Делевинь Кара

Огледалце, огледалце

Анотация

Приятел. Любим. Жертва. Предател.

Кого виждаш, когато погледнеш в огледалото?

Шестнайсетгодишните приятели Рижи, Лио, Роуз и Наоми са неудачници, които все още търсят себе си. Животът не е идеален, но музиката и вълнението покрай бандата им Огледалце, огледалце ги сплотяват… Докато един ден Наоми не изчезва мистериозно само за да бъде открита малко по-късно в безсъзнание край реката.

Ще се събуди ли Наоми? Каква — или може би кой — е причината за нейното състояние в момента? И защо Рижи, самообявилият се покровител на групата, не успява да забележи предупредителните знаци?

Докато Роуз се утешава с диви купони, а Лио е обзет от черни мисли, Рижи се заема да разплете случая. Това премеждие ще разкрие най-мрачните им тайни и ще разтърси техния свят. Нищо не може да се върне постарому, защото веднъж счупено огледалото не може да бъде поправено.

Кара Делевин е една от най-влиятелните жени на своето поколение. Родена е в Лондон и набира популярност през 2009 година, а през 2012 и 2014 получава приза „Модел на годината“ на Британските модни награди. Актьорската ѝ кариера започва с роля в адаптацията на „Анна Каренина“ от 2012 година, а по-късно взема участие и във филми като „Хартиени градове“, „Отряд самоубийци“, „Валериан и градът на хилядите планети“, както и в „Life in a Year”, който се очаква да излезе по кината скоро. „Огледалце, огледалце“ е първият ѝ роман.

Instagram/Twitter: @caradelevingne

Facebook @CaraDelevingneOfficialPage

Кара пише „Огледалце, огледаце“ заедно с изключително известната авторка Роуън Колман. Роуън живее с голямото си семейство и двете си кучета в къща в Хартфордшър и редом с писането на романи, както за възрастни, така и за тийнейджъри, се грижи за близките си хора.

www.rowancoleman.co.uk

Огледалце, огледалце

Кара Делевин и Роуън Колман

На семейството и приятелите ми, които ми помогнаха да преживея тийнейджърските си години.

И на всеки, който се чувства изгубен. Надявам се тази книга да ви вдъхнови да следвате мечтите си и да не изоставяте надеждите си. Всичко е възможно.

Въведение

Израстването и преходът от детството към зрелостта е един от най-интересните периоди в живота ни: хаосът, лудостта, хормоните, непрекъснатите промени и крайности. Това е изключително важно време, изпълнено с драматизъм и силни емоции, които формират зрелите хора, в които ни е писано да се превърнем.

За повечето хора тийнейджърските години са най-хубавата част от живота им и това действително е безгрижно време, изпълнено с приключения и радост. Но същевременно може да предложи и невероятни предизвикателства и трудности, особено ако си човек, който не се вписва лесно в средата.

Социалните медии играят толкова голяма роля в нашето ежедневие, че днес е още по-трудно за един млад човек, отколкото някога, особено при все по-засилващия се натиск да изглеждаш перфектен. Това е свят, в който хората бързо съдят останалите, без да отделят време да ги разберат напълно или да се замислят какво се е случило в живота им.

Когато започнах да пиша „Огледалце, огледалце“, исках да разкажа история, която да даде на читателя реалистична картина за бурните тийнейджърски години и да създаде герои, в които всеки би могъл да разпознае себе си. Исках това да е книга за силата на приятелството и колко е важно човек да бъде заобиколен от хора, които обича и на които вярва, за да се изгради като силна личност.

Но преди всичко исках да кажа на моите читатели, че няма нищо страшно в това все още да не знаеш кой си. Няма нищо страшно, че си различен и уникален — защото ти вече си перфектен такъв, какъвто си. Докато си наясно кое те прави щастлив и следваш сърцето си, всичко ще бъде наред. Бъди преди всичко себе си. Научи кои са силните ти страни, и осъзнай, че силата да промениш света се крие в теб самия.

С любов,

Кара

Благодарности

Много са хората, дали своя принос в създаването на „Огледалце, огледалце“, а най-дълбоко и сърдечно благодаря на чудесния Роуън Колман, който превърна писането на тази книга в такова невероятно изживяване. Специални благодарности на Анна Валънтайн, Сам Ийдс, Марли Прайс, Линзи Съдър-ленд, Илейн Игън, Лорен Ууси, Лулу Кларк, Люси Стерикър и Клеър Кийп от Orion. Благодаря на Лиса Шарки, Джонатан Бърнъм, Мери Гаул, Близа Скивмър, Анна Монтагю, Дъг Джоунс и Аманда Пелътиър от HarperCollins US. Благодаря и на моя екип във WME: Шарън Джаксън, Джо Изи, Матилда Форбс Уотсън, Мел Бъргър и Лаура Бонър. Благодаря и на моя добър приятел Сторм Атъл за великолепната корица.

Осем седмици по-рано…

Слънцето вече се показваше, когато се прибирахме към къщи. Хванати ръка за ръка, провлачвахме крака, а топлината на лятото тегнеше във въздуха. Главата на Роуз лежеше на рамото ми, ръката ѝ обгръщаше кръста ми. Спомням си точно това усещане — бедрото ѝ и неравномерния ритъм, в който се докосваше до моето, и кожата ѝ, опряна в моята, топла и нежна.

Нямаше още пет, утринната светлина беше огнена и златна и караше всяка мръсна улица да блесне като нова. Бяхме виждали този изгрев неведнъж на път към къщи след дългите ни нощи навън, които удължаваха всеки наш миг заедно, докато сънят обори очите ни. И така до онази нощ, когато най-накрая почувствахме живота златен, сякаш ни принадлежи, както и ние на него, и той изпълваше всяка секунда с нещо ново, нещо значимо.

Но онази нощ беше различна.

Очите ме боляха, устата ми бе пресъхнала, сърцето ми блъскаше като лудо. Не искахме да се прибираме вкъщи, но какво можехме да направим? Нямаше къде другаде да отидем.

— Защо точно сега? — попита Роуз. — Всичко беше наред, човече. Тя беше добре, беше щастлива. Така че защо точно сега?

— Нали не ѝ е за първи път? — отвърна Лио, — Какво ни грее! Правила го е и преди. Пари, раница с храна от хладилника, китарата. И изчезва за няколко седмици. Това е редовният ѝ номер.

— Не и след „Огледалце, огледалце“ — заяви Роуз. — Не и след като започна да движи с нас, нали? Преди това си падаше по това да се реже, да бяга от къщи и всякакви такива. Но не и откакто е в групата. Тя беше… всички бяхме наред. Даже много повече.

Тя ме погледна за подкрепа — и трябваше да се съглася, всичко се беше променило през последната година за всички ни. Преди групата всеки от нас се чувстваше изгубен по свой начин, а след това някак си се случихме. И заедно бяхме силни и готини, и яки, и адски страхотни. Всички мислехме, че и Наоми се чувства по същия начин, че няма нужда повече да бяга. До снощи.

Онази нощ, през цялата нощ, всички бяхме навън, из целия град.

Посетихме отново всяко място, където някога сме ходили с нея, но този път без нея.

Местата, за които бяхме казвали на родителите си, а също и онези, за които не бяхме.

Клубове, за които уж сме твърде малки — горещи и задушни от пот и хормони — проправяхме си път през плътната маса от танцуващи и се опитвахме да я зърнем някъде.

Прокрадвахме се в сенките, в алеите зад пъбовете, в които можеш да се забиеш с някого, и си говорехме полугласно с нервозни хлапета със сенки вместо очи, които ни предлагаха пакетчета с ганджа. Тази нощ отказахме.

Посетихме места зад ненадписани врати, където трябва да познаваш някого, за да те пуснат. Тъмни мазета, където хората продължаваха да пушат, докато въздухът не стане като пелена от дим, и музиката е толкова силна, че ушите кънтят, гърдите вибрират, а подът под краката резонира в ритъма ѝ.

Бяхме на всички тези места, пък и навсякъде другаде. Паркът на жилищния комплекс, където ходехме да лудуваме. Покрай реката, някак чужда и с надвиснали над нея блокове с милионерски апартаменти. Мостът „Воксхол“, нашият мост, където толкова често се разхождахме и се надвиквахме с трафика, че вече го чувствахме като приятел, като свидетел.

Накрая отидохме в онази празна заложна къща с разбита врата и матрак вътре в дъното, където някои хлапета отиваха, когато търсеха място да се усамотят. Някои хлапета, но не и аз, защото едно от нещата, които наистина мразех, е да не бъда сред хора.

Часовете на онази нощ отминаваха и с всеки изминал момент продължавахме да се чувстваме сигурни, че ще я намерим, че това е някой от номерата ѝ, които прави, когато се чувства наранена или иска да я забележат. Бяхме уверени, че Наоми, нашата най-добра приятелка и член на групата, ще бъде на място, което е известно само на нас. И че ще ни чака да я намерим.

Защото не може просто един ден да те има, а на следващия да изчезнеш. В това няма никакъв смисъл. Никой не се изпарява във въздуха, без да остави някаква следа след себе си.

Това си казвахме онази нощ, докато я търсехме, и нощта след това, и през всички останали нощи, докато нашите родители ни казаха, че трябва да спрем — че ще се върне, когато е готова. Тогава и полицията спря да я издирва, защото и преди беше бягала от къщи толкова много пъти.

Но за нас не беше така, не беше същото като преди, защото и тя не беше същата. Не че полицаите ни слушаха, с отегчените си изражения и празните си бележници. Как изобщо биха могли да ни разберат?

Така че ние продължихме да търсим Наоми дълго след като всички се бяха отказали. Търсехме навсякъде.

Но нея я нямаше никъде.

Откривахме само местата, където е била.

1

Днес: животът продължава, така казват всички.

Трябва да продължим да ставаме сутрин, да ходим на училище, да се прибираме вкъщи и да си мислим за гадости като предстоящите изпити. Както и разните „надявай се, моли се и имай вяра“ и всякакви такива дивотии, дето все ни ги повтаряха.

Животът продължава, но това беше лъжа, защото в нощта, когато изчезна, Наоми натисна проклетия голям бутон за пауза. Дните се нижеха, и седмиците, и сезоните, и всякакви подобни глупости — и нищо друго. Всъщност не съвсем. Сякаш всички бяхме затаили дъх цели осем седмици.

Защото знаете ли какво не ни казват вече? Не ни казват, че тя ще се върне, когато е готова. Видях голямата ѝ сестра Ашира в училище, навела глава, затворена в себе си, сякаш не иска никой да се приближава до нея. Майка ѝ и баща ѝ бродеха безцелно из супермаркета и се озъртаха, без наистина да виждат каквото и да било. Въпреки че в действителност изчезналата беше Най, те бяха тези, които изглеждаха изгубени.

И да, някога тя беше склонна да бяга от къщи, за да накара всички да я търсят, и го правеше, защото тогава си мислеше, че такава драма е голямата работа. Но от доста време не беше го правила — и никога по този начин. Никога не е искала майка ѝ и баща ѝ да се побъркат от тревога за нея или пък Аш постоянно да е със затаен дъх в очакване на лоши новини. Най е объркана, но обича семейството си и те я обичат; та те бяха фар, който привличаше около тях останалите от нас, като гладни за любов пеперуди около пламък. В тяхното семейство всъщност им пука един за друг.

Разбирате ли, Наоми не би им причинила това, нито пък на нас. Но никой не искаше да чуе това — нито полицията, нито дори майка ѝ, защото представата за Наоми като за кораво — сърдечна кучка беше по-добра от представата, че просто е изчезнала.

Затова понякога просто исках най-накрая да намерят тяло.

Що за противно същество съм и аз! Понякога ми се ще тя да е мъртва, само и само да знам какво е станало.

Обаче не. Нищо не бяха намерили. И животът си продължаваше.

Което означаваше, че днес е денят за прослушване за нов басист на мястото на Наоми.

За кратко си мислехме, че без нея групата ще се разпадне. Останалата част от „Огледалце, огледалце“ — аз, Лио и Роуз — се видяхме на репетиция и се чудехме дали просто да не се разделим. Дори обсъждахме, че би трябвало да го направим. Тримата просто стояхме там; никой не си тръгваше, никой не си събираше нещата, всички знаехме, без да се налага да го казваме на глас, че не може просто да напуснем. Разпускането на групата щеше да означава да се разделим с най-хубавото нещо в живота на всеки от нас, а и да се разделим с нея завинаги.

Наоми основа групата — или поне тя беше тази, която я превърна от някакъв крайно незадоволителен проект за домашно в нещо реално, нещо значимо. Най беше причината всички ние да открием нещо, в което бяхме добри, защото тя беше толкова добра в това, което вършеше. Искам да кажа, тя беше страхотна басистка, легендарна, само да я чуете как забавя ритъма — и ще останете потресени. Нещо повече, Наоми пишеше наистина добри песни. Аз също не бях зле, а заедно бяхме страхотни. Само че Най притежаваше онази специална дарба, която вземаше нещо оловно и сиво и го превръщаше в нещо златно и бляскаво. Преди „Огледалце, огледалце“ тя изобщо не подозираше за тази своя суперсила, но после вече знаеше, защото ѝ казахме. И колкото повече ѝ го повтаряхме, толкова по-добра ставаше. А когато притежаваш подобна суперсила, няма нужда да бягаш.

В деня, когато почти се разделихме, учителят ни по музика господин Смит влезе в залата за репетиции. Беше лятната ваканция и в училището нямаше никой освен нас. Беше ни разрешено да сме там заради него, той ни издейства позволение и прекарваше ваканцията си в четене на вестник, докато ние се караме и свирим. Но този път той дойде и седна, чакаше ни да спрем да разговаряме и да го погледнем. Порази ме колко различно изглеждаше тогава. Господин Смит беше от онези хора, които изпълват помещението, където се намират, и то не само защото беше висок и добре сложен, тъй като нали тренираше и такива ми ти работи, а и защото си беше такъв човек. Той обичаше живота, обичаше и нас, децата, на които преподаваше, а това беше рядкост. Можеше да те мотивира, да те накара да учиш нови неща — и всичко това заради оня вид енергия, дето не се среща толкова често у възрастните. Като че ли наистина му пукаше.

В онзи ден изглеждаше съсипан, сякаш цялата енергия и позитивно излъчване, които обикновено носеше със себе си, бяха изчезнали. Беше ми страшно да го видя такъв, защото беше от онези хора, които са винаги толкова несломими. Това ме потресе по начин, който не бях в състояние да обясня, и ме накара да го харесвам още повече. За нас означаваше много да видим колко много е загрижен, че Най е изчезнала, истински загрижен. Извън нас и семейството ѝ, изглежда, той беше от малкото хора с такова отношение.

