Карми я знайшла у своїй кишені Дінчину адресу. Чи то Лима мені її вкинула, коли ми вибігали з Карминої кватири?

У будь-якому разі адреса Дінки була в мене. І про це я нічого не сказала дівчатам. Сама ж вирішила піти і хоч краєм ока глянути, де живе Дінка.

Ліфт повільно підіймався вгору. Я думала про те, що тільки-но гляну, де Дінчина квартира, та й відразу втечу. Але ліфт зненацька загуркотів і… застряг між поверхами.

Спершу я витягнула телефон і хотіла негайно подзвонити сестрі. Але зв’язку не було. Потім я стала придивлятися до кнопок ліфта. Вони всі були затерті, і я не могла зрозуміти, яка з них відповідала за виклик допомоги.

Мене охопила паніка.

Я ніколи не застрягала в ліфтах раніше.

Я стала стукати в двері.

Спершу легенько. Потім сильніше. Дужче і дужче. Я вже гамселила кулаками по дверях. Та мене ніхто не чув. Я зовсім перелякалася.

— Рятуйте! У ліфті! Я тут! Я в ліфті! — я вже кричала, що було сили. — Рятуйте! Допоможіть! Я в ліфті!!! У ліфті! — що дужче я кричала, то більше мене розбирав страх.

— Я викликала механіка, — почулося по той бік ліфта. — Він тут неподалік. Зараз буде.

— Дякую, — ніяково відповіла я. — А хто це?

Голос видався мені знайомим, і хотілося, щоб та людина не залишала мене, доки не прийде механік.

— Це Діна… Діна Більченко. Я тут живу. На восьмому поверсі.

«Дінка?.. — здавалося, що всі прокляття світу впали на мене тієї хвилини. Таке навіть в кіно не показують. — Дінка…»

Слова застрягли в роті.

— Усе гаразд?

— Так, — ледь чутно відповіла я.

— А ось і механік, — в її голосі почулася радість.

За хвилину двері відчинилися.

Я присоромлено стояла перед Дінкою.

— Що ж, цікаво, — сказала Дінка, — може, чаю?

— Чаю, — кивнула я розгублено, бо не чекала від неї гостинності.

Дінка нервово потягнула під горло светр.

— Проходь, проходь…

У квартирі було багато вазонів. На стінах — різні картини й картинки в кольорових рамах. Старі важкі меблі на фоні пастельних шпалер, здавалося, додавали помешканню якогось незвичного шарму.

Дінка показала мені рукою на табурет. Спокійно поставила грітися чайник, дістала печиво, масло, джем.

— У нас є дача, — сказала вона, — влітку ми варимо там джем. Взимку їздимо відпочивати. А у вас є дача?

— Нема.

— Тоді у вас і каміна нема?

— Ні.

— Треба буде, щоб ти до нас на дачу якось приїхала, Сашо.

Невже Дінка серйозно говорила? Щиро? Не таїла ніякої злоби?

І до чого тут дача з каміном?

— Щоправда, каміна ми давно вже не палимо. Дві зими.

— Чому?

— Мама не вміє, а тато, — вона поклала ще печива на блюдце, — колись я тобі розкажу. Я дуже хочу тобі розповісти, — прошепотіла вона. — Але не зараз, бо мама прийде з хвилини на хвилину. А це розмова, — Дінка зморщила чоло, — між нами.

Звичайно, я не могла її запитати більше нічого. Мені хотілося швидше допити чай і змотувати вудочки. Справді, я не чекала, що Дінка виявиться такою гостинною.

«Не дарма вона подобається Тортикові», — подумала я, але відразу й присікла ту думку.

— Сашо, — Дінка простягнула мені пригорщу печива, — у мене скоро день народження. Приходьте з дівчатами.

«Невже вона така наївна? — міркувала я. — Невже думає, що дівчата прийдуть? І що в такій ситуації робити мені?»

— Я дуже рада, що ми… — вона зробила паузу, — подружились. Хоча й неочікувано, направду, — усміхнулася вона. — Чого тільки не буває, правда?

— Угу, — я вкинула до рота печиво.

— То що, прийдете? — кивнула Дінка.

— Прийдемо, — збрехала я за всіх відразу, бо знала, що дівчата ні за яку ціну не погодяться.

Розпрощалися ми з Дінкою як новоспечені друзі.

Потому постало питання: як сказати Аньці, Лимі та Ліці про моє «приятелювання» з Дінкою? Як передати їм Дінчине запрошення? Я нічого не могла придумати. І вирішила скористатися порадою Олі, а вона любить цитувати героїню роману «Звіяні вітром» і подумати про це вранці.

Та на ранок я теж нічого не придумала.

Дорогою до школи я зустріла Аньку, тому часу на роздуми не лишилося. Натомість довелося вислухати про Сірого, який цілісінький вечір надзвонював Аньці з черговим проханням вийти на «стрілку». Коли вона вимкнула телефон, Сірий став діставати її в чаті. Одне слово, Анька кипіла.

Біля школи стояли Ліка й Лима. Щойно ми підійшли, як вони кинулися до нас з новими планами розлуки Тортика й Білки. Доки дівчата говорили, я озиралася, аж тут краєм ока піймала постать Дінки.

«Катастофа! Тільки не це!» — тенькнуло мені в голові.

— Мені треба в туалет, — смикнулася я й хотіла чимшвидше забігти в школу, але щойно ступила крок, як Дінка широко усміхнулася й пішла мені назустріч.

— Сашо, привіт! — приязно сказала вона. — Привіт усім!

Я поглянула на дівчат. У них відвисли щелепи. І було чого. Адже Дінка витягла із сумки листівки й так само усміхнено простягла їх.

— Ти ж сказала дівчатам про день народження, Сашо? А ось і запрошення. Я люблю, щоб із запрошеннями, — додала вона.

Дівчата вовками дивилися то на мене, то на Дінку.

— Так, добре ти вигадала, — я вихопила всі чотири листівки й аж спітніла.

— То ви прийдете, я правильно розумію?

— Так, — швидко відповіла я за всіх. — Мабуть. Мені в туалет, — я вкинула листівки в наплічник і рвонула вперед.

«Що тепер буде?» — гупало в скронях.

Зупинилася я аж біля кабінету директорки. Серце виривалося: «Завал! Жах! Капець! Як же я дівчатам поясню?»

Попри те, що я намагалася знайти вихід, довго його шукати мені не довелося. Ступаючи своїм спортивним широким кроком, Лима впевнено наближалася до мене. Я притиснулася до стіни.

«Буде як буде», — вирішила я і ступила вперед.

Дінка йшла поряд із Лікою та Анькою.

— Ти чого, Сашко? — спокійно сказала Анька, наче її зовсім не здивувало те, що трапилося. — Усе норма? Тобі погано?

— Так, — я завагалась. — Ні, тобто… Ось запрошення, — я подала їх дівчатам.

Сумнівів не було: Дінка здогадалася, чому я так повелася. Вистачало поглянути на моє червоне обличчя й спітніле чоло.

«Зараз вона піде, — думала я, — і розпочнеться… Вони мені влаштують бойкот».

Пролунав дзвінок.

— То я на вас чекаю, — знову сказала Дінка.

— Без питань, — відповіла за всіх Лима.

— А ти молодчага, — сказала Ліка, щойно Дінка відійшла. — Оце хід! Тепер Тортик у наших руках!

— Як?

— Нам Білка сказала про той прикол з ліфтом. Круто ти вигадала! — вигукнула Лима. — Що ж, йдемо до Білки, так? — вона повертіла в руках запрошення. — Б-О Т-А-М Б-У-Д-Е Т-О-Р-Т-И-К!

— Оце так задум, Сашко, — плеснула мене по плечі Лима. — Ну круто! Що казати! Жодній з нас таке й на думку не спало. Суперово!

Мені було прикро за себе. Прикро за дівчат. І десь глибоко в серці — по-щирому шкода Дінки.

Розділ 18

Я кілька днів намагалася вигадати причину, щоб не йти на Дінчин день народження. Кілька разів думала сказати дівчатам, що захворіла. Безліч разів набирала Аньчин номер. Хотіла зізнатися їй, як я познайомилася з Дінкою. Та правильних слів не знаходилося. Тож я вирішила — що буде, те й буде.

Ми домовилися зустрітися біля Дінчиного під’їзду о 18.00. Дівчата вирядилися не на жарт. Видно було, що кожна перетрусила півгардероба, доки зібралася. Я теж задніх пасти не хотіла й одягнула чорну Олину сукню. Вона була на розмір більша, і мені здавалося, що в ній я маю доволі стрункий вигляд.

Виявилося, що ми прийшли першими. Дінчина мама якраз збиралася йти. Вона не хотіла заважати гостям.

Подарунків ми не купували, бо жодна з нас не почувалася щиро з Дінкою. І кожна шукала свою вигоду на Дінчиному святі. Ми прихопили солодощі: шоколад, цукерки, вафельні трубочки. Потому сяк-так привітали Дінку й повсідалися біля телевізора.