Не зная как се чувстваха останалите, но от момента, когато го видях в онзи ден, изпитах желание да му помогна, доколкото със сигурност знаех, че и той би искал да ни помогне.

— Наистина ли обмисляте да разпуснете групата? — попита той.

Спогледахме се един друг и за миг се почувствахме така, както преди да станем приятели — самотни и окаяни, и идеята да се върнем към това беше ужасяваща.

— Без нея няма да е същото — казах аз.

— Това ми е ясно — отвърна той, прокара пръсти през косата си и тя се оформи на руси бразди. — Но повярвайте ми, когато ви казвам, че ако се разделите сега, ще съжалявате. Вие четиримата… тримата… Толкова се гордея с вас и с всичко, което правите заедно. Не искам да го изгубите — заради вас самите и заради Най. В момента не можете да направите нищо за Наоми, но това, което можете, е да се уверите, че хората ще продължат да помнят нейното име, докато бъде намерена. Направете така, че никога да не спират да я търсят. Имам идея — ще организираме концерт тук, в училището. Ще наберем средства да помогнем на семейството ѝ да продължи издирването, ще поддържаме обществения интерес към нейната история. Накарайте целия свят да ни гледа и да види колко сме загрижени за нея. Това ми се иска да направя, деца. Но няма как да го направя без вас. С мен ли сте?

Да, разбира се, казахме, че ще участваме.

Това беше единственото нещо, което можехме да направим.

Продължихме напред само тримата през цялото лято, но концертът наближаваше и осъзнахме какво още ни е нужно.

Трябваше ни нов басист. По дяволите!

Наоми беше… е… най-добрата от басистите, с които ми се е случвало въобще да свиря, което беше странно, защото тя е момиче, а момичетата обикновено не са добри в тия работи. Това не е сексистко изказване, а просто факт. Нужна беше някаква крайно индивидуална решимост да станеш невидим, за да можеш наистина да свириш на бас китара, а момичетата — така де, нормалните момичета обичат да бъдат забелязвани.

Но днес трябваше да продължим. Трябваше да се стегна. Докато изпълзявах от леглото, хвърлих поглед към смачканата купчина дрехи на пода.

На Лио не му пукаше, пичът просто ставаше от леглото и всичко беше перфектно.

Грабваше китарата и беше бог. Момичетата го обожаваха, все едно наистина е такъв. Просто не беше честно, че на шестнайсет може да е толкова зрял и завършен, с дълбок глас, висок и мускулест.

Аз обаче все още съм в онази нелепа фаза. Живея в нелепа фаза, аз съм нелепата фаза. Ако има емотикон за нелепа фаза, щеше да изглежда като мен. Напълно очаквам да бъда във все същата нелепа фаза и когато съм на четирийсет и пет, някакъв абсолютен пенсионер.

Искам да изглеждам яко, ама яко като Лио. Обикновена бяла тениска, дънки, суитшърт и безупречно бели кецове не беше онова яко, което съм в състояние да докарам. Въобще няма яко, което да мога да докарам, с изключение на якото, че Лио ми е приятел.

Роуз също е яка, но тя си е красива по природа, а красивите мацки няма какво да се напъват. Тъмнокестенява коса, изрусена, но не чак до корените. Не беше кльощава като някои момичета, а имаше цици и бедра, по които точеха лиги всички момчета от гимназия „Темз“.

Но това не беше всичко, тя носеше цял тон шибан грим, макар че изглеждаше по красива без него — а може би точно затова. Тупираше си косата и нарочно си правеше дупки на чорапогащниците. Роуз знаеше много добре как изглежда, и се възползваше на макс, за да зарежда въздуха със статично електричество и да детонира милиони малки експлозии около себе си навсякъде, където се появи.

Останалите момичета се опитваха да ѝ подражават, но нямаше друга като Роуз, защото, заклевам се, Роуз беше единственото момиче, за което знам, че наистина му е през оная работа.

А когато запееше… стените вибрираха. Очите грейваха в зелено. Всички се надървяха.

От четиримата в нашето великолепно семейство Наоми беше… е като мен. Ако Лио и Роуз бяха проклетите крал и кралица на бала, то аз и Най бяхме върховните смотаняци зубъри.

А когато си мислех за Наоми, с нейните очила с дебели рамки, които пречеха да се види сърцевидната форма на лицето ѝ и скриваха меките ѝ кафяви очи, истински се гордеех с нея. Начинът, по който носеше ризите си закопчани догоре, а плисираните поли — с тотално различна дължина от останалите. Консервативните ѝ обувки, завързани и лъснати. А зад всичко това, зад умишленото несъответствие и странните решения, тя беше абсолютно безкомпромисна и безапелационен уникат.

Понякога в обедното междучасие отивахме с Наоми в библиотеката и просто седяхме и четяхме. Бяхме тихи и неподвижни. Беше спокойно. Тя щеше да ме погледне над книгата си, да повдигне вежди към мен, когато някоя натокана деветокласничка минеше покрай нас, и щяхме да разменим усмивки — двойка супермеганърдове, които по някакъв непонятен начин са се озовали на челната позиция.

А когато свиреше… тя беше поне толкова добра, а всъщност даже по-добра от най-добрите басисти в света. А с мен на ударните ние бяхме сърцето на групата и извайвахме ритъма с невероятна прецизност.

Изобщо не ми пукаше за външния ми вид в групата, затова да върви по дяволите: карирана риза, дънки, бяла тениска отдолу, обикновено това ми е униформата. Абсолютно дърварско, така го наричаше Роуз.

Поне не ми се налагаше да мисля повече за косата си, тъй като обръснах голяма част от нея.

Морков.

Джинджър.

Абсолютен капут.

Всички прякори, които получавах само защото косата ми беше червена и не просто някакъв типичен джинджър — не, а къдрава рижа коса. Боже, та аз израснах като абсолютна покана някой да ме изрита по главата. Можех да направя нещо по въпроса, както обичаше да ми казва Роуз. Тя направо си умираше да намаже косата ми с някакъв продукт и да я изправи. Обаче аз упорито отказвах. Приблизително на всеки три дни или малко повече тя предлагаше да я боядиса черна, ама отново ѝ отказвах — аз съм си джинджър, хайде, това е положението.

Освен това, ако косата ми беше черна, нямаше да ми викат Рижи, а този ми прякор си беше най-якото у мен.

Това, което направих, беше да я подстрижа много късо в деня, преди Най да изчезне. Не казах на никого, просто отидох във фризьорския салон, казах им да я обръснат отстрани, да я оставят дълга отгоре, достатъчно дълга, за да ми влиза в очите, за да я отмятам от лицето си и да куфея, когато съм на барабаните. Мама ми крещя цял час, когато ме видя. Няма майтап, каза ми, че изглеждам така, сякаш току-що са ме пуснали от строго охраняван затвор.

Когато тате си дойде от едно от своите „дълги нощни съвещания“, тя му се разкрещя, задето не ми крещи.

Беше по-лошо, отколкото когато си сложих четири обици, и оттогава изобщо не си правя труда да им казвам за нещата, които правя, за да изглеждам и да се чувствам като себе си. Не си струва данданията.

Освен това отдавна бях наясно, че родителите ми няма да са тези, които ще ме опазят, оправят или подпомогнат. И двамата бяха толкова затънали в собственото си самоунищожение, че аз и сестричката ми Грейси бяхме просто в графата „съпътстващи щети“. Щом осъзнах това, вярвате или не, животът вече изглеждаше по-лесен.

Разбира се, беше ми трудно да пренебрегна факта, че майка ми ме мрази, а баща ми е кръшкач. Но се справях.

2

Само с един свиреп поглед Роуз овладя залата, като отряза некадърниците, които си мислеха, че за една седмица могат да се научат да свирят на бас.

— За бога, Тоби, с начина, по който осакатяваш този бас, ще ме накараш да те намразя за цял живот, друже — заяви Роуз на последната си жертва. — Така ли обарваш гаджето си?

— Съжалявам, брато. — Лио сви рамене. — Май е подобре занапред да… избягваш да свириш на какъвто и да е музикален инструмент?

Когато Тоби си тръгна, розовите му страни пламтяха. Надникнах в коридора и огледах опашката. Имаше опашка. Преди бях просто непохватно недоразумение в ъгъла, което всички избягваха, а сега хората се редяха на опашка, за да бъдат в моята група. Караше ме да се чувствам едновременно и добре, и зле. Най ни помогна да създадем тази група, тя беше най-добрият композитор сред нас, сърцето на всичко това. Нейните мелодии, нейните текстове, които караха хората да се спират и да слушат. А сега тези хора се редяха на опашка да заемат нейното място.

Исках тази група, имах нужда от нея. Мисля, че точно това ме правеше шибано копеле.

Кандидатите отпадаха един след друг, наблюдавах ги как си отиват, в безопасност зад моите си барабани, докато останаха само двама претенденти.

Едно момиче на име Емили, хубава и готина. Не толкова секси, че жива да я изядеш, по достатъчно секси да я гледаш цял ден и да сънуваш стихове за косата ѝ и подобни глупости.

В момента, в който Емили престъпи прага на залата, можех спокойно да заявя, че Роуз хич не беше доволна. Нямаше нужда да казва каквото и да било, достатъчно беше човек да види студеното проблясване в очите ѝ. Тя беше яката мацка в групата ни, нямаше място за втора.

А беше жалко, защото още когато започна да свири, разбрах, че Емили е добра, почувствах как влиза в моя ритъм, и я вмъквах между всеки удар на палките ми. Чувството беше хубаво, много хубаво, интимно. Улових се как погледът ми среща сините ѝ очи, и ѝ се усмихнах, защото да свиря на барабани беше единственият начин да кажа на някое момиче, че го харесвам, без след това да ми се прииска да се самоубия. Тя отвърна на усмивката ми и преди да се усетя, една от палките ми се изплъзна от ръката ми и падна на пода.

— Извинявай, скъпа — каза Роуз, без дори да погледне Емили. — Не става, нали. Но добър опит.

Емили не реагира, само вдигна рамене много сладко и ми се усмихна, преди да си тръгне.

— Хареса ми — казах. — Не може ли да си я имам?

Роуз ме удари силно по бицепса и болката прониза рамото ми. Това момиче умее да удря.

— За бога, Роуз! Прибери оръжието!

— Не е оръжие, а по-скоро воден пистолет. — Поклати глава. — По дяволите, Рижи, усмири гащите си. Това не е твоят шанс да се метнеш на всяка дърта уличница, която влезе.

— Емили не е уличница — каза Лио. — Хареса ми.

— Мили боже, ама че сте елементарни тъпоглавци. Честно, само да видите един чифт цици — и ставате като овце.

С Лио се спогледахме, потискайки усмивките си.

— Дали пък и ти така не властваш над училището? — измърмори Лио и Роуз го перна отзад по главата.

Следващият беше Лекридж, някакъв осмокласник. Напомни ми за мен, когато бях на тринайсет, без никаква идея как да се справя с джунглата на гимназия „Темз“. Басът му беше голям почти колкото него, но поне свиренето му отговаряше на пето ниво. Не толкова добре като Емили, нищо общо с Наоми, но ставаше. Изглеждаше, че ще трябва да се справи, защото само той остана.

— Така, Лекридж, ще те въведа в бас партията на Head Fuck, става ли? А след това…

— Деца, може ли да сирете за малко?

Господин Смит изведнъж се оказа в средата на залата и като че ли токов удар го беше заковал на място, принуждавайки го да стои изправен. За първи път виждах изражение като неговото в момента, все едно е чул, че краят на света наближава. И изпитах страх. Стомахът ми се усука и разбърка. Това беше лошо, не вещаеше нищо добро.

Никой не пророни и дума.

И нямаше нужда.

Все едно въздухът около нас се сгъсти и забави времето, докато спре и стане лепкаво в белите ми дробове. Не можех да дишам.

Всички предусещахме какво е дошъл да ни каже.

— Открили са я? — шепотът дойде някъде от вътрешността ми, макар да звучеше като на светлинни години разстояние.

Той кимна, неспособен да ни погледне в очите.

— Тя… — каза Лио този път, приковал поглед в Смит, сякаш в очакване да се стовари брадвата.

— Тя е… — Господин Смит, изглежда, леко се задави, поклащайки глава.

Най-накрая ни погледна със сълзи а очите, устните му се изкривиха и ми отне миг да осъзная…

… че се усмихва.

— Жива е — каза той.

3

Светът се свлече в краката ми. За миг видях лицето ѝ така, както я видях последния път, усмихната, очите ѝ светеха отвътре и всичко, което исках, е да бъда с нея.

— Е, къде е тя? — думите се откъснаха от Роуз. — Да идем и да я видим сега, още сега. Къде е тя? Вкъщи ли си е? Тук? Тук ли е?

— В „Св. Томас“ — каза Смит.

— Мамка му! — поклати глава Роуз.

— Болницата? Какво се е случило с нея? — извиках.

— Някой наранил ли я е? — каза Лио, стиснал челюсти. — Кой я е наранил, мамка му?

— Чуйте ме… — Господин Смит вдигна ръце, сякаш се опитваше да успокои цяла стая с шумни деца. — Бях сигурен, че ще ви дойде в повече. Затова исках да се уверя, че аз ще съм този, който ще ви го каже. Разговарях с родителите ви и те се съгласиха да ви заведа там, за да разберете повече. Но има нещо, което трябва да знаете.

— Къде е била? — попита Роуз, преди той да успее да продължи. — Сигурно е казала къде е била.

— Каза ли защо? — гласът на Лио прозвуча ниско, изпълнен с гняв. — Каза ли защо е избягала?

— Какво е станало с нея? — попитах. — Каза ли какво се е случило?

Раменете на господин Смит се смъкнаха, сякаш потъваше в ъгъла на сцената, забил поглед в пода. Виждах го как се опитва да ни каже какво ще последва, опитвайки се сам да проумее всичко, да подбере внимателно всяка дума. Опитваше се да ни предпази. Лошо.

— Нещо… нещо се е случило с нея през последните няколко часа. Някакви хора от крайбрежието са я намерили заплетена във въжетата, използвани за закотвяне на речните туристически корабчета около Уестминстърския мост. Във водата. Била е в безсъзнание, дишала е, но едва-едва. Въжето е придържало главата ѝ над водата… но е била ранена, зле. Главата ѝ е пострадала и… никой все още не знае колко сериозно.

— Какво означава това? — Роуз пристъпи към него толкова бързо, че за миг си представих как ще го удари.