За кілька хвилин у двері подзвонили.

— Хвилинку, — Дінка побігла відчиняти.

Ми з дівчатами переглянулися.

— Ну й потворна вона, — прошепотіла Лима. — Ноги колесом. І що тільки Тортик в ній знайшов?

— Та він її кине, — сказала Ліка.

— Не знаю, — відреагувала Анька. — Я б на твоєму місці, Ліко, не була такою певною.

— Що за наїзди? — випалила Ліка.

Я сиділа мовчки, розуміючи, що кожна з нас продумувала свій план завоювання Тортика. Мені було прикро, що це відбувалося на Дінчин день народження, та ще й в її квартирі. Але навіть я, одягаючи Олину сукню, чекала, що цього вечора Тортик зверне увагу саме на мене.

До кімнати увійшло кілька Дінчиних однокласниць. З деякими ми спілкувалися. З Іркою Сомихою та Вітою Дзусь. А от Каріна нам всім не подобалася. У неї був писклявий голос, і сама вона була вискочкою. Навіщо тільки Дінка її запросила?

— Де ж хлопці, Дін? — сказала Каріна й цим змусила Лиму скривитися.

— Вона мене напружує, — прошипіла мені на вухо Лима. — Бррр…

Знову задзеленчав дзвінок.

За хвилину у двері ввалилися Сірий, Тортик, Толя Ніс і Костя. Останніх двох, здається, Сірий покликав. Вони були його дружбанами. Такі ж огидні, як він.

— Дінка, накривай, — Сірий дістав з рукава пляшку вина. Ніс і Костя теж мали по одній.

Дінка побігла на кухню. Хоча на стіл було накрито, вона стала носити ще якісь тарілки.

— Та харе, — сказав Сірий, і, змірявши Аньку очима, став відкорковувати пляшку.

— Це мама, — повторювала Дінка, — мама просила поставити.

— Все, баста, — сказав Тортик і розлив вино в склянки.

— Я пас, — сказала Дінка.

— Ти що, Білка, — Сірий розвів руками, вимахуючи пляшкою прямо перед моїм носом. — Заради тебе ж старалися.

— Давай! — підтримав його Ніс. — Не пасуй!

— Що, келихів немає? — кинула Ліка, поглядаючи на Тортика й пускаючи бісики очима.

— Є, — ніяково відповіла Дінка. — Але треба буде їх помити, щоб мама не знала.

— Та ти, я бачу, мамина, — знахабніла Лима. — Помиємо, не бійся.

Мені пересохло в роті. Я бачила, що Дінка почувалася ніяково. Сірий наполягав на першому тості за іменинницю. Тортик підтримав його. На диво, він не сів біля Дінки. А сів біля Сірого. Я помітила, що це неймовірно втішило Лиму, Ліку й Аньку. Хоча Анька таки нервувала, бо Сірий сидів біля неї. І я бачила, як він своїми короткими опецькуватими пальцями з вічно брудними нігтями намагався торкнутися Аньчиного коліна. Я бачила, як вона кипіла. І ладна була зірватися. Утім щось її зупиняло. І те щось, звісно, був Тортик, який сидів близько. От тільки б Сірого сплавити кудись і, напевно, Анька вже могла приступати до втілення своєї мрії в життя. Непомітно хлопці висушили пляшку. Сірий розпалився не на жарт. Тепер він клеївся не тільки до Аньки, а й відпускав непристойні жарти у бік Лими. Підморгував до Ірки. Навіть став закидати щось Дінці. Утім Тортик на те не реагував. Йому було байдуже.

«Невже його захоплення Дінкою минулося?»

Від вина, що приніс Сірий, мені стало паморочитися в голові. Я навіть почала віджартовуватися на закиди Сірого. Щоб якось збити себе до купи, я ковтнула холодної мінеральної води й вирішила, що час іти додому. Направду, ця атмосфера мене гнітила. Тортик клеїв дурня. Вдавав, що до Дінки йому немає діла, і весь час підтримував брудні жарти Сірого. Усі гиготіли. Підливали вина. Доки Сірий відкупорював наступну пляшку, я висковзнула з-за столу й подалася на кухню. Мені раптом захотілося попросити Олю, щоб та подзвонила мені й голосно сказала, що я негайно мушу повернутися додому з якоїсь там причини.

Я мацала рукою по стіні, шукаючи, де вмикається світло.

Почулися кроки в коридорі.

— Діна?

— Тссссссссс, — то був Тортик. Він рвучко схопив мене за руку. — Тільки не кажи, що не чекала мене.

Я заціпеніла від несподіванки. Я чекала. Але не так… Тобто, він уже добряче випив.

«Що мені робити?»

Я позадкувала, щоб вийти з кухні.

— Зізнавайся, — шепотів Тортик, напираючи на мене, — ти ж давно про це мріяла, ні?

— Чого це? — розгубилася і відступила на кілька кроків назад.

Я була переконана, що якщо ступлю в коридор хоча б однією ногою, то Тортик мене відпустить, бо нас швидко помітять із зали. Але Тортик виявився значно спритнішим. Він тримав двері.

«Що робити? Що мені робити?» — запанікувала я.

Він ближче й ближче нахилявся до мене. Від нього несло вином. Я завжди мріяла про поцілунок з Тортиком. Але не так. Не в Дінки вдома. Не Дінці на зло. Не через випивку.

Так, я хотіла сподобатися йому. Та я ніколи не мріяла про таку ситуацію.

«Що робити?»

Тортик рвучко потягнув мене за руку на себе. Я відвернулася й, метнувшись дуже різко, сильно вдарилася об двері плечем.

— Боже мій, — зойкнула я і, схопившись за плече, озирнулася.

— Сашо? — біля дверей стояла розгублена Дінка.

За нею — Лима, Ліка та Анька, їхні обличчя застигли в гримасах. Я вкрилася густими червоними плямами, бо Тортик ще досі тримав мою руку.

— Нічого собі, — нервово кинула Лима, — здається, комусь тут не місце, а ми йшли свічки ставити на торт, — вона рвонула з вішалки своє пальто й стала збиратися. — А свічку треба було не ставити, а тримати, — крикнула вона.

— Я від тебе такого не чекала, — сказала Ліка й скривилася. — Дурепа ти, Білко, — додала вона, дивлячись Дінці в очі. — Довіряла цій? — вона зневажливо тицьнула мені в обличчя пальцем, начебто ми ніколи не дружили. — І ми такі ж, — слідом за Лимою вона почала вдягатися.

Анька мовчки стояла. Вона хотіла щось сказати, привідкрила рота, але лише ловила повітря, як риба, витягнута з води. За мить вона пішла за Лимою й Лікою.

— Аню, — крикнула я навздогін, — чекай. Я все поясню.

Вона навіть не оглянулася: взяла пальто й грюкнула дверима.

Дінка досі розгублено стояла біля мене. А мені від сорому вперше в житті захотілося зробити щось таке, щоб насолити всім і відразу.

За що вони мене осудили? Вони ж не розібралися навіть. Що вони надумали?

Тортик нахабно посміхався біля вікна й курив у кватирку. Як же я його ненавиділа тієї хвилини! Але так само чомусь я раптом зненавиділа Дінку. Мене взяло таке зло, що здавалося, ще мить, і я стану Везувієм.

Де ця Дінка взялася на мою голову? Якби я сюди не прийшла, то нічого подібного не трапилося б. Мені хотілося помститися їй просто за те, що вона є. Яка ж вона була ненависна!

«Помститися їй! Помститися, помститися!» — лупало в мозку. На очах у Дінки я кинулася до вікна, швидко схопила Тортика за комір розстебнутої на два ґудзики сорочки — і поцілувала в губи. Було неприємно. Бридко аж до нудоти. Але я зробила це — зробила Дінці на зло!

Тортик стояв приголомшений, опустивши руку з цигаркою.

— Це ви хотіли побачити? — кинула я до Дінки.

— У тебе що, дах поїхав? — буркнув Тортик.

— Поїхав! — я зрівнялася з Дінкою. І хвилину стояла, мовчки дивлячись їй в очі, її зіниці налякано бігали туди-сюди.

— Добилася, га? Теж мені… — я схопила куртку й вибігла в під’їзд.

Мені страшенно хотілося наздогнати дівчат.

— Сашо! Сашо! — крикнула Дінка, біжучи за мною. — Вибач мене. Це я винна! Я винна!..

— До біса, — прошипіла я собі під ніс.

Я вибігла на вулицю. Що я наробила? Де тепер Ліка, Лима, Анька? Що я наробила?

Дінка винна? У чому?

Адже це я… Боже, що я накоїла? А втім — ні. Дінка таки винна. Чого було зі мною дружити? Хіба вона не знала, як ми її зневажали? Не треба прикидатися вівцею. Усе вона знала!

Сльози стиснули мені горло.

Як по-дурному все вийшло! Як необачно!

Дінка вийшла на вулицю.

— Сашо? — вона простягнула до мене руку.

Я відсахнулася від неї, як від якоїсь примари. Але все ж я стояла там, де вона мене застала. Біля дверей під’їзду.

— Сашо, я не повинна була… — вона говорила тихо, — кликати Тортика і Сірого. Запрошувати вас… Я мусила подумати про це все.

— Що? — я сховала від неї очі.

— Я знала, що Антон несерйозно до мене ставиться. Між нами нічого не було. У кіно раз пішли і в школі пару разів порозмовляли, — вона виправдовувалася переді мною ні за що, адже це я мусила вибачатися за те, що накоїла.

— Тортик, зрозуміло, тепер просто забавляється з усіма… — видихнула Дінка. — Я твоїм подругам сама про це скажу.

— Не треба, — мені було неприємно. Ще тільки Дінка мене перед дівчатами не виправдовувала. — Не треба, чуєш, не роби цього! — обурено крикнула я на неї. — Мені байдуже, що думаєш ТИ і байдуже, що ТИ їм скажеш!

— Добре, Сашо, — покірно сказала вона. — Вибач…

— Вибачаються лузери, слабаки, ясно? — я відвернулася від Дінки й швидко пішла стежкою до центральної вулиці.

На щастя, Дінка мене не наздоганяла. Я йшла до Аньки. Мені хотілося їй все пояснити. Та чомусь Дінкине «вибач» звучало мені в голові всю дорогу.

Розділ 19

Діна розуміла, що ще хвилька — і вона приземлиться просто на стіл, за яким сиділо кілька створінь у білому.

Діна хотіла впізнати в їх обличчях казкового Капелюшника, Вовчка і Зайця. Але їхні обличчя радше нагадували розмиті повітряні бульбашки.

«Невже це чаювання божевільних? — зойкнула про себе Діна. — Чи це божевільне чаювання? — їй досі тьмарилося в голові. Чи це дно колодязя, в якому жили три сестри — Ельза, Лейсі та Тіллі? Хоч би мені тут не залишитися».

Діні дуже хотілося зробити ковток чаю. Чи краще води.

Холодної води.

— Я хочу пити! — крикнула Діна.

Створіння заметушилися й стали поквапно вставати з-за столу.

— Я хочу пити! Пити! — ледь чутно промовляла Діна, приземляючись на щось тверде. — Пи-ти… Пи-ти-и…

Розділ 20

Я зібралася бігти до Рості в палату, коли з Дінчиного ліжка почувся якийсь шурхіт. Її мама якраз вийшла. Ми з пані Інгою зустрілися поглядами. Вона встала з ліжка й махнула до мене рукою, мовляв, підійти до неї.

«Я — до Дінки?» — проскочила мені перша думка.

Все ж я підійшла.

— Дай-те-пи-ти, — протягнула по складах Дінка. Вона повільно — ледь-ледь — розплющила очі.

Мені гупало в серці.

— Пані Інго, — розгубилася я. — Що… що робити? — я тупцяла на місці.

— Гукни когось з медперсоналу, — відповіла вона. — Тільки швидко!

Я помчала по коридору до ординаторської. Назустріч мені йшов Ростя.

— Я до тебе, Са, — сказав він.

— Там Дінка, — кинула я й хотіла було стати, але мені враз стало страшно, що її життя могло нині бути в моїх руках. — Вона прийшла до тями… — видихнула я. — Треба когось покликати… Там Дінка, — я розмахувала руками на бігу. — Дінка…

— Так, так… але Са… — Ростя відкрив рота, щоб щось ще сказати.

— Потім, — кивнула я.

За хвилину коло Дінки стояв лікар і кілька медсестер. Ближче до мого ліжка випросталася Дінчина мама. Вона трималася руками за бильце. Мов гуска, витягувала голову, щоб заглянути, що робили з Дінкою. Я сиділа на ліжку біля пані Інги.

— Перевіряють тиск, пульс… — сказала пані Інга до мене. — Буде жити… — ледь помітно усміхнулася вона.

Потім приклала руку до серця. Я не зрозуміла того жесту: чи то вона так тішилася за Дінку, чи їй боліло в серці. Але мені й самій кольнуло десь глибоко в грудях.

Тієї ж хвилини я згадала, що на мене чекав Ростя. Я навшпиньки вийшла в коридор, але Рості там не було. Я зазирнула до його палати.

Його ліжко було заслане. Тумбочка — прибрана. Я знову повернулася до коридору. Почала розпитувати медсестер, де він. Дві, що сиділи за столом, щойно прийшли на зміну, вони нічого не знали про Ростю. Потім я вибігла на місце наших ранкових побачень. Рості не було. Я стала біля підвіконня, чекаючи, що саме зараз Ростя підкрадеться до мене навшпиньки й скаже «Вгадай, хто?» Саме так: за мить за моєю спиною почулися чиїсь тихі кроки. Я принишкла в схвильованому очікуванні. Я заплющила очі. Але нічого не трапилося. Я озирнулася — біля вікна стояла Зірка.

— Ти? — розчарувалася я. — А що ти тут робиш?

— Стою з тобою, — зітхнула мала. — Ти сама. І я сама.

— Хто тобі таке сказав? Я чекаю на свого… — я затнулася, бо не знала, як правильно назвати Ростю: моїм хлопцем чи коханим. — На Ростю, — зрештою сказала я. — Ти його не бачила?

— Бачила, — кивнула Зірка.

— Де? — мені загупало в грудях. — Де він?

— Поїхав, — стиснула плечами вона.

— Куди? Куди поїхав, Зірко? — аж підстрибнула я.

— Додому, мабуть, — видихнула мала. — На такііій ма-ши-ні, — дівчинка розвела руками. — Ти хочеш додому? — вона стала навшпиньки і заглянула мені в очі так наївно і жалісливо, мов Кіт у чоботях, що з мультика про Шрека. Мене роздратував її погляд.

— Мушу йти, — сказала я. — Ти теж йди до себе в палату. Добре? Бувай, Зірко, — я зробила крок по сходах.

— А ти вмієш рахувати? — прошепотіла мала навздогін.

— Рахувати? — «Ну що їй ще треба?» — Звісно, вмію.

— А книжки читати?

— Вмію.

— Прийди до мене. Ми порахуємо зірки в небі. Чи сніжинки. Чи білі мухи, ззззз, — вона лунко засміялася і втерла рукавом носа. — Чи просто почитаєш мені книжку, а? У мене є книжка, — кивнула вона, маючи на увазі свою палату. — Прийдеш?

Я подивилася на її брудний рукав і хотіла сказати, що не зможу, що в мене невідкладні справи. Але тут же я згадала про Ростю і про лікарів, які були такі добрі з Зіркою. Мені стало не по собі.

— Завтра, Зірко, прийду, — кивнула я.

Вона слухняно побігла вниз.

— Ззззззззззззззззззззззз, — чути було, як мала тупотіла сходами.

Я ще раз підійшла до Ростиної палати. Дядько Толик поглянув на мене з-за розкладеної газети.

— А де Ростя? — не втрималася я.

— Що ж він тобі не сказав? Його ж виписали! — дядько склав газету. — Він же йшов казати. Його мали забрати завтра, а забрали сьогодні. Щось там батьки. Невідкладне щось. Диви, крутиться, а ніяк не згадаю. Батьки кудись збиралися і, — він почесав за вухом, — словом, поїхав Ростя. Виписали ж! — він наморщив чоло.

— Виписали, — повторила я за чоловіком. — І… він… мені… нічого не… переказав? — я надіялася, що чоловік чогось не доказує, що ось-ось згадає.

— А він же біг до тебе, щоб сказати.

— Біг, — похопилася я.

— Чого ж тоді питаєш? — дядько знову розгорнув газету.

Усередині все захололо. Ростя поїхав! Ростя мене не дочекався! Я ж йому сказала, що Дінка… Я ж хотіла їй допомогти… Точніше — їй треба було допомогти. Дінка приходила до тями. Я не могла її так лишити.

Знову Дінка?

Чому ж Ростя отак пішов?

Ростику, чому ти пішов, скажи?

Як привид, я повільно увійшла до своєї палати. Біля Дінки ще крутилися медсестри. Поруч сиділа її мама. Щоки в неї порожевіли. Дінчині очі зміряли мене. Чи впізнала вона мене? Зрозуміла вона, що то я була біля неї, коли вона опритомніла? Та хіба це важливо тепер?

Мій Ростя пішов.

Ростя!

Усередині пекло.

Я сіла на ліжко. Байдуже глянула на телефон: «У вас одне повідомлення».

Ростя?

«Сашко, це Аня. Подзвони мені!»

Аня?

Після вечірки в Дінки ми з Анькою не розмовляли. Точніше, було так: я прийшла до неї. Вона не захотіла зі мною розмовляти. Сказала лише, що дарма вважала, що мені можна довіряти. І що їй шкода, що вона ставила мене на щабель вище за Лиму і Ліку. Що я нічим не відрізнялася від них. Усе це Анька казала, не відчиняючи дверей. Наче спеціально хотіла якомога більше принизити мене. І таки принизила.