Той бавно впери очи в нея и задържа погледа си.

— Това означава, че има много голям шанс да не се оправи.

От радост към отчаяние само за миг. Виждах отново лицето ѝ и се чудех как е възможно да откриеш някого и в същия момент да го загубиш.

През онази година бях на десет и се наложи да влизам в болница толкова много пъти, че социалните служби дойдоха да проверят моя случай. Първия път си счупих китката, докато си играех със съседското кученце, то скочи, аз паднах назад и си ударих ръката в една каменна саксия. Храс! От звука ми се повдигна. Втория път, по време на футболен мач, пресрещнах с глезен Кевин Монк, когато влезе с два крака. Мамка му, как болеше! А третия път паднах от едно дърво и си счупих няколко ребра, докато се предизвиквахме кой ще се качи най-високо и най-бързо. Обаче поне спечелих.

Най-смешното беше, че тези пътувания до спешното ми харесваха. Харесваше ми дългото чакане, защото означаваше, че мама или тате седят там с мен и разполагам с тях толкова часове, колкото са нужни, докато ми дойде редът. Въпреки че тате все пропускаше да е с мен във важните моменти, а мама, тогава бременна с Грейси, се чувстваше уморена и неудобно, все пак ги имах за себе си, докато бяхме там. Те наистина ме слушаха и разговаряхме, смеехме се и ми позволяваха да играя игри на телефоните им. След като паднах от дървото, трябваше да остана за една нощ, защото се притесняваха дали главата ми не е наранена. Мама нае телевизор, за да гледаме, и седя до мен през цялата нощ, като балансираше голям пакет царевичен чипс върху внушителния си корем с Грейси и ме държеше за ръка.

Когато социалният работник се появи, разговаряха с мен на кухненската маса, мама седеше на ръба на стола си и гризеше ноктите си. Не можех да разбера защо мама изглеждаше толкова притеснена. Не исках да бъде, не ми харесваше изражението на лицето ѝ. Исках да направя така, че то да изчезне. Затова разказах на жената за всеки от инцидентите с подробности: за кучето, футбола, дървото. После трябваше да разкажа всичко отново и още веднъж, когато мама не беше в стаята, докато най-накрая жената събра нещата си и си тръгна.

— Ама че си и ти! — каза мама, когато влезе отново, сложи ръка върху главата ми и прокара пръсти през косата ми. — Малката ми луда глава.

Направи ми горещ шоколад с маршмелоу и си спомням, че седях на масата и се чудех какво толкова е станало, че да заслужа подобно отношение.

За последно бях тук, когато се роди Грейси. Тате ни преведе през лабиринт от коридори до една стая със завеси, където мама седеше на ръба на леглото си на колелца с малката ми пурпурночервена сестричка на ръце, която пронизително ревеше и тестваше белите си дробове. Когато се чувствах в мрачно настроение, се връщах към този ден. Четиримата седяхме около леглото като едно цяло. Семейството, събрано заедно, миризмата на косата на Грейси, усмивката върху лицето на тате. Начинът, по който мама изглеждаше едновременно толкова уморена и толкова щастлива. Не преставах да си мисля за този ден, защото това беше последният път, последният ми спомен, когато изпитах чувството, че сме едно семейство.

Да, това беше последният път.

Докато вървяхме след господин Смит в болницата, отново видях всичко това като на забавен каданс, лъснатите до блясък подове и дългите коридори. Усетих някаква остра миризма във въздуха, която ме стисна за гърлото. Мълчанието в асансьора, звукът на гумените ни подметки, които скърцаха, докато вървяхме, трептящото осветление над главите ни.

Стигнахме до стаята и знаехме, че вътре е най-добрата ни приятелка. И може би умира.

Стояхме пред стаята, виждах майката и бащата на Най, прегърнати, опрели глави един на друг. Видях как майката на Най е сграбчила ризата на мъжа си, сякаш се страхуваше, че ако я пусне, ще потъне.

— Госпожо Демир?

Роуз пристъпи напред, оставяйки господин Смит при асансьора. Обикновено ги наричахме Макс и Джаки, но в този миг някак не ни се струваше подходящо.

Когато майката на Най видя Роуз, тя протегна ръце към нея и я притисна между тях. Лио и аз се приближихме един след друг и обгърнахме с ръце хората, които винаги ни пускаха в дома си, независимо колко беше часът, и никога не са ни карали да се чувстваме излишни или нежелани.

За миг се изгубих в тъмнината, сред горещата прегръдка на хората около мен, и затворих очи, за да не позволя на сълзите да рукнат или останалите да видят колко много се страхувам.

После моментът изчезна, когато се пуснахме един друг, и отново премигнах на флуоресцентната светлина.

— Как е тя? — Господин Смит стоеше на няколко крачки зад нас петимата и ни гледаше.

Джаки поклати глава, а Макс се обърна към прозореца, взирайки се през открехнатите щори към момичето, което лежеше съвършено неподвижно на леглото. Обикновено виждах Макс изпълнен със смях; тъмните му очи блестяха, коремът му се тресеше, винаги готов да разкаже поредния виц. Да го видя така, със сенки под очите, слаб и останал без сили, ми беше много тежко.

Чувствах, че трябва да отида и да застана до него, но не можех, беше ме страх. Страхувах се от това, което ще видя.

Травма на главата, какво означаваше това? Щеше ли да изглежда различно, имаше ли кръв? Когато оставахме само с Най, гледахме да попаднем по Нетфликс на възможно най-лошия филм на ужасите, с моторни резачки и отмъстителни демони — колкото по-кървав, толкова подобре. Но това тук беше реално. Това беше истинският хорър. И ме плашеше до смърт.

Задържах очите си на Джаки, на боядисаната ѝ в банановожълто коса с тъмни корени, тънките ѝ, дълги ръце и кльощави крака в тесни дънки, облечена като хлапе, двайсет години под нейната възраст, което винаги влудяваше Най. Майка ми смяташе, че Джаки е боклук, но тя си мислеше същото и за мен.

— Проговори ли ви вече? — Роуз държеше ръката на Джаки.

— Събуди ли се?

— Макс — прошепна Джаки на мъжа си, който поклати глава и се обърна към минаващия лекар.

— Докторе?

Една жена в бяла престилка спря и ни погледна намръщено.

— Това са приятели на дъщеря ми, нещо повече, като част от семейството са. Ще им обясните ли, моля ви, каква е ситуацията? Аз самият също не съм съвсем сигурен, че разбирам.

Лекарката сви устните си в тънка линия, показвайки само за миг следа от нетърпение, но събра длани и заговори.

— Наоми е била открита в река Темза от екипаж на влекач, оплетена в някакви корабни въжета…

— Само на няколко минути от къщи. — Роуз погледна към Лио. — Почти до вкъщи. Паднала ли е?

— Не е ясно как се е озовала във водата, знаем само, че заради травмата на главата си е изпаднала в безсъзнание и въжетата, в които се е оплела, вероятно са я спасили от удавяне. Това, както и ниската температура на водата през нощта, са факторите, които са я предпазили от развитието на по-сериозни травми. В момента постепенно я затопляме и я поддържаме в изкуствена кома, докато наблюдаваме мозъка ѝ за отоци и кръвоизливи. Утре ще знаем повече.

Всеки момент очаквах да го проумея, да разбера, че това наистина се случва, но този момент така и не идваше и всичко изглеждаше като ужасна измислица.

— Искам да кажа, че да, положението е лошо, но ще се оправи, нали? Тоест тя ще се оправи, нали? — попита Лио с напиращ гняв.

Лекарката се поколеба, вероятно притеснена да отговори честно, да разстрои това хлапе, добре сложено и с ръст над метър и осемдесет. Понякога Лио имаше този стряскащ ефект.

— Не знаем… — отговори тя бавно. — Истинско чудо е, че изобщо е оцеляла толкова време във водата, че ударът по главата не я е убил. Тя е боец, трябва да е такава, затова сега е още с нас. Получава възможно най-добрите грижи.

— Може ли да я видим? — попита Роуз. Моля ви, искам да я видя.

Лекарката погледна към Макс, който кимна.

Тя огледа внимателно лицата ни. Надявах се да каже „не“, но тя не го направи.

— Добре, един по един, по три минути всеки. Не повече.

— Трябва да ѝ говорим, нали? — Роуз попита Макс, докато той ѝ отваряше вратата. — Защото това може да я накара да се събуди. По телевизията казват, че хората в кома чуват, когато им говорят.

— Е, това е медикаментозна кома.

— Какво? — намръщи се Роуз.

— Поставихме я под упойка и я интубирахме, за да дадем на тялото ѝ шанс да се излекува и да се възстанови от всичко, което е преживяло. Като говорите с нея, няма да я събудите, но има голям шанс да ви чуе, така че… защо не — усмихна се бегло лекарката.

Роуз я потупа по рамото, влезе в стаята и тихо затвори вратата след себе си.

— Трябва да се обадим на няколко места. Ще се оправите ли, деца? — попита любезно Джаки.

Спиралата ѝ се беше разтекла в бръчиците около очите ѝ и оттам надолу по лицето. Кимнах.

— А вие? Ще се оправите ли? — попитах я.

— Честно, Рижи — очите ѝ се напълниха със сълзи, докато се опитваше да се усмихне заради мен. — Не зная.

Докато чакахме навън, господин Смит най-накрая се раздвижи от мястото си при асансьора и прекоси пространството до прозореца, който гледаше към стаята на Най. Надникна през щорите, следобедното слънце очерта тъмни ивици по лицето му. Още нямах сили да погледна Най, затова гледах него. Лицето му представляваше познато, безопасно място.

— Зле ли изглежда? — попитах.

— Знаеш, че никога не лъжа учениците си, Рижи. Нали? — отвърна той.

Кимнах.

— Изглежда зле — кимна към Наоми. — Мисля… мисля, че Роуз се нуждае от теб.

Когато накрая погледнах през прозореца, видях Роуз, стиснала юмруци към лицето си, с ококорени очи, а тялото ѝ видимо трепереше, докато гледаше безпомощната фигура в леглото.

Преди да се усетя, вече бях в стаята, сграбчих я за китката и я дръпнах към вратата.

— Не, не, не — противеше се тя, дърпайки ръката си от моята. — Не. Не можем да я оставим сама тук. Няма да я оставя сама. Погледни я, Рижи. Не бива да е сама.

— Роуз, хайде — казах аз. — Няма да сме ѝ от полза, ако откачим.

— Погледни я! — настоя Роуз.

И аз погледнах. Видях лицето ѝ — подуто, лилаво и сиво. Не можех да спра да я гледам, защото това лице беше толкова различно от онова, което познавах толкова добре. Трудно ми беше да повярвам, че е същият човек. Главата ѝ беше превързана, нямаше и следа от дългата ѝ тъмна коса. Втора превръзка минаваше диагонално през лицето ѝ, с избило червено под нея. Там, където се виждаше кожа, потъмнели синини и обезцветяване я бяха белязали. С едно око подуто и затворено, а другото скрито под превръзката, тъмните ѝ искрящи очи изглеждаха като заличени завинаги. Видях апаратурата, дебелата неудобна тръба, която излизаше от устата ѝ, изкривявайки нежната ѝ усмивка, която си спомнях, в един замръзнал вик. Жиците като че ли извираха от тяло то ѝ, все едно беше наполовина машина, и аз разбрах. Разбрах защо Роуз искаше да стои там и да крещи неистово. Гледката беше ужасяваща.

— Хайде — казах аз, измъквайки я от стаята. — Трябва да се вземем в ръце, мамка му. Трябва да сме силни.

Издърпах Роуз, затворих вратата зад нас и я прегърнах силно.

— Как е тя? — попита Лио.

Нямаше нужда да отговаряме.

— Когато разбера кой ѝ е причинил това… — Лио сви юмруци.

— Ами ако тя сама го е направила? — Ашира, сестрата на Най, се беше появила ненадейно.

— Аш! — Роуз ме пусна и обгърна с ръце по-голямата полусестра на Най, която стоеше абсолютно неподвижно и позволи на Роуз да поплаче малко върху суитшърта ѝ.

Гледах Аш — толкова спокойна, толкова сдържана. Поне така изглеждаше отстрани.

— Не мислиш… Искам да кажа, тя не би опитала да се нарани — казах. — Най беше щастлива, наистина щастлива. Всъщност беше адски щастлива, преди да изчезне. Не беше като преди, когато имаше навика да бяга от целия онзи тормоз в училище. Всичко се промени, когато сформирахме групата, тя си имаше нас. Никой вече не се заяждаше с нея. Няма логика.

— Не. — Аш отвърна лицето си от Роуз и осъзнах колко много си приличат с Най — повече, отколкото предполагах.

Същият дълъг, прав нос и скули, гарвановочерната коса с рубиненочервен оттенък, която блестеше като огледало. За разлика от Най, Аш не носеше грим, не си изправяше косата, оставяше я, както си е. Докато Наоми изнамираше да облече все по-откачени дрехи, Аш винаги се носеше малко или много по един и същ начин: кубинки, тениска, бейзболна шапка, независимо от времето. Това винаги ми е харесвало у нея, изобщо не ѝ пукаше за околния свят. Но сега сестра ѝ беше в спешното и тя беше принудена да навлезе в този свят заедно с нас. Изглежда, това ѝ причиняваше болка.

— Не, предполагам, че няма логика. Нищо няма логика. Трябва да намеря татко и Джаки. Знаеш ли къде отидоха?

— Да се обадят на някакви хора — казах аз и направих крачка към нея. — Аш, добре ли си?

Тя се отдръпна леко.

— Аз съм… — Аш сви рамене. — Ще се видим после.

— Ама че шибана работа — тихо каза Лио. — Това, което се е случило с нея, е шибана работа. Това изобщо не трябваше да се случва, човече. Ако беше просто Най, с някой от нейните номера, никога нямаше да свърши така. Нещо ѝ се е случило, бас ловя. Тя никога не би посегнала на живота си.

— Това ли казват хората? — погледнах към господин Смит с очакване да внесе някаква яснота, да отдели истината от лъжата. Но той изглеждаше също толкова изгубен като нас. — Казват ли, че е искала да се самоубие?

— Не знам — сви рамене той. — Иска ми се да знаех. Не съм говорил с полицията, само с родителите на Най, но предполагам, че има някаква вероятност да се е опитала да…

— Не — поклатих с глава. — Това са глупости.

— Най се страхуваше от водата — намеси се Роуз. — При всеки час по плуване казваше, че е в цикъл, за да се измъкне. Ако беше толкова зле, ние щяхме да сме наясно. И бихме ѝ помогнали.