— Анько, — просилася я, — якби ти дала мені можливість пояснити, то зрозуміла б, що я інакше вчинити не могла.

— Що? Не могла не обійматися з ним? Ти ж на нього сама напала!

То вона знала про той ненависний поцілунок? Невже Сірий сказав? Він же знає, що я утнула.

— Так, — відповіла я, але сама розуміла, що могла вчинити інакше. Навіщо я зробила так, я не знала. То була злість на все відразу. Та ще те вино, яке запаморочило все в моїй голові. Але мені так хотілося пояснити Аньці, який Тортик насправді. Мені хотілося, щоб вона зрозуміла, що він не вартий був наших суперечок. Хотілося розказати про те, що я почула від Дінки. Та Анька не дала мені шансу.

Розділ 21

У школі дівчата почали мене ігнорувати. Усі, крім Дінки. Та я точно вирішила, що Дінка мені не подруга. Я не могла терпіти слабаків. А Дінку вважала саме такою. Тим часом Дінка знову підійшла до мене в школі:

— Сашо, давай я поясню все дівчатам, — запропонувала вона ще раз.

— Білко, — я хотіла нагрубити їй, — чи ти пам’ятаєш нашу розмову?

— Так.

— От і відв’яжися!

— Дивно, — Дінка знітилася. — Я чомусь думала, що ми могли подружитися. Я навіть хотіла з тобою поділитися дечим. Пам’ятаєш, ми за чаєм розмовляли, і я хотіла… тобі дещо…

— Ні, — навмисне відрізала я, хоча добре пам’ятала про камін, дві зими і ще щось із татом, про що Дінка не стала говорити, бо могла прийти її мама. — Відчепись, Білко! Йди до біса! Відчепись! — я навмисне сказала голосніше, бо побачила Аньку, яка йшла мені назустріч.

Я відійшла від Дінки на декілька кроків. Вона печально подивилася на мене й зникла в юрмищі шкільного коридору.

— Аню, послухай, — почала я. — Анько, ти маєш мене вислухати! — я стала перед нею, не даючи пройти.

— Я йду на побачення, — скривилася вона. — А від тебе мене нудить, — вона поправила зачіску й пройшла біля мене так, наче була царицею, а я — її служницею, яка не заслуговувала й крихти з її долоні.

— Анько, — ще раз сказала я, — але в мені раптом заговорила гордість, і я відвернулася. — То йди до біса!

Коли Анька вийшла зі школи, я ще довго стояла у фойє біля вікна й вкотре думала про те, що, може, не варто було так поводитися з Дінкою. Адже вона непогана. Але шукати Дінку й вибачатися мені не хотілося.

Навіщо? Принижуватися? Чи слухати, як вона принижує себе?

Було страшенно неприємно знати, що завтра мені знову йти до школи й знову переживати цю саму епопею з примиренням. Бо якщо я не помирюся з Анькою, то не зможу вчитися разом з нею в одному класі. Кину все! Мені було боляче. Я була сама не своя.

Того вечора я пішла не додому, а до річки. Я аж пашіла і йшла, не застібаючи куртки. Зняла шапку. Потім довго стояла на мосту. Мені дуже хотілося, щоб Оля просто зараз поверталася з роботи. Вона зазвичай поверталася близько шостої, бо лишалася вести групу продовженого дня. От я й простояла аж до шостої однісінька. Коли нарешті Оля мене побачила, я була схожа на бурульку, за її словами. Принаймні у мене був синьо-червоний ніс. Навіть волосся вкрилося інеєм. Та дивно. Я справді не відчувала холоду. Я готова була розказати Олі про все. Але мене аж тіпало, я тряслася так, що зуб не попадав на зуб. Не від холоду. Від бурі всередині. Олі я так нічого й не сказала, бо ввечері в мене піднялася температура. Вранці я не пішла до школи. А через день — потрапила в лікарню.

— Не кажи нікому з дівчат про міст, якщо хтось з них запитає, — то було єдине прохання до Олі. Мені не хотілося, щоб про це дізналися Анька, Лима й Ліка. Тим паче — Дінка. Ще подумали б, що я слабачка.

Та, як виявилося, усі таємниці відкриваються: ось Дінка потрапила в мою палату. Ось Анька просила їй подзвонити, мабуть дізналася, що я тут. А мені врешті-решт ставало байдуже: я думала про Ростю. Я скучала за Ростею. Нестерпно! Ростю, де ти?

Розділ 22

Діні здавалося, що вона повинна була ввійти в той прегарний сад, про який мріяла. Натомість вона бачила метушливих людей у білих халатах, які трохи скидалися на слуг королеви.

Утім тут не було ані крокетного майданчика, ані трояндового куща.

Сюди не збиралася Чирвова Королева, щоб зіграти в крокет.

І люди в білому були ані краплі не схожі на карти з гральної колоди.

Діна вкотре відкрила очі — й укотре нічого не зрозуміла. Перед нею стояла її мама. А за нею — люди в білому.

— Як ти, дитино?

Діна не хотіла їй відповідати. Їй було дуже неприємно бачити матір. Їй страшенно хотілося ковтка води.

— Сьогодні чудовий день! — сказав до мами чоловік в білому.

— Як там справи? — з-за плеча жінки в білому виглядала Саша. Погляд її був розгубленим.

«Вона, мабуть, як Чеширський кіт, — міркувала Діна, — думає, що цілком достатньо бачити її голову».

Діна заплющила очі. Їй знову хотілося мчати стрілою вниз.

«Якщо моє товариство нікому не потрібне, то чого вони тут зібралися? Якщо мене ніхто не любить, то краще жити на дні колодязя», — Діна старалася уявити дверці до Задзеркалля, але вкотре відкривала очі й бачила білі двері лікарняної палати.

Розділ 23

До Дінки весь час навідувалися медсестри. Метушилися. До неї усміхалися жінки нашої палати. Пані Інга вкотре підморгувала мені з ліжка, киваючи на Діну. А я сиділа на ліжку, підібгавши ноги, й поглядала на телефон. Я намагалася уявити, як Ростикові пальці бігають екраном, набираючи мій номер. Мені уявлялося, як летять невидимі радіосигнали з його серця в моє. Здавалося, я чула його дзвінкий голос. Як він говорив, коли був у захваті. Або його тихий голос, м’який, як його великий пухкий халат. Його шепіт.

Ростю, де ти, врешті-решт?

Мені страшенно хотілося йому подзвонити. Я стала перебирати номери телефонів у своєму електронному записнику. Та Ростикового номера я не записала. Але тут мене осінило, що ж Ростя теж не має мого номера мобільного. Ми збиралися обмінятися, та все забували, бо й так були поряд.

«І що тепер буде?» — на очі навернулися сльози. «Сашко, подзвони мені, — знову заблимала есемеска. — Аня».

— Hi, — кивнула я. — Не хочу, — мені не хотілося думати ні про кого, крім Рості.

«Або я тобі, — ще одна есемеска, — сама подзвоню. Уже дзвоню!»

Завібрував телефон. Анька. Я хотіла вимкнути телефон. Та через нерви, переживання за Ростю, натисла не на ту кнопку. — Алло! — я неохоче пошвендяла з палати в коридор і сіла на стільці.

— Сашко, це я! — голос Аньки, як завжди, звучав впевнено. — Керівничка сказала, що ти захворіла. Давно сказала. Але я, — Анька зробила паузу, — була трохи зайнята. Скільки всього відбулося, Сашко. Не повіриш. Це просто фініш, — вона примовкла, бо весь цей час я не відповідала. — Сашко, давай проїдемо те, що трапилося. Ну, проїхали?

Мені хотілося помиритися з Анькою. Але думками я була дуже далеко від того, що нині тараторила вона.

— Сашко, ти слухаєш?

— Так, — кивнула я автоматично.

— То проїхали? Ну, що ти мовчиш? Так, я недобре вчинила з тобою. Але ж ти теж не подарунок. Ну? Що ти втнула в Білки на дні народження! Ти, бува, не чула про Білку? Про неї тут різні плітки ходять. Зникла вона, одне слово. А вчителі ні бе ні ме. Мовчать. Ліка хотіла була рознюхати… Але, слухай, Сашко, я посварилася з Лікою і Лимою. Хай йдуть куди подалі. Чого ти мовчиш? — чути було, що Анька розгубилася.

— Тебе слухаю, — я весь час поглядала на двері, бо мені здавалося, що Ростя ось-ось увійде. Не міг же він отак мене покинути!

— Слухаєш?

— Так.