Гласът ѝ секна и тя се сви в ръцете на Лио.

— Мислех, че като я намерим, нещата ще станат по-лесни — казах. — Но не знам какво да правя.

Господин Смит сложи ръка на рамото ми и аз се облегнах на него.

— Не знам какво да правя — повторих, потърсих погледа му и се втренчих в очите му.

Исках да ми каже, че всичко ще бъде наред. Ако го кажеше, щях да му повярвам.

— Виж, ще бъде много трудно за всички ви, много трудно. Мисля, че не е зле да ви закарам у вас. Нека дадем възможност на семейството на Наоми да свикне и приеме случилото се, да ги оставим сами и да позволим на родителите ви да се погрижат за вас.

— Аз съм пеш — каза веднага Лио.

— И аз — погледнах към Роуз, която наклони глава, обръщайки се към господин Смит.

— А вие ще се оправите ли, сър?

— Аз ли? Разбира се. — Уморената му усмивка действаше успокояващо. — Чухте какво каза лекарят. Наоми е боец. Всичко ще се оправи, ще видите.

Когато си тръгнахме, той все още стоеше там, вперил поглед през щорите на стаята ѝ.

Господин Смит не беше просто добър учител, той беше единственият възрастен в живота ми, който никога не ме е разочаровал. Както и много от децата в гимназия „Темз“. Никога не ни баламосваше, отнасяше се с нас като с нормални хора, а не като с добитък. Той беше учител, с когото можеш да говориш за всичко и той наистина ще те изслуша и ще се опита да ти помогне. Когато нещата вкъщи се объркаха, той ми помогна. Накара ме да повярвам, че няма нищо лошо в това да бъда себе си, че аз не съм като родителите си. Той е добър човек, наистина добър човек.

— Родителите ѝ не са се върнали още — казах аз. — Не можем да я оставим, докато не дойдат.

— Вие вървете — отвърна той. — Ще поостана малко, докато се появят.

Роуз кимна и ми подаде ръка. Пъхна другата си ръка в тази на Лио и ни поведе към асансьора.

— Ама че шибана работа — каза Роуз, когато вратите на асансьора се затвориха. — За нас също.

Една година по-рано…

— Внимание! — Господин Смит трябваше да вика, за да го чуе класът.

Беше първият ни ден в училище след лятната ваканция и естествено, повечето ученици имаха много неща за обсъждане. Кой кого е видял, кой кому какво е сторил, кой с кого е спал.

Роуз, с която дотогава още не се познавахме и ми изглеждаше като митично, зашеметяващо момиче, което се осмелявах да гледам само отдалече, седеше на чина си, заобиколена от своя антураж. Поне половината клас гледаше към нея, а не към господин Смит. Беше им приковала погледите със своите истории, които тя подкрепяше с бурна жестикулация.

Единствените изключения бихме аз, кръстосала ръце, полусмъкната на стола в задния ъгъл на стаята, Наоми Демир, която, издокарана като аниме момиченце с изкуствени мигли, тропаше нервно с химикалката по чина, и Лио, който говореше по телефона.

— ЧУЙТЕ! — извика господин Смит и всички в стаята се умълчаха за малко. — Не искам да прибягвам до наказания, но ще го направя, ако веднага не си седнете по местата. Ясно ли е?

Реакциите бяха охкания, въртене на очи, въздишки. Роуз просто се засмя и остана седнала върху чина си, кръстосала крака, а обувките ѝ почукваха по металния крак: бум, бум, бум.

Но господин Смит беше умен. Не се опита да я контролира като останалите учители. Просто не ѝ обърна внимание и намали очарованието ѝ достатъчно, за да накара останалата част от класа да се настани около нея. Спомням си, че това ми хареса, и тогава си помислих: ако дълго време игнорираш някого, когото харесваш, накрая ще го накараш да се влюби в теб.

Ама че смотани възгледи имах тогава.

Господин Смит каза, че ще ни раздели на групи, а задачата ни ще бъде да напишем и изпълним три парчета заедно. Той започна да извиква имената, аз седях отзад и бавно се изпълвах с тотална екзистенциална тревога. Виждате ли, тогава никой не говореше с мен и на мен си ми беше добре така.

Никой не ме тормозеше. Преди една година не бях ниският, мускулест джинджър барабанист на банда, а ниско, кльощаво, твърде кльощаво хлапе — и на практика никой не отразяваше съществуването ми. Всъщност изобщо не ми пукаше, исках да се скрия в собственото си тяло, така че останалите просто да не ме забелязват. Така се чувствах в безопасност. Не исках да участвам. Мразех да вземам участие. И знаех, че съм на абсолютното дъно на нечий списък с кого искат да участват. Беше кошмар, останалата част от класа постепенно беше разпределена на групи от по трима и четирима, разпратени да си намерят място за обсъждане каква музика ще правят, и да почват да забиват.

— Рижи, Наоми, Лио и… Роуз — господин Смит кимна към всеки от нас на свой ред и си спомням как затворих очи една дълга минута, надявайки се, че това е само сън, дълъг, объркан сън, който ще свърши няколко секунди след като разкопчая копчетата на ризата на Роуз, и ще се събудя, преди да се случи нещо интересно, както обикновено.

— Ъъ, айде не — повиши глас Лио. Тонът на гласа му ме накара да отворя очи.

— Какъв ти е проблемът, Лио? — господин Смит не беше ядосан, нито саркастичен.

Лио стоеше до прозореца, с телефон в ръка.

— Нямам никаква шибана работа с тия смотаняци. Майка му стара, това са пълни простотии.

— В какъв смисъл простотии? — попита господин Смит.

— Дори не искам да съм тук. — Лио тръгна между чиновете, право към господин Смит. Беше висок колкото него, лицето му се оказа точно срещу неговото и той го погледна право в очите. Ако се стигнеше до бой, не знам кой щеше да спечели. — Изобщо не ми пука за шибаното ви училище.

— Тогава напусни — каза му Смит, изправяйки рамене. — Тръгвай. Изчезвай. Майка ти отново ще бъде посетена от полицията и вероятно този път ще те изключат. Ще те запишат в детска педагогическа стая като последен опит да те вкарат в правия път, но ти ще плюеш и на тия простотии и преди да се усетиш, ще последваш участта на брат си. Давай. Звучи като страхотен житейски план.

Най-после целият клас се беше умълчал, притихнал от гнева, който извираше от Лио като електрически ток, толкова силен, че почти можеше да се види като ореол около него, и сякаш всеки миг щеше да прескочи искра от високо напрежение. Всички го бяхме виждали в действие. Веднъж станахме свидетели как спокойно се изнася, след като беше разкрасил един учител. Но Смит стоеше на мястото си невъзмутим.

— Ти си мислиш, че те мразя, но не е така. Чувал съм те да свириш, Лио, и си по-добър от всеки ученик, на когото някога съм преподавал. Ти си естествен талант. Не го захвърляй, защото у теб има много повече, отколкото си мислиш. И много повече от поведението, което показваш в момента.

— Няма нужда вие да ми го казвате — изръмжа Лио. — Зная много добре кой съм аз.

— Добре — кимна господин Смит. — Значи си тръгваш?

Лио се задържа за секунда, след което се запъти към вратата и я дръпна. Обърна се и погледна Роуз, Най и мен.

— Е, идвате ли, или какво? — попита той.

Честно? Мамка му, твърде много ме беше страх, за да откажа да тръгна.

Последвахме го по коридора до една от стаите за репетиции и Наоми, която за трите години в училище никога не ми беше говорила, се приведе към мен и каза: „Мили боже, ако тоя реши да почне стрелба в училище, със сигурност ние ще сме първите“.

Тогава разбрах, че я харесвам.

На онази първа сесия забихме малко AC/DC.

— Какво ще е? — попита Лио, като ни гледаше. — Кои парчета знаем всички?

Погледна право към мен, а аз едва не се изпуснах в гащите:

— Ти какво знаеш?

Прозвуча така, сякаш смяташе, че вероятно нищо не знам. За секунда наистина не знаех.

— Нещо на AC/DC? — предложих аз, защото не знаех какво те биха могли да изсвирят, а това всички го знаеха. — You Shook Me All Night Long?

Той изгледа навъсено Най, която не каза нищо и вместо това избра един акорд на баса си, което означаваше „да“. Роуз сви рамене.

— Не е съвсем по мой вкус, но ще се пробвам.

— Добре, а какво ще кажете за това? — Лио вкара някакъв китарен риф, мръсен и силен, преливащ от „да го духаш“, и на мен ми хареса.

— Готино — каза Роуз и кимна, а я забелязах как внимава да не изглежда твърде впечатлена.

Погледнах към Най с благодарност, че не е от разговорливите, маркирах ритъма, когато тя почна бас партията, и закимах, докато отброяваше старта.

— Три, четири…

И да, беше великолепен първи път. Като първото ти качване на влакче на ужасите или като първа целувка. Беше главозамайващо перфектно, точно както винаги е било в представите ми, докато си барабанях парчетата на път за вкъщи. С Най никога не бяхме разменяли и дума помежду си, а сега бяхме в синхрон и подкрепяхме соло китарата на Лио, докато не започна да звучи като някакво парче, което всички познаваме и дори не сме били наясно, че го знаем.

Свела глава, с коса, покриваща лицето ѝ, Роуз се включи и всички я изгледахме, приковани още от първия звук на гласа ѝ, дълбок и дрезгав, груб, все едно пушеше по двайсет цигари на ден, което вероятно и правеше. Остави ме без дъх, право в сърцето. Нямах представа, че е възможно да я харесам повече, но се оказа точно така.

Тя не знаеше текста, затова започна да си измисля, докато се разхождаше, смееше се и пееше едновременно. Роуз вдигна глава, взе микрофона от стойката и се ухили към Наоми.

Тя беше мацка аниме,

с коси, извити на опашка,

не може некой второкласен

такава мацка да я шашка.

Най отвърна на усмивката ѝ и тя се обърна към Лио.

Той беше суперготин,

Самоуверено страхотен,

Той става и за рок звезда,

само да остави таз трева.

О, боже, наистина исках тя да намисли crux и за мен, но в същото време изобщо не ми се щеше. Когато ме погледна, призовах цялата си сила, за да продължа да свиря.

А Рижи беше странна птица

и с тая странната главица

блуждае само като зомби,

възкръснало от катакомби.

Добре де, нищо не каза за висок ръст или за сексапил, но пък и не ме нарече дребосък или джинджър, така че за мене си беше направо като любовно писмо.

Водени от Лио, разнищихме парчето. Той предаваше на китарата си своята ярост, като раздираше въздуха около себе си на тесни ивици ритъм, а аз се чувствах как пропадам, докато проправях път към сърцето на парчето и водех Най след себе си. Роуз го изкара като ридание, толкова яко, толкова сурово, толкова готино, че когато парчето свърши, започнахме отново, без да разменим и дума, този път се получи още подобре, а когато свършихме, всички бяхме потни и изтощени.

Вдигнах поглед, вратата на стаята за репетиции беше отворена и около двайсет хлапета стояха там и ни гледаха. Те заподсвиркваха, викаха и ръкопляскаха.

— Разкарайте се! — каза Лио, после се обърна към мен и се усмихна. — Братче, това ще е яко.

За пръв път в живота си се почувствах като истински човек.

4

С болницата далеч зад нас и ранната вечер, протягаща ръцете си над града, вървяхме през парка — същия парк, където бяхме играли като малки, макар и не заедно, разбира се. На връщане от училище към къщи останалите вече бяха минали и заминали оттук, така че паркът беше пуст. Седнахме под пързалката, без да говорим. Беше хубаво, нашето мълчание, и беше добре, че дойдохме тук. Нямаше нужда да говорим. Просто знаехме, че искахме да бъдем заедно. Такава беше изминалата година за всички ни, даде на всеки от нас причина да продължим, докато преди си нямахме абсолютно никаква. Нашата причина беше, че сме заедно и можем да разчитаме един на друг.

Поотделно бяхме хаотични, въртящи се и изгубени, чакащи тази част от живота ни да отмине, за да можем наистина да живеем и да бъдем свободни. И тогава се появи „Огледалце, огледалце“. Името го измисли Роуз, като в приказката, защото, както тя каза, заедно сме „най-красиви на земята“, мамка му.

С „Огледалце, огледалце“ бяхме себе си, заедно и по-силни. Или поне си мислехме, че сме, но трябва да е имало някакво слабо звено — нещо, което да е подсказвало, че Наоми се чувства изолирана, едва ли не изгубена за нас, без дори да забележим отдръпването ѝ. Това, за което не можехме да говорим, за което никога не сме говорили, е какво се е случило, как се е стигнало до този момент.

Тя беше най-добрата ни приятелка, а никой от нас нямаше представа защо е избягала или защо би могла да го стори… не можех да се сетя за причина, която би я накарала да скочи от моста в черната вода. Та тя толкова се страхуваше от нея.

Просто седяхме и мълчахме, без желание да се приберем вкъщи. Всички си имахме своите причини. От моите едната вероятно в момента беше на третия си „коктейл“ от водка и кола, а другата беше заета да оправя поредното си завоевание.

Лио пръв наруши мълчанието.

— Мамка му, трябва да направим нещо — каза той.

— Ние правим нещо — Роуз се облегна на боядисания метал, гравиран с имена и псувни, така че се виждаше цялата ѝ шия. — Пропиляваме младостта си в парка. Като нормални тийнейджъри.

— Не това имах предвид — отвърна Лио. — Нещо хубаво? Хапчета и клуб. Трябва да се отрежем, както каза Роуз.

— Аз съм за — прозя се Роуз. — Имаш ли хапчета у себе си? Дайте да се отрежем тук.

— В понеделник?

Наистина ли го казах на глас? Поне я накарах да се засмее.

— Боже, Рижи, егати задръстеното същество си — каза тя и с всяка дума се усмихваше все по-широко, — А какво би искала Наоми да сторим? Тя е там, бори се за живота си, а ние сме тук, като някакви… смотаняци. Какво би ни казала да направим?

— Най би предпочела филм или кафе книжарница, или някаква подобна глупост — каза Лио, като сбърчи нос, — Или някое наистина черно аниме, тя си падаше по тези гадости.

— Да го направим — веднага се хванах за възможността да направя нещо, което не включва вземане на наркотици или махмурлук, и ги замъкнах у нас за Black Butler маратон.

Не че тия работи са ми непознати, но просто знам какво причиняват на хората хапчетата и пиенето. Не исках това да ми се случи.

Освен това Black Butler беше едно от любимите ни с Най. Пълно с викторианска готика, японски мрак и сума ти мацки, преоблечени като момчета, и обратното. Тайно с нея замисляхме за следващия Comic Con да косплейваме персонажи от него, но изобщо не бяхме споменавали на Лио и Роуз, защото, макар че нямаше да се отрази на мнението им за нас, никога, ама никога нямаше да спрат да ни поднасят. Измислихме си костюмите, аз дори си купих перука от „Камдън“ и тогава… ами, светът се измени.

Моето легло. Моята стая.

Избрах да я боядисам в черно през лятото, когато Най изчезна. Когато мама я видя, завъртя очи и каза:

— Предавам се.

Отвърнах ѝ:

— Ти отдавна си го направила.

Черното ми харесваше, караше ме да се чувствам в безопасност. Но най-хубавото беше, че барабаните ми заемаха половината стая. Това беше единственото нещо, което наистина ме интересуваше. Отне ми две години да спестя пари да си ги купя, а мама се съгласи само защото си мислеше, че докато събера нужната сума, ще се откажа. Но не го сторих. Разхождах кучета, миех коли и подреждах рафтове в магазина, докато събрах достатъчно, и тогава вече кимаше как да ми кажат „не“. Така че сега стояха в ъгъла и адски ми харесваше, че са там. Ей така, готови и чакащи да вдигна достатъчно шум, че да събудя квартала. Когато реша да сваля демпферите, разбира се.

В момента Лио и Роуз седяха на легло то ми, очите на Лио бяха полузатворени и му се спеше, не проявяваше особен интерес; Роуз беше обвила с ръка врата ми, бузата ѝ лежеше на рамото ми, горещият ѝ дъх пареше врата ми. От нея ухаеше на лимон и цигарен дим, което беше странно, защото, макар да си го помислих, когато я чух за пръв път, всъщност Роуз не пушеше. Оказа се, че много внимава за гласа си.

Когато ги поканих, за миг забравих, че последните няколко месеца мама работеше адски много. Не я обвинявах, че се чувства наранена. Тате вече дори не се опитваше да крие от нея похожденията си. Но я обвинявах, че обвинява мен. В момента се стараех да я виждам възможно най-рядко, чак почти отричах факта, че тя също живее вкъщи. Но щом видя Лио и Роуз, тя направи онова ужасно нещо, дето си слага една фалшива физиономия и се хили като откачен клоун, и почва да предлага неща за пиене и ядене, тип „да сложи ли пица, или да направи пуканки?“. Да го вземат мътните! Косата, вдигната на кок, с престилка като на главния готвач от някое телевизионно готварско шоу, само дето се клати и ръкомаха твърде много, а и се смее твърде силно, докато Грейси седи там, яде пилешки хапки и гледа „Скуби Ду“. Знам, че веднага щом изчезнем, тя ще се трупяса на някой стол и ще си сипе още едно питие. Велма ще свали маската на злодея, а Грейси ще продължи да дъвче.

Ръката на Роуз, с нокти, изгризани до кожа, с пухкавите ѝ пръсти, отрупани със сребърни пръстени, стоеше свита в моята. Чувствах се топло и сънливо, с двама от най-добрите ми приятели от двете ми страни, но забелязах как Лио реагира с неодобрително потрепване на устата си, когато видя ръката на Роуз в моята.

На вратата се почука. Тате се появи, или поне главата му. Обикновено никога не влизаше тук, което означаваше, че иска нещо.

— Добре ли сте, деца? — попита той. — Чух за Наоми, как е тя?

— Още не знаят — отвърнах аз. — Направо е невероятно, че е жива.

— Разбира се… — тате още стоеше на прага. — Какво казват, че се е случило с нея?

— Наистина не искам да говоря за това точно сега — заявих категорично. — Сигурно ще се появи по новините.

— Разбира се… Добре, не правете нищо, което аз не бих.

Боже, тате, затвори си устата.

— Тези двамата не можаха да се справят с мен, господин Сондърс — Роуз се усмихна на баща ми и той се изчерви, а ръката ѝ изведнъж пусна моята. — Имам нужда от истински мъж.

— Добре, лягайте след тази анимация, бива ли? — той влезе малко по-навътре в стаята и изгледа краката на Роуз.

— Имаме да гледаме още една — казах аз, надигнах се от леглото и се отправих към вратата, изтласквайки го малко или много от територията си.

— Излизам сега, ще се видим на сутринта.

— Излизаш? — втренчих поглед в него. — Че ти току-що дойде, а минава десет.

— Е, сега, да не си ми майка? — Той се позасмя към Роуз, надничайки над рамото ми. — Знаеш каква е работата ми, половината е общуване. Нямам избор.

— Нямах представа, че да си съветник е толкова вълнуващо — казах.

— Работа — повтори той, гледахме се един друг, но и двамата знаехме, че лъже.

Имах чувството, че трябва да ми пука за приятелките на баща ми и за пиенето на майка ми, и задето семейството ми, някога толкова нормално и уважавано, сега се разпада отвътре, като през цялото време на пръв поглед се придържа към благоприличието. Но не ми пукаше, пет пари не давах за тях, с изключение на Грейси.

След няколко минути главата на Роуз лежеше върху рамото ми. Миг по-късно тя захърка, а ние с Лио избухнахме в смях.

— Я се разкарайте — прошепна тя, преди отново да заспи.

5

Сърцето ми щеше да се пръсне, киселини в гърлото, пот в основата на врата, 3 ч. през нощта.

Седнах, кожата ми беше настръхнала. Знаех, че е било кошмар, но нямах никакъв спомен. Вкусът в устата ми беше като мръсна речна вода. Измъкнах се от леглото и се напъхах в тениска и боксерки. Отворих вратата и чух, че някой е буден. Майка ми често беше будна по това време, макар и невинаги в леглото. Заварвах я седнала на масата в кухнята или легнала по лице на дивана, с цял тон лиги, точещи се от устата ѝ. Последното нещо, което ми трябваше сега, беше тя, наполовина отрязала се и ядосана в търсене да си го изкара на някого.

Беше тихо и имах нужда от нещо за пиене, така че рискувах.

Тате беше в кухнята, пушеше, а въздухът миришеше на алкохол. Той не пиеше като майка ми. Пиянството на мама беше като дишането, тя съществуваше чрез водката. Някога пухкавото ѝ тяло сега беше слабо и жилаво, лицето ѝ беше червено и цялото в сенки. Тате не беше толкова зле, но и той обичаше да си пийва, да олаби, както го наричаше. Къде ходеше до три сутринта, та да пие и да пуши?

— Добре, друже — каза той, като че ли го бях хванал на местопрестъплението.

— Пие ми се нещо — босите ми крака безшумно стъпваха на път към чешмата.

Оставих водата да тече през пръстите ми, докато стане наистина студена.

Чух го зад мен как се премести. Кашляше и хриптеше. Пушенето не му се отразяваше добре.

— И какво, мислят, че Наоми е направила опит да се самоубие?

— Нищо не знаят — разтърках очи. — Тате, три през нощта е, наистина ли искаш да говорим за това сега?

— Знам, не мога да спя. Може да се обадя на Джаки и Макс сутринта, опознах я малко, когато ѝ помагах с нещата за наградата на Херцога на Единбург. Мисля, че трябва да кажа нещо, да видя мога ли да помогна с нещо.

— Какво би могъл да направиш? Работиш за общинския съвет, не си министър-председател.

— Просто е хубаво да покажеш внимание към хората, за които си загрижен — каза той.

— В такъв случай може ли да покажеш и на мама, че си загрижен? — попитах го. — Току-виж намалила малко водката.

— Недей да ми говориш с този тон — предупреди ме тате, но някак нерешително.

Знаеше, че имам право. Гледката наистина беше жалка.

Нямах представа как очакваше да реагирам, но изобщо не го отразих, а той сви рамене и продължи да си седи на стола. Имаше време, когато исках да бъда като него — тогава си мислех, че е най-силният, най-готиният татко на света. Днес просто ме караше да се затварям в себе си. На няколко километра оттук моя приятелка беше в кома, с големи липсващи парчета от главата ѝ, а тук вонеше, защото явно мама беше повърнала в коридора. А баща ми… е, предполагам, че последната смучка отстрани показваше колко усилено работи понякога. А пък аз — аз просто исках да се върна в стаята си. Исках да се скрия и да спя, и да забравя всичко за още няколко часа.

Но не можех. Защото не бях само аз. Имаше я и Грейси. Поех си въздух и се опитах да си спомня времето, когато вярвах, че майка ми е най-добрият човек на света, а баща ми — най-смелият, и опитах отново.

— Тате… мама пие. И положението става все по-сериозно. — Той се извъртя леко на стола си, за да избегне погледа ми. — Ти не се задържаш много тук, за да го видиш, не ти се налага да се занимаваш с това…

— Кой си мислиш, че ще почисти тази бъркотия там? — сопна ми се той, сякаш трябваше да изпитвам благодарност.

— Е, и?

Болеше, когато трябваше да намеря думи, за да му кажа това — имам предвид, физически ме болеше, все едно вътре в гърдите ми всичко беше натъртено, черно и синьо.

— Не мислиш ли, че е сериозно, както преди…

„Преди“ беше времето, малко след като се роди Грейси. Тогава мама пиеше много — първия път, който си спомням, макар сега да се замислям, че трябва да се е случвало и преди това. Тогава тате беше с нас почти през цялото време. Опитваше се да се справи с Грейси, да помогне на мама да се почувства подобре, постоянно ми казваше колко добре се справям, каква смелост и сила притежавам. И колко беше благодарен, че съм от послушните и изпълнителни деца. Някъде по това време започнах да пълнея — и не защото чувствах глад, а защото имах нужда от нещо, което да запълни празнината, която тя беше оставила след себе си. Тогава започнах да крия храна под леглото си и докато тате беше зает с мама или с Грейси, аз се опитвах да запълня болката си вътре с храна. Тъпчех се толкова много, че не можех да не заспя. На десет години това беше най-добрият начин да избягам от реалността, който познавах. По-късно, когато станах на тринайсет, стана обратното. Неяденето се превърна в начин, по който се опитвах да контролирам живота си. Но на десет непрекъснато ми се ядеше, все се опитвах да запълня празнотата и никога не успявах.

— Тя е под голямо напрежение, знаеш я каква е — отвърна тате.

Със същия успех можеше да не каже и нищо.

— Ако ти си беше вкъщи повече, ако прекарваше с нея повече време — подхванах отново. — Може би нямаше да затъне толкова. Може би нямаше да се чувства толкова самотна.

Той се премести неудобно, почти извръщайки се от мен, и нямаше как да не видя що за човек е в този момент. Не великан, не бог, не човекът, на когото се възхищавах най-много като най-големия, най-умния и най-силния мъж, а разглезено дете, което е отегчено от играчките си и иска нещо ново. В този миг го ненавиждах.

— Тогава просто се изнеси при поредната си уличница.

Взех чашата и излязох от кухнята, стъпвайки внимателно край смърдящите петна по плочките в коридора.

— Веднага се върни тук! — изсъска баща ми и този път наистина звучеше ядосано, но не се обърнах.

Не ми пукаше какво мисли за мен. Не си спомням кога за последно беше направил нещо, което си струваше.

Върнах се в стаята си, затворих внимателно вратата и се загледах през прозореца в очакване да изгрее слънцето. Имаше нещо успокояващо точно в това време от деня. Всичко беше потънало в тъмнина, притихнало. Редиците от къщи с тъмни прозорци ме караха да мисля за всички онези сънища там, навън, изпълващи последните часове на нощното небе. Различни хора в различните им къщи, където нищо от това не им се случваше. Не знам защо, но но някакъв начин това ме караше да се чувствам подобре, сякаш ако всичко беше достатъчно незначително, че да нарани само мен, тогава едва ли можеше да е толкова лошо.

Понякога главата ми беше изпълнена с толкова чернилка, че всичко беше като в мъгла. Това ми пречеше да виждам хубавите неща, да ги почувствам.

Всичко болеше отвътре навън. Но само мен и само сега. А може би някой ден на мое място щеше да бъде друг. Някой, когото не познавам или за когото не ме е грижа; някой друг, който щеше да гледа навън през своя си прозорец в очакване на изгрева, докато аз изпълвах небето със сънища.

Трябваше да поспя. Ако не го направех, утре главата ми щеше да пулсира, а очите ми да плуват в светлина и цветове. Непременно да поспя.

Ще легна, ще затворя очи и ще си мисля за хубави неща. Как Грейси се прави, че свири на китара, докато аз репетирам. Как Роуз се смее толкова силно, че мога да почувствам как цялото ѝ тяло вибрира, докато се навежда към мен. Начинът, по който Лио стои като гладиатор, когато свири на китара. Как Наоми повдига вежди и казва нещо глупаво, все едно е адски сериозно, и ни кара всичките да се смеем до сълзи. Искам да си я спомням точно така, а не с наранена глава.

Няколко часа по-късно се събудих, отчаяно поемайки си въздух, и този път си спомнях. Тъмна, гъста, ледена вода изпълваше носа и устата ми, нахлуваше в дробовете ми и нещо, нещо студено и жестоко ме дърпаше надолу, дълбоко под водата, докато не разбрах, че няма да видя повърхността отново.

6

Нямаше смисъл да се опитвам да заспя отново, така че продължих да будувам и да се губя в екрана на моя кроумбук, докато не се наложи вече да ставам.

На профила ни в Тъмблър имахме 874 преглеждания този месец, това е жестоко, мамка му. Сигурно около 400 от тях бяха от Роуз, която проверява коментарите под клипа ѝ, но пак си е екстра. За четири шестнайсетгодишни хлапета това си е доста добро постижение. Последователите в Туитър бяха 1385, но моята цел беше синя чавка, наистина исках синя чавка. Това щеше да означава, че сме си като истинска група.