— Лима й Ліка посварилися, бо мене Тортик покликав на побачення. Але я не пішла. А вони, мовляв: «Ти нас підставила! Не віддавати ж Тортика Білці чи, чого доброго, Сашці,» тобто тобі, Сашко, чуєш? Ні тебе, ні Білки в школі, а вони паряться. Але я ж, Сашко, не зовсім дурна, чуєш? Я ж чого із Сірим була замутила? Я, Сашко, від нього взнала, що Тортик вирішив пацанам довести, що він крутий. Ой, не можу! Сашко, чуєш? Ну, добре, є в ньому щось, так? Чого брехати? Усі ми були запали. Але він собі такі спортивні ігри влаштував, чуєш, Сашко? З нами! Хоча Ліка й Лима наполягають на тому, що краще бути з Тортиком, доки він на нас звертає увагу. А я їм: тю, чи ви про таке мріяли? Хай би він хоч визначився, з ким точно хоче зустрічатися! Але Антон! Торт! Де там Тортик! І ще — Лима казала, що Білка їй хотіла пояснити про тебе й про Тортика. А вона її слухати не стала. Зрозуміло, а чого її було слухати? Полила б тебе брудом, ні? Але Лима й Ліка теж іще ті. Наїхали на мене ні за що. Ще й Сірого закрутили. Він з ними в кав’ярню ходив чи куди? Одне слово, кудись ходив. Чуєш, Сашко? — нарешті Анька зробила паузу.

— Чую.

— Що ти скажеш?

— Я відразу була проти всього цього, — тихо сказала я.

— Проти чого? Сірого? Тортика?

— Обох. А Тортик той зовсім з привітом.

— Чого тоді ти цілувалася з ним?

— На зло.

— Кому, Білці?

— Вам усім!

— Не зрозуміла…

— Аню, а чого ви не вислухали Дінку? — мені уявилася немічна Діна. — Адже я знаю, що вона вам хотіла сказати. Знаю! Вона хотіла пояснити той випадок.

— Що?

— Про Тортика і… про мене!

— Тобто?

— Як ти могла подумати, Анько, що я сама зачинилася з Тортиком на кухні при першій-ліпшій нагоді? Як ти могла повірити, знаючи мене, що я впала в його обійми? — вибухнула я.

— Не знаю. Щось найшло, Сашко. Ну, проїдемо, га? — вона зітхнула. — Ну? Я тобі вірю, Сашко. Ну-у?

— Анько, — я видихнула, — мені треба подумати.

— А що тут думати? Ну-у? — Анька, як зажди, наполягала на своєму. — Ну? Ну-у…

— Добре…

Анька запищала від радощів.

— Сашко, ти мене ощасливила! Мені, знаєш, ще й перед Білкою теж трохи незручно. Я думаю, що вона непогана загалом. Дарма Лима й Ліка її послали під три чорти.

— Дарма, так, — тепер мені знову перед очима була Дінка.

— А ти на що захворіла, Сашко? До тебе можна прийти? Я давно хотіла, але… — чутно було, як Анька вигадувала причину просто на ходу, — домашні завдання, уроки, те-се… Я прийду, га?

— Ні, — відрізала я.

Мені раптом не захотілося, щоб Анька дізналася про те, що трапилося з Дінкою. Так, наче між мною і Дінкою раптом проросла якась непромовлена таємниця.

— Сердишся, ну?

— Ні.

— Гаразд. Ти подумай. Я б прийшла, — Аньчин голос став тихішим. — Тобі ще довго там лежати?

— Не знаю.

— Але ми проїхали, так?

— Так, проїхали. Па, мушу бігти.

— Бувай, Сашко. Я дуже рада, що…

— Па, Аню, — я натиснула на кнопку й скинула Аньчин дзвінок.

Наша з нею розмова, точніше, її розповідь, тиснула мене, і поволі до горла підкочувався клубок. Мені вперше подумалося, що Дінка лежала в моїй палаті через нас: Аньку, Лиму, Ліку й через мене. А може, тільки через мене? Адже скільки разів Дінка намагалася щось мені розказати? Мені стало страшно й боляче. Мені хотілося до Рості. Якби він був поряд, я б йому все розповіла. Росте, ну що таке могло трапитися, що ти просто зник? Росте, чорт забирай, де ти?

Я зовсім не збиралася рюмсати, а проте сховала обличчя в долоні. І плакала мовчки. Якось всередині. Плечі мої при тому здригалися, а в горлі стискалося — не продихнути.

— З усього є вихід.

Я підвела заплакані повіки. Біля мене стояла пані Інга:

— Якщо хочеш, Сашо, можемо поговорити, а ні, то випий чаю і лягай поспи. Що б не сталося — поспи, щоб подумати свіжою головою.

До найменших подробиць я все переказала пані Інзі: про себе, дівчат, Дінку, Тортика, Сірого, побачення, день народження, вино, кухню, огидний поцілунок, сварку, міст, жар, запалення легень, Дінку з отруєнням, останню розмову з Анькою, знову Дінку й мої здогадки, і… про Ростю, мою закоханість, його небайдужість (адже Ростя ніколи не казав, чи кохає мене), і про те, що він мене лишив так просто, взяв — і пішов.

— По-перше, — м’яко сказала пані Інга, подаючи мені кілька паперових серветок, — ти насправді нічого не знаєш про Діну. Не винувать себе. Ти нічого не знаєш… Дай їй час. Дай час собі. Час усе розставить на свої місця. По-друге, я розумію, чого ти так вчинила з Антоном. Зі злості всяке буває. Треба навчитися тримати себе в руках. Але це легко казати. Я он стара, а бач, хникаю про своїх близьких, наче дитина. Кожному хочеться, щоб його любили, — наголосила пані Інга. Я кивнула їй у відповідь з виглядом знавця. — По-третє, подзвони Ростику сама. Я думаю, що це якесь непорозуміння.

— А де взяти його номер? — схлипнула я.

— У медсестер має бути записано. Піди попроси.

— Так! Так! — вирвалося в мене. — А він? Він чого не попросив? — завагалася я.

— Буде нагода дізнатися, — кивнула вона. — Йди.

Я втерла очі й підійшла до медсестри на чергуванні. За кілька хвилин я вже тиснула кнопки старого лікарняного телефона. Коли пішли гудки, я заплющила очі й стала слухати гупання свого серця.

Розділ 24

Скільки він мені всього наговорив! Спочатку його голос дзвенів. Він радів, що я подзвонила. Потім — шурхотів. Він пояснював, що його батьки мусили терміново їхати до Києва зустрічати когось із Європи, хто приїхав за програмою всиновлення дітей. «Я ж так і не встиг тобі розказати про своїх батьків!» — повторював він.

За словами Рості, його тато з мамою займаються програмою соціального захисту дітей і допомагають охочим всиновити дітей. А ті двоє іноземців, що прилетіли вночі, пропустили свій рейс і змушені були міняти літак. Отож, вийшло, що батькам треба було їх зустріти. Тому забрали вони Ростю без попереджень. Добре, що лікар дозволив його виписку ще вдень. Інакше тато з мамою не знали б, що робити з малим Ростиком. А він, як сказав Ростя, обіцяв хлопчику ніколи його не залишати. Ніколи. Він дав слово, коли підібрав малого біля метро. Виявилося, що Ростик-молодший втік із притулку. У нього не було батьків. Загинули. А родичі від нього відмовилися. Відтоді він живе з ними. Батьки його всиновили.

Малого самого на ніч не залишити, казав Ростя. А їхати батькам довелося удвох. Потім Ростя перейшов на шепіт і сказав, що дуже боявся, що втратить мене, що він не може дочекатися ранку.

Серце гупало, як шалене, всередині.

Він не дотямив взяти мій номер телефону, а в лікарні видавало весь час зайнято. Він потерпав від того, що так трапилося.

«І я теж!»

Він дуже хоче мене побачити, повторював він разів десять.

«І я…»

Він сказав, що не знає, о котрій прийде, але просив, щоб я його чекала.

Я повернулася до палати.

Пані Інга спала. Чи дрімала. Хоч би як мені хотілося їй розказати про нашу з Ростею розмову, я вирішила її не тривожити.

Дінка сиділа в ліжку. Біля неї вертілася мама. Дінка кліпнула на мене — і відвернулася.

Я трохи постояла біля своєї тумбочки, перекручуючи в голові все, що мені сказав Ростя. Тоді наважилася й підійшла ближче до Дінчиного ліжка:

— Ти як, Діно? — спитала я й поглянула на її маму.

Діна не подивилася на мене. Але я бачила, як заворушилися кутики її губ.

— Лікар сказав, що краще, — натомість відповіла її мама.

— Добре, — кивнула я й відійшла, щоб не набридати.

Я лягла в ліжко й почала знову прокручувати розмову з Ростею. Як же я за ним скучила! Ми не бачилися кілька годин, а мені здавалося, що минула вічність від нашої останньої зустрічі. Мені захотілося повернутися туди, де ми звикли зустрічатися. Постояти там трішки, відкрити кватирку й вдихнути ковток свіжого повітря, що я й зробила.