Последният видеоклип на групата, който пуснахме в канала ни в Ютюб, заснехме в парка и беше страхотно. Беше за парчето ни „Заобиколно“. Написахме го аз и Най. Текстът е за две хлапета, които се харесват, но никога не успяват да се сближат. Така че да, в парка. Донесох колонка за телефона си и пяхме и свирихме на плейбек. Изглеждахме като абсолютни идиоти, имаше много деца, които гледаха, и поне половината от тях си мислеха, че сме пълни лигльовци. Но знаех, че накрая ще се получи добре. На Лио му беше най-трудно. Той мразеше всички тези дивотии, единственото му желание беше да свири, но Роуз го убеди с помощта на малко алкохол и малко трева, докато образът на корав пич престана да го притеснява и той се възправи с китарата си на върха на пързалката, потънал изцяло в музиката. Роуз се беше излегнала на люлката, като се докарваше в осемдесетарския стил на Мадона — ама толкова секси, че чак нереална. А Наоми обикаляше бавно наоколо и не спря да се усмихва. Записах по-голямата част на телефона на Най с калъфа му на „Легенда за Зелда: Три Форс“ и заснех цялото парче от гледна точка на всеки член на групата, за да ги монтирам после заедно, докато не дойде моят ред с барабаните на пейката. Тогава Роуз пое заснемането. Бях със слънчеви очила и кожени ръкавици без пръсти. Клипът беше гледан 924 пъти. Чувствах се добре. На Фейсбук страницата ни имаше 2300 лайка, 760 последователи в Инстаграм. А тези дни ще ни кача и в Спотифай.

Защото, разбирате ли, харесваше ми идеята за мен в този свят, същия, който виждате в социалните медии. Това мое аз приличаше на човек, който знае какво прави, какво иска, къде отива. Това мое аз беше на точното си място. Винаги изглеждаше добре, винаги изглеждаше спокойно, а когато бях с палките в ръце, всяка частица от мен функционираше както трябва, всеки мускул, всеки рефлекс, всеки удар на сърцето, всяка мозъчна клетка. Отражението на това мое аз, което живееше от другата страна на блестящия екран, беше истинският получател на харесванията, сърчицата и съобщенията. Усмивки мимоходом от момичета, които си мислеха, че може би, макар и никога преди да не им е хрумнало, всъщност биха могли да ме харесват в този вид, защото, въпреки че не можех да се похваля с висок ръст, а и ребрата ми се броиха на пръсти, човече, мога да свиря на барабани. Да, тона хлапе е доста секси.

Но ми отне много време да мисля за себе си по този начин. Реалният живот, нефилтрираното мое аз.

Другото аз, от кръв, кости, нерви и синапси, е азът, с който така и не свикнах. Когато се криех в гънките тлъстина като малко дете, чувствах тялото си като неизбежен затвор, защото в това аз биеше сърцето ми, дебел кървав затвор, който мразех толкова, колкото и се нуждаех от него.

И тогава се случи нещо, което ме накара да спра да ям.

Един ден се видях в огледалата на училищните съблекални. Като под някакъв странен ъгъл, при който човек не може да разпознае себе си, и аз видях пред себе си едно напълно непознато хлапе. Хлапе, което мразех, отвращаваше ме и предизвикваше съжаление.

През следващата година и нещо работих много усилено да се причисля към лоното на невидимите, да сведа това хлапе почти до нула, без да мога да върна назад вече изяденото, но и едва прибавях нещо към него. Тъпченето беше за бебето, за малкото дете, което не можеше да се контролира. Неяденето беше за новото аз, това, което имаше пълен контрол върху себе си. Знаех, че ще забележат това — така и стана. Но само колкото да ми казват, че изглеждам далеч подобре. Дори когато хълбоците ми изглеждаха така, сякаш ще пробият кожата ми, дори когато ми беше студено в горещ летен ден. Надух се като балон заради тях, превърнах се в скелет пак заради тях, но така и нищо не се промени. Освен мен.

Групата — Лио, Най и Роуз, бяха тези, които ме спасиха, защото видяха в мен не човека, който бях, а какъвто можех да бъда. И когато те видяха тази моя версия, видях я и аз. Разбрах, че ако не живея живота си заради себе си, то много скоро щях да се озова на място, от което няма да мога да се върна. Не исках да бъда следващият член на моето семейство, който да прецака нещата — не, това нямаше да бъда аз.

Така че постепенно през тази година, зад барабаните, докато свирех и се размотавах с хората, за които започвах да осъзнавам, че са мои приятели, не ми остана никакво време да се контролирам какво да ям. Беше ужасяващо, страхувах се, но същевременно изпитвах въодушевление, защото имах приятелите си и музиката, и танци, и смях, и излизане по цяла нощ, прескачане от клуб в клуб, от бар в бар и виене срещу луната.

Не звучи като фитнес режим, нали, но всъщност беше. Колкото повече свирех, толкова повече тялото ми добиваше форма и сила. Престанах да мисля за ядене, така че ядях, когато исках, и изглежда, беше точно толкова, колкото ми трябваше. И колкото повече си позволявах да бъда себе си вътре в мен, толкова повече това си проличаваше отвън.

Беше си прилив на сила — не по отношение на здравето, а на щастието. Осъзнах, че колкото и да ми се иска, нямах нужда майка ми и баща ми да се грижат за мен. Можех да се грижа за себе си. Грижех се за себе си и за Греиси. При това много подобре, отколкото те някога са се справяли.

Боже, това си беше абсолютна мания сама по себе си, чак отегчителна.

Преди имах проблеми с килограмите ту нагоре, ту надолу. Сега бях яко биче. Стига толкова, Рижи, много по-важни неща се случват точно сега.

Просто искам да видя Най отново.

Лио ме чакаше на ъгъла.

Беше с някои от своите приятели отпреди групата. Все още излизаше с тях от време на време, което беше страхотно, защото те нямаха нищо против мен и аз нямах нищо против тях.

Само когато наоколо имаше момичета, се превръщах в полуидиот. Как вървя? Какво да кажа, че да не излезе низ от глупости? Забавен човек ли съм? Или задръстен? Всички тези мисли се въртяха с ужасна скорост, като се надпреварваха из главата ми. Дори трябваше да си напомням как функционира ходенето, когато наоколо има момичета, които харесвам.

Трябваше да си казвам: ето, това са твоите крака, тъпо същество такова, слагаш единия пред другия.

И тогава си помислих, мамка му, помня времето, когато Лио и тези момчета ме плашеха, особено когато братът на Лио — Арън, още беше в училище. Тогава се чудех дали той и приятелите му имат оръжия в раниците си и как нахакано дъвчат дъвка, все едно тъкмо са участвали в сбиване и вероятно вече са убили някакви хорица и са ги изхвърлили в реката. Никак не помагаше и това, че малко преди деветнайсетия си рожден ден Арън влезе на топло, защото намушкал някакъв мъж в магазин и доста зле го ранил.

Но Лио не беше Арън. Сега отивах на училище с тях и знаете ли какво? Те бяха почти като мен. Само по-високи. Ама то всички са по-високи от мен, мамка му.

— Бро — каза Лио, когато се приближих.

— Бро! — кимнах аз и всички си кимнахме един на друг, когато тръгнах с тях, нек’во ниско и кльощаво, сякаш — харесваше ми да си го представям — съм Дейвид Бауи с куп яки биячи около него.

Слънцето топлеше врата ми, дори пушекът от колите във въздуха миришеше някак хубаво днес, постоянният звук на трафика, изсвирването на спирачките, форсирането на двигателите, псувните на велосипедистите, високият звук на радио — любимият ми градски шум.

— Трима топкитаристи? — попита ме Лио.

— Е, Хендрикс, естествено, после Мей, после Слаш.

— По дяволите! — Лио поклати глава към мен. — За Хендрикс ясно. Но шибаният Мей? Шибаният Слаш?

— Да, шибаните Мей и Слаш. Шибаният Брайън Мей е най-добрият китарист, съществувал някога.

— Повредила ти се е главата, бро. Още малко и ще кажеш, че шибаният Фил Колинс е най-добрият барабанист…

— А ти… Къде беше снощи? — попитах го.

— У вас, дебил.

— Не, имам предвид след това, онлайн. С Роуз си чатихме малко.

— О! Бях зает да говоря с майка ми.

— По дяволите.

— Да — Лио замълча за миг. Той беше от хората, чиито мисли веднага се изписват на лицето им, и в момента можех със сигурност да заявя, че неговите хич не бяха хубави. — Точно когато си мислиш, че нещата няма накъде повече да се прецакат…

— Какво?

— Арън излиза — не каза нищо повече, не беше и нужно.

— По дяволите!

Продължихме да вървим мълчаливо, като оставяхме градската глъч да запълва тишината между нас. Преди Арън да влезе в затвора, Лио доста движеше с него, подражаваше му, следваше го навсякъде, а той го отведе на някои доста кофти места. Защото на Арън наистина не му пукаше какви ги върши, и точно това го правеше толкова страшен. Предполагам, че някога, преди доста време, ще да е бил обикновено момче, но след това се забърка с някакви по-големи хлапета в онзи комплекс, зарибиха го да пуши скънк и общо взето, това му отнесе главата. Някои хора пушат от този силен канабис, без въобще да им се отрази толкова, обаче на някои като Арън им обърква мозъка. Те затъват толкова дълбоко, че никога вече не могат да видят света такъв, какъвто е бил преди. Те са повредени. Така че той затъна и за известно време повлече със себе си и Лио.

Тази версия на Лио, първата версия, с която свирих преди година, беше гневна и мрачна. Беше страшен, поне така си мислех. Винаги на ръба на опасните неща: бандите, с които Арън движеше, наркотиците, с които търгуваше, услугите, които правеше на тоз-оня за малко кинти. Нещата, които Лио знаеше, можеха да те засмучат толкова бързо и толкова дълбоко, че нямаше да усетиш кога си започнал да се давиш, преди да стане твърде късно. Отстраняването на Арън от живота му беше най-доброто нещо, което можеше да се случи на Лио. За първи път в живота си той трябваше да разбере кой е, без големият му брат да му казва. Ако Арън беше наоколо, нямаше въобще да позволи на Лио да остане в „Огледалце, огледалце“ и да се прави, че свири на китара на пързалката. Никакъв шанс.

Излизането на Арън означаваше, че той отново ще диктува условията. Или най-малкото щеше да опита.

— Така… а майка ти какво каза? — най-добрият отговор, който ми хрумна, и естествено беше отврат.

— Каза, че не го иска в апартамента, но ѝ е син. Каза да не движа с него, да не позволявам училищната ми дейност да пострада както преди. Да не му давам да ме забърква в проблеми. Сякаш той е всичкото зло на света, а аз съм шибано златно момче.

— А ти окей ли си с новината? — внимавах да не го гледам.

— Д-да… той ми е брат, разбира се, че съм — каза Лио, но за секунда отговорът му се забави, което ме накара да се зачудя.

— Хей! — Роуз се появи зад нас с пълна скорост, със слънчеви очила и с разрошена коса.

— Махмурлук от уискито на баща ти? — попитах я аз.

— Какво да направя, като имам зрели вкусове — ухили се тя. — Имах нужда от това. Още не мога да повярвам. Когато Най изчезна, можех да си представям, че тя е добре. Ама сега… мамка му.

— Цяла нощ размишлявах за Най — каза Лио. — Не виждам смисъл да си причинява това, нали? Помните ли в края на последния срок? Тя се промени, престана да носи онези аниме грим и дрехи, и всякакви такива глупости. Изглеждаше… слънчева. Ден преди да изчезне, изглеждаше слънчево, нали? Не си го измислям, нали?

— Не, прав си — съгласих се аз. В края на миналата година тя беше в страхотна форма, през цялото време пишеше наистина добри песни — повече, отколкото можахме да запишем. Нямаше нищо, ама нищо, което да я накара да поиска да… сещате се.

— Значи — каза Роуз, — изводът е, че нещо кофти се е случило, нещо наистина адски кофти се е случило с нея, докато я нямаше. Това е единственото, в което има някакъв смисъл, нали? Нещо толкова гадно, че тя да не може да живее с това.

Не си дадохме сметка, че всички сме спрели, опитвайки се да си представим какво би могло да е такова нещо.

— Здрасти! — гласът прозвуча точно като на Наоми, чак се стреснахме.

Беше Ашира. Приятелите на Лио продължиха напред.

Спогледахме се: дали е чула разговора ни?

— Хей, Аш! — Усмивката на Роуз беше неубедителна. Стисна устни; не беше много сигурна какво да каже.

— Вижте, малко е неудобно, но Джаки си помисли, че няма да имате нищо против да се отбиете вкъщи, след като посетите Най тази вечер. На вечеря? Тя наистина няма кой знае какво да направи в болницата, а има нужда от нещо, което да ѝ отвлече вниманието от всичко това.

По някакъв начин Аш беше намерила сили за бегла следа от усмивка, колкото да сложи край на изречението. Виждаше се, че не ѝ е лесно.

— Мисля, че е глупава идея, но Джаки си е такава, смята, че всичко може да се реши с едно прилично ядене. Мисля също, че ще я накарате да се почувства подобре. Сещате се, все едно всичко отново ще бъде наред.

— Разбира се — казах малко неуверено, като погледнах първо към Лио и после към Роуз, и двамата кимнаха.

— Знам, че ще бъде странно… и мамки му, ужасно — въздъхна тя, наведе брадичка, а тъмните ѝ очи изглеждаха тъжни. — Джаки каза, че къщата е твърде тиха. А аз нямам много приятели. Или въобще приятели. Всички се чудят какво да ми кажат.

— По дяволите, съжалявам, Аш. — Роуз се опита да я докосне, но бързо отпусна ръка, преди да стигне до нея. Аш поначало създаваше впечатление, че не иска да я пипат.

— Вината не е твоя — Ашира сви рамене, вдигна поглед, за да срещне моя, и за миг си помислих, че може би има още нещо, което иска да каже, но само на мен. — Както и да е, никога не съм си падала особено по хората.

— Ама че сме кретени. — Лио поклати глава. — Трябваше да бъдем до теб. Не знам, всички се побъркахме малко.

— Е, концертът, който организирате, искам да кажа, е хубава идея. Нещо, върху което да се съсредоточим. — Аш се насили да се усмихне. — А аз си имам своите начини да се справя с всичко това. Както и да е, Джаки ще се радва да ви види и да ви нахрани до насита. Ако сте в състояние да го понесете.

— Разбира се — казах аз. — Липсват ми манджите на Джаки.

— Ами ти? — Най-накрая Роуз пресече невидимата линия около Аш и хвана ръката ѝ.

Тя винаги прекрачваше бариерите по този начин, никога не се боеше какво може да я очаква насреща.

— Добре съм. — Аш внимателно освободи ръката си. — Татко беше там, при нея, през цялата нощ, върна се тази сутрин, стабилна е, така че… Сигурно ще се засечем в болницата.

Тримата наблюдавахме как Аш се отдалечава, отново свела глава, косата ѝ се понесе след нея с бързината на желанието ѝ да се озове на място, където никой няма да види сълзите ѝ.

— Изобщо не ми хрумна да се отбия у тях — каза Роуз, когато прозвуча училищният звънец и осъзнахме, че само ние стоим още навън. — Или да видя как се чувства Аш.

— Никой от нас не се сети. — Лио обгърна раменете ѝ, а тя се обърна към него и опря за миг челото си на гърдите му.

Той леко я целуна по върха на главата и я пусна да тръгне, сякаш нищо не е станало, и в известен смисъл не беше, освен че за да целуна аз върха на главата на Роуз, ще трябва да порасна с цели две педи, а като видях как тя се накланя към него, нещо вътре в мен се скъса.

— Здравейте, банда! Искам да ви кажа нещо.

Господин Смит прекоси бетонния двор и се приближи към нас.

— Ще ходите ли по-късно в болницата?

— Да — отвърна Роуз. — Разбира се, господине, а вие?

— Не, не мисля така. Но ме дръжте в течение, окей? Роуз?

— Разбира се — усмихна се Роуз.

— Всъщност забравих да ви кажа, преди всичко това да се случи, от местното радио ще дойдат да запишат репетицията ви като промоция на концерта. И сега трябва да поговоря с родителите на Наоми — може би да го поотложим?

— Не — Роуз докосна с ръка неговата, сякаш го успокояваше. — Не. Точно говорихме с Аш и тя каза, че са съгласни. Няма да отлагаме.

— Значи ще направите прослушване? — попита той.

— Предполагам — казах. Лио кимна.

— Добре, добре, влизайте в час. Оправдайте се с мен, ако сте закъснели, окей?

— Да, господине — усмихна се Роуз и наклони глава настрани. — А вие се оправдайте с нас, ако сте закъснели, окей?

— И Роуз, не забравяй да дойдеш при мен след хора — добави той, докато пресичаше двора.

Флиртът на Роуз не беше отразен и се плъзна от него като вода по гърба на патица, но тя все още сияеше.

— Защо го правиш? — попита я Лио, докато влизахме в сградата. — И хор?

— Оказа се, че се нуждаят от секси солист за някакъв конкурс. — Роуз се засмя слънчево и се отърка в Лио с кокетно сведени мигли. — Както и да е, нищо не мога да сторя, това е естественият ми чар и мъжете просто не могат да му устоят.

— По-скоро ти не можеш да устоиш на мъжете. — Лио се отдръпна и се измъкна от Роуз. После се отправи към клас.

— Какъв му е проблемът? — Роуз ме погледна, когато спряхме в коридора.

Дрънканиците и бръщолевенето на децата, влизащи в час, утихна зад затворените врати и настана тишина, сигурен знак, че официално сме закъснели.

Ти си му проблемът, помислих си, но не го казах на глас.

— Арън излиза.

— Мамка му! — Роуз се намръщи, сви рамене и чантата се изхлузи от рамото ѝ, падна върху пода и звукът отекна в стените.

— Арън е абсолютен шибаняк, а Лио го мисли за Краля Слънце.

— Знам — отвърнах и прокарах длан по обръснатия тил на главата си. — Тревожа се за него, но какво можем да кажем? Или да направим? Той боготвори Арън.

— Всичко ще се нареди. — Роуз отново вдигна чантата си. — Няма да загубим още един член на бандата. Не и докато аз съм жива.

Усмихнах ѝ се, а във въображението си се виждах като един от онези анимационни герои, на чиито очи изскачат любовни сърчица.

— Какво? — Роуз ме погледна и вирна глава, докато най-накрая се отправихме към клас. — Какво?

— Нищо.

Обожавам как изживява всеки момент цялостно, от глава до пети, как подлага на съмнение и предизвиква буквално всичко, палейки се на всеки пет минути.

— Добре, виж, не мога да чакам да си събереш акъла. Доскоро, шматко! — Тя вдигна среден пръст, докато вървеше надолу по коридора, и когато стигна почти до края му, се обърна и извика силно: — Обичам те, Рижи!

— Знам — отвърнах.

Когато най-накрая влязох в час, се хилех до уши.

7

Мамка му.

Мислех си, че ще почувствам нещо, когато тя се върна. Щастие или тъга, въобще нещо. Наместо това тримата просто седяхме до леглото ѝ, без да говорим и изпитвахме… ами, нищо. Седяхме като във вакуум.

— Тук сте — усмихна се Джаки, когато ни видя, така че поне това беше хубаво, да знаем, че я караме да се почувства малко подобре. — Тя има нужда от хора на нейната възраст около себе си, не от скучната си стара майка, която ѝ досажда до втръсване — говореше, сякаш Най седи в леглото, върти очи и прави саркастични коментари както обикновено. — Всичко е наред, Най, скъпа, приятелите ти са тук, нали?

Тя притисна длан към бузата ми и аз се насилих да се усмихна заради нея.

— Ще останете ли с нея? Аз ще се прибера вкъщи, за да ви сготвя. Очакваме ви с нетърпение, така имам някакво занимание. Макс ще бъде с нея, докато ние вечеряме, а после ще се сменим отново. Не искам повече да е сама, разбирате ли, била е съвсем сама в онази вода и… — Гласът ѝ се напрегна, сякаш всеки момент щеше да се скъса.

— Добре, госпожо Демир — каза Лио сериозно и тържествено и като я прегърна през раменете, засланяйки я с височината и с широките си рамене. — Ние ще я поемем сега, нали? Идете и сгответе, вие сте най-добрата готвачка на света. Само не ме издавайте на мама, че съм го казал.

Джаки кимна и го целуна по бузата, преди да си поеме дрезгаво въздух и да целуне Най по единственото гладко място кафява кожа на лицето, което беше останало.

— Ще се върна скоро, кукличке, не се изморявай с разговори — прошепна тя.

— Мисля, че изглежда подобре — каза Роуз, щом Джаки си тръгна. — Не мислите ли, че изглежда подобре? Не толкова… студена.

Тенът на кожата ѝ беше по-свеж и ако се концентрираш върху онази здрава част около затвореното ѝ око, тя почти изглеждаше така, сякаш е заспала много дълбоко. Стига да не гледаш никъде другаде.

— Какво ще правим? Да ѝ кажем ли как вървят нещата? — попита Лио, с ръце дълбоко в джобовете. — Можем ли да ѝ говорим, или пък не? Това е странно.

Той тръгна към вратата и се опря на нея, сякаш наистина искаше да е от другата страна.

— А какво да ѝ кажем? — отсече Роуз. — Че Парминдер е все такава крава, а училището все така шибано и кофти?

За момент всички чувахме апаратурата и собственото ни дишане.

— Музика — казах аз и кимнах към телефона на Роуз. — Отвори Тунифай. Тя направи плейлистите си публични, хайде да намерим някой за нея.

— Да, музика, добра идея. — Роуз се зае с телефона си, отваряйки приложението, което всички използвахме, за да пускаме любимите си песни. — Ще потърся плейлистите ѝ… Тя слагаше на всичките такива идиотски имена, можеш ли да си спомниш някое?

— No Apologies на „Съм 41“ — казах. — Нонстоп въртеше това тяхно парче преди лятото. Плейлистът ѝ се казваше „ЕБ се ВГЗ“.

Роуз започна да търси и зачаках да започне музиката, но вместо това тя просто се намръщи, вперила поглед в телефона.

— Това е странно…

— Какво?

— Отворете си приложенията и потърсете тоя плейлист. Потребителското ѝ име е НайСей01.

Направих, както каза тя, и го видях. Имаше два плейлиста със същото име. Единият беше на Най, създаден през юли миналата година. Но имаше и друг, от август, със същото име, същите парчета в плейлиста, но с различно потребителско име. Подадох го на Лио, който сви рамене и ми го върна.

— Кой, по дяволите, е DarkMoon? — попита Роуз. — Вижте. Ако потърсите потребителското име на Най, ще видите, че шибаният DarkMoon е копирал всичките ѝ плейлисти. Абсолютно всичките. Какво означава това?

Забихме погледи в телефона, сякаш по някакъв начин можехме да разберем какво става, просто като се поровим.

— Нищо, какво да означава. — Лио поклати глава. — Сигурно е някой откачалник от училище, който го е направил, след като тя изчезна. Вероятно е искал да се направи на интересен или нещо такова. Хората са гадни, не забравяйте.

— Ако разбера кой е, кълна се в Бога… — изръмжа Роуз към телефона си.

— Просто пусни музиката, айде — каза Лио.

Скоро малката, тиха стая се изпълни с яростни китари и беше толкова подобре от звука на апаратурата или от нашето мълчание.

Любопитно, преглеждах плейлистите на DarkMoon. Имаше повече парчета от онези, взети от Най. И тогава го видях. Имаше плейлисти, съставени само от наши песни — неща, до които достъп имаха само около единайсет души в целия свят и съответно можеха да направят плейлист с тях. Да, Лио беше прав, вероятно някой от училище, определено фен на групата. Шибан ненормалник.

Когато вдигнах поглед от телефона си, видях Роуз и Лио залепени за своите. Роуз стоеше с лице към прозореца, Лио седеше на един от столовете за посетители и беше протегнал дългите си крака под странни ъгли.

Пуснах телефона в джоба си и погледнах Най.

Свикнали сме приятелствата ни да са поне 50 % онлайн, толкова свикнали, че понякога си мислех как забравяме, че на другия край на аватара бие едно истинско сърце.

Виждах от наболите косъмчета на слепоочието ѝ, че част от дългата ѝ права черна коса е обръсната. Синините, които се подаваха от превръзката, започваха да пожълтяват и да се разнасят. Беше болезнено да гледам лицето ѝ и толкова трудно да виждам как момичето, с което всеки ден прекарвах толкова време, е така потрошено. Предполагах, че на нея ѝ е още по-трудно. Какво знае тя за стаята, в която се намира, какво сънува зад затворените си очи?

Като се съсредоточах върху едното око, можех да се опитам да си представя какво вероятно се е случило между последния път, когато я видях — преди осем седмици, тогава тя изтри целия си аниме грим, носеше жълта лятна рокля, краката ѝ бяха боси и кафяви — и сега. Опитвах се, опитвах, но не откривах нищо, което да свързва точките от онова момиче, смеещо се и танцуващо, изритало обувките си в парка, с това тук, с наранено и кърваво лице.

Някой беше положил ръцете ѝ до тялото и те лежаха отстрани на чаршафите. Нагоре и надолу по тях се виждаха синини, макар и не толкова страшни като тези по лицето ѝ и предполагам, в главата ѝ. Проследих с очи дясната ѝ ръка надолу до китката ѝ и се озовах близо до нея. Дали някой е забелязал, че тези белези изглеждат като пръстови отпечатъци, лилави, овални, стиснати и приличащи на нокти? Сякаш някой е сграбчил китката ѝ достатъчно силно, за да строши костите вътре.

Мисълта, че някой я е наранил така, ме вледени. Треперех.

Погледнах през прозореца и видях д-р Бяла престилка отвън да говори с медицинските сестри, лицето ѝ беше съсредоточено и сериозно. Тя не приличаше на човек, който би пропуснал нещо важно.

Имам предвид, че сигурно са огледали добре, нали? Не биха пропуснали нещо толкова очевидно и няма да искат да ги питам за това, нали? Като че мога да ги уча как да си вършат работата. Но от друга страна, Най е била измръзнала, когато са я открили, и оттогава е все така. Тя не би могла да им каже, че китката я боли. Протегнах ръка да хвана нейната, но се спрях.

Такава беше ситуацията с мен и Най, прекарвахме много време заедно.

Затова след като тя изчезна, от полицията ни попитаха дали могат да погледнат телефоните и лаптопите ни, да ровят в тях в търсене на някакви следи къде би могла да отиде. Казах им, че ако знаех нещо, естествено, щях да им кажа, но те заявиха, че е подобре сами да погледнат, затова им позволихме. Там нямаше нищо, което да им подскаже, че знаем къде е отишла Най, защото наистина не знаехме.

От полицията смятаха, че трябва да знам всичко за нея, защото така казваха хората, семейството ѝ, приятелите ѝ. Дори майка ми. Казаха, че ако някой знае къде е Най, това ще съм аз, защото харесвахме едни и същи неща, разсмивахме се един друг. Довършвахме си изреченията. Даже мислеха, че между нас има нещо. Защото заедно бяхме написали повечето от парчетата на „Огледалце, огледалце“ и много от тях бяха любовни песни.

Но ние никога не бяхме писали тези песни за някого от нас.

Най никога не ме питаше кого имам предвид, когато приключех с някой текст, аз също никога не питах. Беше ясно, че и тя, и аз сме влюбени в някого, който не е тук. Едно от нещата, които харесвахме у другия, беше, че не е нужно да знаем тайните си. Само изпитвахме нужда от съпричастие. Освен това тя беше единственото момиче в обкръжението ми, за което никога не ми е хрумвало какво би било да я целуна. Това просто не беше в наш стил.

Докато седях в болницата, се колебаех да я хвана за ръката. Преди щях да я хвана за ръка и въобще нямаше да ми пука какво ще кажат околните, защото с Най се познавахме добре. Сега обаче не знаех кой друг я е държал… или наранил. В момента тя беше непознат човек и едва сега, когато отново се появи, осъзнах, че наистина, ама наистина ми липсва.

Много внимателно, за да не би това да ѝ причини болка, сплетох пръстите си с нейните. Кожата ѝ беше топла, с китката си усещах стабилния ритъм на пулса ѝ. Погледнах към Лио и Роуз, видях, че все още са потънали в дисплеите си, затова много внимателно повдигнах ръката ѝ към устата си и прошепнах на кожата ѝ:

— Върни се, Най, чу ли? Върни се, имам нужда от теб.

И тогава го видях. В началото хвърлих само поглед, приличаше на полумесец. Преди не се виждаше, но ето че изведнъж се появи, прясно и ново. Ярко и ясно очертано.

— Мамка му — казах на глас и Роуз и Лио ме погледнаха.

— Какво? — приближи се Роуз.

— Татуировка — отвърнах аз. — Докато я нямаше, Наоми си е направила татуировка.

8

Ситуацията с татуировките беше следната. Аз имах три, но никой освен мен не знаеше за тях. Дори Роуз и Лио. Дори Най. Предполагам, че щеше да настъпи момент, когато ще се узнае и ще има доста викане и разочарование, но все още не му беше дошло времето, което е един от страничните ефекти да си пренебрегван от родителите си.

Нямах достатъчно навършени години, за да си ги направя законно, но първата беше самоделна — с игла и шишенце мастило. Гледах видеоклип в Ютюб и си я направих собственоръчно, на стъпалото, под свода. Мамка му, как болеше, а и се оказа пълен провал.

Трябваше да бъде символът за безкрайност, но изглеждаше повече като тъпа осмица. Дори не знам защо го направих, освен че исках да направя нещо и че болката ми хареса. В деня, когато си го причиних, усещах тялото си като натъртено отвътре и отвън. Исках да почувствам нещо друго, различно от тежката болка в гърдите ми.