Я згадувала, як Ростя показував мені зірки. Називаючи кожну: Сіріус, Вега, Проціон… З неба падав пухнастий сніг. І весь лікарняний двір світився від його білизни. Один, два, три — я рахувала сніжинки. І тут згадала, про що мене просила Зірка: «Прийди до мене, ми порахуємо зірки в небі чи сніжинки…» Я поглянула на годинник. О пів на десяту. Мала могла вже спати. Утім я все ж збігла на перший поверх, це було дитяче відділення.

— Сашо, — почула я дитячий голос, — я тут! — За столом біля телефону сиділа Зірка. — Чекаю на медсестру. Не можу спати. А ти до мене?

— До тебе.

— Читати чи рахувати?

— І те, і те, — усміхнулася я. — То що перше?

— Білі мухи, ззззззззззззззззззззззззззз, — Зірка намагалася видертися на підвіконня, і я її підсадила. Ми стали рахувати спершу зірки, потім сніжинки. Потому ми читали казки, які принесла для Зірки медсестра. Мала засинала просто на стільчику. Вона кумедно клювала носом і намагалася розліпити повіки. Але сон не питався. Медсестра дозволила мені віднести дівчинку в ліжко.

— До завтра, — прошепотіла я Зірці на вухо.

— Ззззззззззззз, — вона повернулася на бік і засопіла.

У моїй палаті вже вимкнули світло. Але жінки досі перешіптувалися між собою. Дінчина мама вперше говорила про якийсь там серіал, що зараз ішов на ТБ. Дінка не спала. Але й не розмовляла також. Вона відвернулася від мене, коли я намагалася чемно до неї кивнути.

Розділ 25

Розмова з лікарем-психотерапевтом нагадувала Дінці бесіду Аліси з герцогинею на крокетному майданчику. Лікарка мотала великою головою і з кожного Діниного слова виводила мораль.

— Навіщо ти так вчинила?

— Мене ніхто не любить…

— Як це ніхто? А як же батьківська любов?

— Я батьків і маю на увазі, — з притиском мовила Діна. — Вони мене не люблять.

Лікарка наморщила чоло.

— Це вони тобі так сказали?

— Ні, — кивнула Діна.

— Порозмовляй з ними.

— Намагалася.

— І?

— Тато з нами не живе два роки. Як мені з ним розмовляти? Він одружився. Він поїхав з нашого міста.

— А в школі в тебе як?

— Перейшла в нову школу. У моїй старій школі всі знали про мого батька. Я навіть трохи сиділа за партою з хлопцем, що був би мені… був би… Зведеним бра… Я не можу промовити цього слова. Я не могла там, — скривилася Діна. — У тій школі.

— А в новій?

— У новій, як і в старій…

— Це як?

— Мене ніхто не любить! Я — лузер. А таких ніхто не любить. Навіть, — вона знайшла в собі сили подивитися в широкі очі лікарки, — тато і мама. — Діна завагалася. — Особливо тато. — Вона помовчала. — Ні, мама. Особливо вона.

Діна більше не слухала запитань лікарки. Вона знала, що та скаже. Те саме, що сказала потворна Герцогиня: усе на світі обертається довкола кохання. Так, Діна в цьому не сумнівалася ні на мить. От тільки тоді всі довкола не любили її та й зараз не люблять. Але тепер, здається, вона теж нікого не любить. Їй неприємно бачити маму.

«Навіщо вона сидить тут день і ніч? Краще б ішла додому! Забула б назавжди! Краще, якби вона не приходила!»

Неприємно бачити Сашку.

«Чого вона тут? Як таке могло трапитися? Ця огидна Сашка заглядає і шкіриться».

Огидно бачити лікарів.

«Скільки вони будуть усе перевіряти?»

Зненацька Діні стало прикро від того, що вона так і не дійшла до Задзеркалля. Хоча, згадуючи про темінь, холод, спрагу і дно колодязя, Діна сумнівалася, що їй схотілося б йти далі.

«Чи краще йти? — думала вона. — Якби мене хоч хтось любив! Якби я хоч когось любила! Мені тут не місце…»

— Як ви гадаєте, — Діна обірвала мовчання, яке запанувало між нею й лікаркою, — що треба, щоб мене любили?

їй також хотілося додати: «щоб я любила», але вона не наважилася.

— Бути Діною… — слова повільно злинули з уст лікарки. — Бути Діною.

Розділ 26

Зірка вранці прибігла до мене в палату. Не встигла вона зайти, як за нею вбігла медсестра.

— Не хоче без тебе йти на інгаляцію, — сказала вона. — Ти ще ходиш на процедури?

— Так, ще два рази йду на парафін і один — на електрофорез, — я усміхнулася малій.

Жінки в нашій палаті зашаруділи й одна за одною стали пригощати Зірку чимось смачним.

— Будь ласка, — знову сказала медсестра, — відведи її. Чи сходіть разом, там кабінети поряд.

Виходячи з палати, я помітила, що Дінка не спала. Її мами не було поряд. Учора ввечері я краєм вуха чула від медперсоналу, що якщо Дінці стане краще, то її мама піде на ніч додому. Адже вона зовсім виснажилася, сидячи біля дочки. Пані Інга погодилася наглянути за Дінкою в разі потреби.

Коли Зірка пробігла біля Дінчиного ліжка, вона зупинилася, опустила руку в кишеню й дістала пригорщу цукерок, які щойно отримала. Вона повільно розглядала кожну цукерку. Далі акуратно розмотала одну.

— Ось, — вона простягнула цукерку Дінці.

— А чого без обгортки? — це були перші слова Дінки в нашій палаті, за винятком того, що, опритомнівши, вона просила пити.

— Я їх збираю! — гордо піднесла темну голову Зірка. — Маю вже 99 і половинку.

— Половинку?

— Так, один батончик був міцно заклеєний, і обгортка порвалася.

Дінчині очі примружилися, готові усміхнутися, обличчя стало світлішим. Я дуже хотіла з нею заговорити, але не наважувалася.

Після процедур я відвела Зірку в її палату. Я надіялася, що зовсім скоро прийде Ростя. Він же обіцяв прийти, коли батьки повернуться. Але коли вони повернуться?

Я думала про його батьків. Вони займалися чимось таким, що в нашій родині ніколи й не обговорювалося. Щоправда, Оля якось мені розповідала про місіонерів, що приїздили до школи-інтернату. Тепер на місці тієї школи зробили санаторій. Ростикові батьки мені нагадували героїв мультика «Суперсімейка». Я уявити не могла, як живе ця «суперсімейка». Я весь час про них думала, вони мене приворожили.

Повертаючись до палати, я відчувала щем у серці. Що, коли Ростя чекає на мене? Але в палаті був лише онук пані Інги. Сама пані Інга. І Дінка.

Хлопець сидів на стільці біля ліжка набурмосений, як індик. У руках тримав шапку і пошарпаний пакет. Він сопів, і було видно, що почувався розгублено в нашій «жіночій» компанії. Зустрівшись зі мною поглядом, Дінка навмисне втупилась у якийсь журнал.

Онук пані Інги підвівся й почав натягувати в’язану шапку.

— Мама питала, чи довго ще вам тут бути? — кинув він.

— Ще недовго, Толю, — тихо й делікатно промовила пані Інга.

— Ви б уже йшли додому. Роботи купа… — при цих його словах ми з Дінкою неочікувано зустрілися поглядами й вмить відвернулися одна від одної, — у нього впала рукавиця, і він став незграбно діставати її із-під стільця, ще більше сопучи носом. — То що, коли на вас чекати? Що мамі казати? — він насилу-таки натягнув рукавицю на грубу руку й поривався піти.

— Не знаю, Толю, — пані Інга дивилася в його маленькі очі.

Який дурень…

Два роки тому померла моя бабуся, а пані Інга дуже нагадує мені її. Не знаю навіть, чим. Мабуть, тихим голосом й інтонацією. Після нашої з пані Інгою розмови вона стала по-особливому дорогою мені. Мені просто захотілося вставити своїх п’ять копійок і сказати, щоб він не смів більше так із нею розмовляти. Але я не насмілилася. За хвилину Толю вже як вітром здуло з нашої палати.

— Пані Інго, не звертайте уваги, — почала я, але враз помітила, що вона зовсім не реагує на мої слова. Натомість вона схопилася за серце. — Пані Інго! — крикнула я. — Діно! Діно! Їй погано, — вирвалося в мене.

Ми разом зіскочили зі своїх місць і навіть не помітили, як зненацька для себе самих схопились за руки й побігли по допомогу. За хвилину пані Інзі зробили ін’єкцію. Скоро вона прийшла до тями. І навіть вибачилася за те, що нас налякала.

— Хворе серце, — сказала вона й кинула в рот якусь пігулку.

— У моєї ма… ми, — тихо видихнула Діна. — Теж хворе. Напади, як у вас. Але знаєте що? — сказала впевненіше, і голос її прозвучав гучніше. — Ми Толика до вас більше не пустимо.

Я була рада чути її голос. Не знаю, чому. Я не могла собі цього пояснити.

— Так, не пустимо, — підтвердила я й хотіла зустрітися з нею поглядами, але Діна вкотре відвела очі. Потім вона якось сумно перевірила годинник. Я чомусь подумала, що вона хвилювалася за свою маму. Особливо після того, що трапилося з пані Інгою на наших очах.

Потому прийшли мої батьки і Оля. Вони мене втішили, повідомивши, що розмовляли з лікарем. Він сказав, що мої легені майже чисті, і мене випишуть за день-другий. Отож, з понеділка я вже зможу піти до школи. Я не знала, чи насправді мені хотілося повертатися до школи, хоча після тієї довгої розмови з Анькою відчувалося велике полегшення. Якщо ж Лима й Ліка вирішили таки бавитися в дурні ігри Тортика, то їхні справи. Я була рада, що Анька на моєму — з… Дінкою? — боці.

«Анько, мене скоро випишуть, — написала я есемеску. — Немає потреби приходити. Побачимося!»

«Он як… — прийшла відповідь. — А я збиралася прийти завтра!!!»

«Я за пару днів буду вдома, — подумавши, додала я. — Хочеш, приходь до мене. Па!».

«Додому?»

«Так».

«Ок. Тоді подзвони, коли! Па!»

Розділ 27

Я проводила батьків з Олею до центральних дверей. У тата був гарний настрій. Йому заплатили преміальні й похвалили його успіхи на черговому офісному мітингу. Він відразу подарував мамі пальму у вазоні, яку вона давно мріяла поставити в коридорі. Ми голосно розмовляли й сміялися. Коли ми всі зупинилися біля дверей, я краєм ока помітила маленьку постать, що сховалася за стіну.

— Зірка! — пирснула я сміхом. — Ах ти, шпигунко! Виходь, ну ж бо!

Мої переглянулися. Я нічого не казала їм про Зірку. Довелося розказати, хто вона така і як ми з нею познайомилися. Доки я говорила, Зірка вертілася біля нас, як кошеня. Оля дуже здивувалася цій історії. Сказала, що ніколи не думала про «багатодітну» та всіх її дітей. Як і всі, вважала її «зозулею», а їх «зозуленятами».

— Зірка — наша найясніша зірочка, скажи? — я перевела на неї погляд.

— Зірок на небі багато, — вона розвела руками. — Вега, Проціон, — мала задумалася, намагаючись згадати те, чого я її навчила. Або те, чого навчив мене Ростя?

— Сіріус, Полярна зірка, — додала Оля. — Йдемо далі?

— Далі, ні, не зараз, — відповіла Зірка. — Ввечері. На небі. Так, Сашо?

— Угу!

Поцілувавши батьків і Олю, я взяла Зірку за руку, і ми пішли сходами.

Між другим і третім поверхами мала підійняла пелюстку рожевої троянди.

— Бач? — подала вона мені.

— Хтось комусь приніс квіти, — сказала я. — Або це кур’єрська доставка.

— Навіщо?

— Що? Квіти? Чи доставка?

— Все…

— Буває, що хтось комусь робить сюрприз, — міркувала я. — Чи дякує за щось. Або освідчується в коханні, — я подумала про Ростика. Мабуть, він теж зараз думав по мене. Вкотре захотілося йому подзвонити. Було по обіді. А він досі не прийшов. Ростику, ну де ж ти?

Розділ 28

Діна сиділа перед лікаркою мовчки. Їй хотілося сказати, що вона дуже хвилюється за маму, яка повинна була повернутися відразу після обіду. Напевно, просто запізнюється. Кортіло сказати, що після того, що трапилося на її очах з пані Інгою, їй дуже хотілося побачити маму. Так сильно, як ніколи. Але тільки вона знаходила потрібну фразу, як відразу починало калатати серце, зсудомлювало горло, і вона не могла вимовити ні слова.

— Я хотіла дійти до саду й пожити в Задзеркальному домі, — нарешті промовила Діна. — Я читала, що там є гарний камін і вітальня. Там Король і Королева. Я втомилася жити в домі, де немає тепла.

Лікарка кивнула.

— Ми любили розпалювати вогнище в каміні. Тато любив. Відтоді, як він пішов, ніхто каміном кімнати не гріє. Мама десь у своєму світі. Я думала, що вона зверне нарешті на мене увагу, коли я чимось відзначуся. Що ж мені робити? Щоб вона любила мене? — схлипнула Діна. — Що робити, щоб я знову полюбила тата? Що робити… — Діна глянула лікарці в очі, — із Сашею? Із усіма, хто… Як же я їх не люблю!

Діна перевела погляд на вікно. Пролітали сніжинки.

— А як там у Керолла? — задумливо, не по-лікарськи, сказала жінка. — Про сніг, що огортає дерева й поля білим простирадлом, про його тиху любов до них?

— Ви теж читали? — здивувалася Діна.

— Ага. І ще читала казку про «Бруно і Сільвію». Там остання фраза: «Скажи, Сільвіє, а що робить світ таким блакитним і прекрасним?» Я досі цитую це для своїх дітей, Діно. А як ти гадаєш що, Діно?

«Лю-бов», — промайнула думка, але Діна знову змовчала.

Розділ 29

Ми із Зіркою забігли в палату наввипередки. Дінка чомусь стояла біля мого ліжка. На долоні в неї було кілька трояндових пелюсток.

«Це ще що?» — тенькнуло мені в голові.

Помітивши мене, Дінка полохливо відступила на крок від мого ліжка. Утім вона так і тримала кілька пелюсток, тепер уже міцно затиснувши їх у руках. Я нічого не розуміла.

Коли я глянула на пані Інгу, вона усміхнулася кутиками вуст і кивнула на моє ліжко. Зірка відпустила мою руку й підбігла ближче до Дінки.

— Доставка, — сказала вона, тицяючи пальцем.

— Що?

— Доставка, — повторила Зірка.

Я стенула плечима й нарешті наважилася підійти.

— Боже мій! — я прикрила рота рукою від несподіванки.

На моєму простирадлі була викладена з кольорових трояндових пелюсток заповітна фраза: «Я ТЕБЕ КОХАЮ».

— Тобто? — я зовсім розгубилася, уп’явшись очима в Дінку. Вона промовчала. Пані Інга теж. — Це ви таке вигадали?

— Ні, не ми, — нарешті сказала пані Інга. — Хоча ми теж до тебе прикипіли всім серцем.

На диво, Діна кивнула.

— Але це не ми, — повторила пані Інга. — На, — вона простягнула мені папірець.

— Чекаю, як завжди, між третім і другим поверхом, — прочитала я вголос, і здалося, що моє серце ось-ось вибухне. — Ростя? — кинула я поспіхом. — Зірко, побудеш тут?

Дівчинка мене не слухала, вона підхоплювала пелюстки й прикладала до носа.

— Пахне, — повторювала на кожну. Потому вона клала пелюстку на місце. І потягла Діну за руку. — Понюхай.

Я вибігла на сходи. Серце теленькало: «Ростя! Ростя! Ростя!»

Він стояв біля вікна. Поряд крутився малий.

— Саша! — радісно сказав хлопчик.

— Я не сам, — Ростя трохи зашарівся. — Не міг. Батьки ось-ось мали повернутися. І я… Треба було Ростика із собою взяти. Я хотів сам. І тому чекав. Думав вийде… а ще квіти. Їх мали привезти після обіду. Точніше пелюстки. Отож, я… — Ростя говорив так, наче вибачався. Я набралася сміливості, підійшла до нього впритул і приклала йому до вуст руку.

— Ми все зібрали! — почулося з третього поверху. — У банку з-під варення! Буде трояндове варення, — то Зірка дивилася на нас зверху вниз.

— Біжи сюди, — кивнув Ростя.

Мала миттю наскочила на Ростю і засміялася.

Потому нас нагнали в палату. Чергова медсестра сказала, що якщо я хочу, щоб мене виписали, то мушу швидше забирати всіх своїх гостей і не стовбичити на сходах. Звісно, вона не проти була, щоб Ростя посидів у нас. Здавалося, що доки Ростя перебував у лікарні, його полюбили всі. Але ніхто — я певна! — ніхто не любив його так сильно, як я.

У палаті я не зводила очей з Рості. Ми трохи посиділи мовчки. Потім я дістала цукерки, що мені принесли батьки, і заварила всім чай. Видно було, що Діна хотіла триматися осторонь. Та водночас у її очах можна було прочитати, що їй все ж було не байдуже до нас.

Діна вже мала набагато кращий вигляд. Якби ми всі не знали, що з нею трапилося, то ніколи б не здогадалися, що кілька днів тому вона була за крок від смерті. Ніхто з нас, звісно, не думав про це говорити. Діна сьорбала чай з чашки, інколи вдавала, що їй все одно, але більше таки усміхалася при наших розмовах. Усе ж я бачила, що вона була чимось заклопотана і часом поглядала на годинник.

— Будемо збиратися, — сказав Ростя. — Може, тато з мамою вже приїха…

— А моя мама вам нічого не казала? — раптом перебила Ростю Дінка й поглянула спочатку на мене, а потім на пані Інгу.

— Ні. А що?

— Вона б мала вже бути.

— Певно, — пані Інга теж звірила час. — Скоро прийде, — намагалася заспокоїти її пані Інга.

— Проведеш нас, Са? Час іти, але я буду вранці, — Ростя натягнув на малого шапку.

— Так, — я встала й поглянула на Дінку. — Я зараз запитаю в медсестри, хочеш? — сказала я. — Може, твоя мама їй щось сказала?

Діна зітхнула й знову глянула на годинник.

— Так.

Я провела Ростю до другого поверху, і ми, як завжди, зупинилися на хвильку біля вікна, щоб подивитися на небо. Ростик попросився, щоб його підняли на підвіконня. Доки малий розглядав небо, Ростя взяв мою руку, потримав її хвилинку й поцілував.

Коли Ростя пішов, я запитала медсестру про Дінчину маму, але та сказала, що жінка повинна була бути тут о 16.30. Тобто медсестра не знала. Пані Інги в палаті не було. Вона десь вийшла. Ми залишилися з Дінкою наодинці. Уперше за весь цей час.

— Може, подзвони їй? — запитала я, не знаючи, з чого розпочати нашу розмову. — 3 мого телефону чи маєш свій?

— Ні, не треба. Не маю. Але я… — опустивши очі Діна повільно сказала, — я не хочу.

— Тобто? Але ж ти хвилюєшся, — я не зовсім розуміла її думку.

— Саш, — я помітила, що Дінчині щоки почервоніли, — Сашо! — крикнула вона. — Мама про мене забула! Я почувалася зовсім сама! Сама! І він теж… теж про мене забув! Він забув…

— Хто він? — наважилася промовити я.

— Батько!

— Хіба так може бути, Діно?

— Забув про ВСЕ! Про камін. Тепло. Час, проведений разом. Про наші вечірні ігри в доміно. Про вихідні. Він ЗАБУВ! А потім забула вона… І коли я їй про це сказала… Вона, ВОНА, — по Дінчиному обличчю тепер текли сльози, — зробила вигляд, що не чує мене. І мені хотілося… — вона говорила надривно. — Хотілося заснути… і прокинутися в зовсім іншому світі… В іншому… Без них… Або з ними… З ними! Але там, де затишно… Де горить камін… Де вони разом… Де я — з ними…

Мене прошив такий біль, що я й слова не могла промовити. Я тепер зрозуміла, що це й було те, що мені хотіла сказати Дінка ще тоді, у перший день нашого з нею знайомства. Вона хотіла сказати про своїх батьків і про її самотність. Не дарма ж вона розпочинала ту розмову про камін.

— Як же я від вас усіх хотіла втекти, — сказала Діна. — Від усіх!

— Дінко, пробач мене за Тортика, — раптом мені самі собою вилетіли слова.

Діна втихомирювалась. Хвилину вона сиділа, просто дивлячись на мене. Її щоками повільно котилися сльози.

Мені було страшенно її шкода.

Мені було шкода себе за всі ті дурниці, що я накоїла.

Мені хотілося розпочати все спочатку.

Я подумала, що якби я ще раз застрягла в ліфті перед Дінчиною квартирою, то обов’язково подружилась би з нею по-справжньому.

Я б інакше повелася в школі.

Я би ніколи не зіпсувала їй день народження.

І ніколи не поцілувала б того бридкого Тортика.

Та що я тепер могла змінити? Усе це трапилося.

— Дінко, ти розумієш, — я не могла знайти слів. — От я не навмисне. Усе сталося само собою. Я не хотіла. Я навіть подумати не могла. Я не думала… — Діна слухала мене дуже уважно. Жар відходив від її щік. — Я просто хотіла… Так вийшло, Діно! — мені було соромно, але слова так і не приходили до мене. Мені хотілося сказати все так легко, як то часом кажуть у кіно. Раз — і пояснення. Але насправді це було значно тяжче. Слів не було — і все тут. — Діно, так вийшло… — видихнула я вкотре. — Ось так…

Діна встала з ліжка й підійшла до вікна.

— То моя мама? — вона потягнулася до моїх окулярів, що лежали на тумбочці, і її щоки знову запашіли. — Мама йде? — кивнула Дінка до мене так, наче між нами щойно й не було тієї натягнутої розмови. — Думаєш, у неї теж, як у тебе, просто так вийшло? — сказала вона. — Просто так?

— Так!.. — перебила її я, бо бачила, якою сиділа її мама всі ці дні. Я бачила, як вона змінилася на обличчі. Я бачила всі її переживання.

— Я зараз, — зронила Дінка, і за хвилину її вже не було в кімнаті.

— Боже мій! — я схопилася за голову. — Що вона робить? — я хотіла її наздогнати.

Я раптом подумала, що Дінка зовсім втратила розум. Не дарма ж вона ходила до психіатра. Я схопилася за підвіконня і хотіла було бігти до медсестри, щоб розказати їй, що Діна побігла бозна-куди. Та тільки-но я зрушила з місця, як мене щось змусило знову повернутися до вікна, і я просто вгрузла в підлогу: Діна бігла назустріч своїй мамі! У халаті. У капцях.

Падав сніг.

Світив ліхтар.

На моїх очах Діна підбігла впритул до матері. Видно було, як надривно вона щось їй говорила, як матір знімала з себе пальто й накидала на Дінку, як Дінка обіймала її.

Сльози наверталися на очі. Здавалося, що я гостро відчувала і Дінин біль, і її радість. Я знала, що в цю мить вона переступала через щось у собі. Оте важливе, про що говорила пані Інга. Те, що потребувало часу.

Розділ 30

— Мені здається, що це все наснилося, — сказала Діна. — Я кудись летіла, а врешті потрапила туди, куди потрапляти не хотіла. Усе, що хотіла, — Діна затнулася, — я, здається, уже маю. От лише б тато прийшов, і ми б розпалили камін на дачі.

— Розумію, — сказала лікарка. — Це може колись статися. Нехай не так швидко, як тобі хочеться, але все ж може. Усе буває.

Діна усміхнулася.

Розділ 31

Відколи нас виписали з лікарні, спершу Дінку, а за два дні — мене, ми багато часу проводили разом. Ми ходимо в кіно, часто робимо уроки — у мене чи в Дінки вдома, інколи ходимо до Аньки.

Щоправда, ми так і не помирилися з Лікою і Лимою. Утім вони самі вирішили триматися осторонь. Попри те, що вони все ще плутаються з Кармою (яку я якось побачила біля кабінету психіатра разом з її мамою), Ліка та Лима продовжують бігати за Тортиком. І це я в них зневажаю.

Не розумію, що з ними обома сталося. Я не вірю, що вони закохані. Аж ніяк.

Тепер я знаю, що таке кохати. І знаю, що таке бути коханою. Нам з Ростею дуже добре. Я відчуваю певний невидимий зв’язок між нами. І знаю, що цей зв’язок безкінечний.

Де я — там він. Де він — там я.

Інколи мені здається (моя Оля сказала б, що це затерте порівняння, але так є!), що моє серце б’ється в унісон із серцем Рості.

Коли його немає поряд, то я часто думаю, що в лікарні мені довелося прожити такий час і такі події, які я вигадати б не змогла. Чим не сюжет для Олиної повісті?

Утім Оля дописує іншу повість. Вони із Зіркою вигадали казку про зірку Вега, яка нарешті повернулася на своє місце в зоряній системі. Кажуть, що Вега була колись полярною зіркою, але випадково зрушила зі свого місця. У казці Вега допомагає подорожнім знаходити свій шлях, майже як Полярна зірка.

Зірка вірить, що коли вона виросте, то теж знайде своє місце. Так і буде. Хіба можна тут заперечити?

Розділ 32

Сьогодні ми — Ростя, малий Ростик, я, Анька, Оля, Зірка — їдемо до Дінки на дачу. Її тато почав частіше приходити. Хоча він так і не повернувся додому.

Ввечері Дінчин тато розпалить для нас камін. Оля із Зіркою прочитають свою казку. За вікном падатиме сніг. У каміні потріскуватиме вогонь.

Нам усім буде затишно.

Зима, 2012 — Літо, 2015 Стейт Коледж, Пенсильванія — Афіни, Джорджія

Якщо ви прочитали цю книжку і хочете поділитися думками про неї, будь ласка, пишіть на імейл Оксани Лущевської: olushchevska@gmail.com

Content

Лущевская Оксана Задзеркалля

Оксана Лущевська Задзеркалля

Розділ 1

Розділ 2

Розділ З

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Розділ 17

Розділ 18

Розділ 19

Розділ 20

Розділ 21

Розділ 22

Розділ 23

Розділ 24

Розділ 25

Розділ 26

Розділ 27

Розділ 28

Розділ 29

Розділ 30

Розділ 31

Розділ 32