Втората татуировка си направих същия ден, когато обръснах половината си глава. Не знаех, че ще го направя, освен дето в главата си имах една представа за начина, по който трябва да изглеждам, и докато тялото ми се променяше в съответствие с тази представа, но „визията“ ми — не. Тогава се събудих една сутрин и си помислих: какво значение има дали е правилно или справедливо? Тялото ми премина през толкова много промени и никого, ама никого не го интересуваше. Но ако си сложа пиърсинг или си обръсна главата, щеше да настане трета световна. Да вървят по дяволите, помислих си. Ако има нещо, което трябва да ми бъде позволено да контролирам в живота си, това е как изглеждам.

Вече без коса, аз се втренчих в отражението си и се почувствах… ами, изпитах усещането, че току-що сме се срещнали. Не исках все още да се прибирам вкъщи. Исках малко време просто да бъда себе си, да отложа неприятностите, които знаех, че ще настъпят, защото не бях доброто, спретнато подстригано дете от средната класа, каквото родителите ми искаха да бъда. Така че спрях пред едно студио за татуировки и разгледах дизайните. Имах малко спестени пари от работата в супермаркета в съботните дни — достатъчно да си направя някоя наистина добра. И си помислих, по дяволите, изглеждам на единайсет, та те директно ще ме изхвърлят.

Може би беше заради новата прическа. Обаче не ми поискаха лична карта и не ме изхвърлиха. Един внушителен пич с дълга сива брада, която стигаше до кръста му, ми връчваше албум след албум с дизайни и чакаше. Тогава видях онзи трайбъл с риба чук и попитах човека какво означава.

— Това е символ на силата, на защитника, на воина — отвърна той. — На човек, който би направил всичко за хората, които обича.

— Искам я — казах аз и по лицето ми плъзна червенина, когато осъзнах, че всъщност има само едно-единствено място, където да я направят без какъвто и да е шанс да бъде видяна. — На задника ми.

Той ме погледна продължително и знаех, че сигурно си мисли как това бръснато червенокосо смотано хлапе изобщо не се доближава до образа на воин защитник, но сви рамене и каза:

— Там ще боли.

— Ще го понеса — отговорих аз.

— Кожата си е твоя, приятелче.

Не излъга. Мамка му, как болеше, адски! Усещах чак в костите си как пистолетът вибрира, кожата ми пищеше, нервите ми се извиваха и виеха с всяко убождане на иглата, превръщайки минутите в часове, докато в един момент станах едно цяло с болката и тя се превърна в неделима част от всяко мое вдишване. Когато най-накрая всичко свърши и той остави иглата настрани, аз се свлякох от масата и отидох до огледалото. Цветовете на акулата оживяха, докато ги гледах, синьото и зеленото се извиваха и спускаха по кожата и мускулите ми и това усещане за топлина и мир се разпростря по мен и се почувствах наистина страхотно. Чувствах се в мир със себе си и наистина удобно в цветната си мастилена кожа. И тогава осъзнах, че постъпката ми е правилна, защото да покажеш наяве истинските си цветове винаги е правилно. Така и трябва да бъде.

Естествено, боля ме адски дълго, в продължение на дни, но не ми пукаше. Харесваше ми. Харесаха ми болката и акулата дори когато не можех да я видя, защото знаех, че е там, а това означаваше, че никой не ме познава изцяло, дори и хората, които са ми най-близки, и това ми харесваше.

Последната татуировка беше под мишницата, до сърцето ми. Точно след като Най изчезна и болката беше толкова силна, че имах нужда от нещо, което да я притъпи. Болката от последната татуировка вече замираше и осъзнах, че ми липсва това отвличане на вниманието, затова се върнах отново и мъжът с брадата я направи добре. Представляваше вълна, която се разбива в скали, водата се движеше, преобразяваше, променяше, набирайки сила. Аз съм вълна, помислих си: силна дори когато се разбива.

Спомням си, че исках да кажа на Най за това, защото си мислех какъв добър текст ще излезе, но нея я нямаше, за да ѝ го разкажа. Тя е била на онова място, където ѝ се е случило всичко.

И тази татуировка.

Точно това ме ужаси.

Наоми никога не би си направила татуировка. Тя ги мразеше.

Често гледахме „Заличители на татуировки“ заедно и единственото, което тя правеше, беше да повтаря до втръсване що за идиот трябва да си, за да изперкаш дотам, че да накараш някакъв друг идиот да ти направи татуировка, и колко противно ще изглеждат, когато кожата им остарее и се сбръчка. Казваше, че го правят от суета и липса на идентичност.

Момичето, с което се размотавахме в деня преди да изчезне, облечено в жълта рокля и с боси крака, никога не би си направило татуировка. За нищо на света.

— Мамка му! — Роуз коленичи до мен и се втренчи в странното изображение, татуирано в тъмносиньо.

— По дяволите — каза Лио, застанал зад нас.

Представляваше полукръг, съвсем мъничък, не по-голям от петдесетпенсова монета, изпълнен с фино очертан абстрактен шаблон, който, изглежда, нямаше никакъв смисъл. Криви, прави ъгли, точки и тирета, сноп след слой безсмислени детайли, които го правеха да изглежда почти плътен, докато наистина започваш да се вглеждаш в него, и когато го направиш, започваш да различаваш лица, животни, дълбочини и сенки. Едно мигване с очи — и всичко изчезваше.

— Който и да го е направил, нужно е умение да се изрисуват всички тези детайли на толкова малко пространство. Всичко е внимателно очертано, без разтичане на мастило. Не е нещо, което би направила сама на себе си или в някое второразредно студио. Това е професионална работа. Трябва да кажем на полицията — заявих категорично.

— Как, майка му стара, изведнъж започна да знаеш толкова много за татуировките? — попита Лио. — И защо, по дяволите, да казваме на тези свине. Какво значение има?

— Защото това го нямаше, когато тя изчезна, а сега го има. Случило се е, докато я нямаше. Може би ще могат да проследят къде е направено? Да разберат с кого е била, как е платила за това… — Погледнах към Роуз. — Трябва да го направим, нали?

Тя кимна, а Лио поклати глава.

— Защо си толкова докачлив? — попита го Роуз и той притвори очи.

— Не е заради това, просто… беше кофти за мен, когато тя избяга, или сте забравили? Не ги искам отново около мен, особено сега.

Не лъжеше. Когато полицията разбере, че живееш в комплекса на Лио, започват да предполагат, че си виновен по дефиниция. Има много добри хора, които живеят там — хора като Лио и майка му, — но не за тях чуваха хората, а за престъпниците, наркодилърите и гангстерите. В мига, в който разбраха, че Наоми е приятелка с момче, което живее там, момче, чийто по-голям брат е на топло за въоръжено нападение, полицаите веднага се лепнаха за Лио и започнаха да се ровят. Отделиха много повече време на него, отколкото на нас. Независимо че иззеха телефоните и лаптопите ни, за да търсят из тях, тези на Лио задържаха най-дълго. Разпитваха го за всичко, от порното на браузъра му до обвиненията в нападение на брат му, заради което беше осъден. Всичко това му се отрази много зле, разгневи го още повече и малкото доверие, което имаше в тях, изчезна.

Не можехме да го обвиняваме, че иска да е възможно най-далече от всеки, който носи униформа.

— Предполагам, че може просто да не намесваме полицията — казах колебливо.

— Трябва — намеси се Роуз, свивайки рамене към Лио. — Това е улика, нали?

— Изобщо не стопляш — заяви Лио. — Избягало дете се сдобива с татуировка, голяма работа. Това не значи нищо, Роуз.

Роуз ме погледна и аз свих рамене. Прав беше.

— Работата е там, че ние знаем колко е странно това, но те няма да помислят така. Изобщо не им пука. Трябва да открием къде се е сдобила с нея, защото те няма да го направят.

— Е, ще кажем на Джаки и Макс, защото те я познават и знаят, че за нищо на света не би си направила това — заяви Роуз в защита. Мразеше да греши.

По този въпрос всички бяхме единодушни.

— Имам нужда от въздух — каза Лио, поклащайки глава. — Това място…

Когато излезе, беше навел глава, с ръце дълбоко в джобовете.

— Как не сме го видели? — Джаки държеше китката на дъщеря си, втренчена в татуировката, Макс стоеше зад нея, а веждите му така бяха свъсени, че образуваха дълбока падина.

Аш беше застанала до прозореца, следобедното слънце осветяваше огненочервени пламъци в косата ѝ, лицето ѝ беше абсолютно безизразно, докато гледаше. Наблюдавах я, чудейки се какво става зад тъмните ѝ очи.

— Със сигурност може да се каже, че е прясна, кожата все още не се е надигнала под мастилото. Дори още е леко розово. Как не сте я видели? — обърна се тя към лекарката.

— Когато постъпи, бяхме заети преди всичко със спасяването на живота ѝ — заговори д-р Бяла престилка, или д-р Патерсън, както пишеше на баджа ѝ. — Тонът не беше от първостепенно значение. При все че нямахме представа какви татуировки може да е имала или пък нямала, това е отбелязано в картона ѝ…

Погледът ѝ запрепуска по папката, която държеше, а Джаки се обърна към дъщеря си.

— Мислех, че не бива да я докосвам. — Джаки погледна към мен. — Мислех, че ще ѝ причиня болка, ако я отместя. Дори не съм повдигала ръката ѝ. Ако не беше ти, Рижи, никога нямаше да узнаем.

Изглеждаше странно да се изрече, но предполагам, че всичко ѝ се струваше странно сега, особено след като дъщеря ѝ отново беше при нея, изглеждаше като непознат човек и носеше непознато клеймо.

— Макс, мислиш ли, че трябва да кажем на полицията? Защото Наоми мразеше татуировките и смяташе, че са за пропаднали, винаги го е казвала. Нашето момиче не би направило това…

— Не знам. — Ръката на Макс стисна раменете на Джаки. — Най, която си мислехме, че познаваме, не би, но децата правят такива неочаквани неща през цялото време, любов моя. Аз ще им се обадя да им кажа, става ли?

— Това означава нещо — Джаки промърмори на себе си и видях как изражението на Аш се промени, само малко.

Аш беше на същото мнение. Знам, че беше.

Макс беше прав. Родителите ми не знаеха нищо за мен — нищо, което да е от значение. Може би Най просто беше изпаднала в истерия, и то здравата. Може би се е напила и надрусала и си е направила татуировка, а може би толкова се е мразела, че ѝ се е сторило добра идея да се хвърли от моста, или може би просто е паднала.

Освен ако…

— А какво ще кажете за синините? — погледнах лекарката. — Онези около китката ѝ?

— Вероятно се е наранила във водата. — Д-р Патерсън погледна към вратата в желанието си да бъде някъде другаде. — Изпаднала е в безсъзнание, удряйки се наоколо…

— Не и тук… — Хванах ръката на Наоми и внимателно я повдигнах. — Тези изглеждат като следи от пръсти, сякаш някой много силно е сграбчил ръката ѝ.

Майката на Най покри уста с двете си ръце, сподавяйки надигащия се вик.

— Не мисля, че помагаш особено на майката на приятелката си — каза лекарката и внимателно пое ръката на Най от моята.

— Невъзможно е да се каже с точност какво е причинило тези синини. Наоми имаше рани навсякъде. — Тя стоеше права и пое контрола над всички в стаята. — Наоми е в деликатно състояние. Все още не знаем какви ще са последствията от нараняванията ѝ. Това ще отнеме време, а тя се нуждае от тишина, спокойствие и почивка. Предлагам сега всички да се приберете вкъщи. Върнете се утре и може би тогава ще знаем малко повече.

Погледнах към Аш и видях, че ме гледа втренчено, очите ѝ блестяха с всичкия гняв, който беше сдържала досега. Знаех как се чувства. Тези хора, които не познаваха Най, бяха готови да мислят най-лошото за нея. Все едно е нищо, боклук, който сам си е причинил това. Те не познаваха като нас сладкото, забавно, талантливо момиче. Те изобщо не я виждаха.

— Искам да остана с нея — каза Джаки на лекарката. Ниският ѝ глас прозвуча заканително.

— Разбира се, може да останете — каза д-р Патерсън. — Но тя изобщо няма представа, че сте тук. Под влиянието на силни успокоителни е. А всички вие се нуждаете от почивка и възстановяване. Върнете се отпочинали.

— Отпочинали? — Роуз се засмя и поклати глава към мен.

— Трябва да тръгваме — Макс прегърна с ръка Джаки. — Хайде, деца, вечерята ни очаква, нали?

Лио ни чакаше навън.

— Е? — попита той. — Какво казаха?

— Не мислят, че означава нещо — отвърна Роуз. — Мислят, че просто е смахнато, объркано хлапе, избягало от къщи, направило си татуировка и вероятно опитало се да се самоубие. Сякаш въобще не са я огледали и разбрали за татуировката, твърде е сложно. Това не променя какво според тях се е случило.

— Но грешат — заявих аз, говорейки на себе си. — Знам, че грешат.

9

На път към дома на Наоми се почувствах, сякаш се връщам у дома, макар и несъвършен дом без нея. Истината беше, че всички се чувствахме повече вкъщи в дома на Най, отколкото при семействата си. Джаки и Макс винаги бяха щастливи да ни видят, да ни нахранят, позволяваха ни да се размотаваме заедно и да оставаме у тях, когато имаме нужда. Домът на Най беше безопасно място, но дори и то не можа да я предпази от грубияните, които правеха живота ѝ в училище ад. Преди нас, преди да се появи групата, за да я изолира, тя отново и отново бягаше. Джаки и Макс се опитваха да ѝ помогнат, училището се опита да ѝ помогне, но грубияните не се отказваха лесно. Имало дни, сподели с мен Най, когато не можела да понесе мисълта да отиде на училище и трябвало да се покрие за малко, за да си върне увереността, но накрая винаги се връщаше. Попитах я защо никога не е сменила училището, и тя каза, че защото тогава те щели да спечелят.

— Дори и толкова уплашена, колкото бях, нямаше да ги оставя да спечелят — заяви тя.

И ми се усмихна.

— Защото виж ме сега, училището е в краката ми.

Майката на Най беше най-добрата готвачка от нашите майки, въпреки че никога не трябва да го споменаваш пред майката на Лио, ако искаш да доживееш седемнайсет. Трите — Аш, Наоми и Джаки — винаги готвеха заедно, просто така правеха. Не зная как точно да го обясня, но малката им кухня просто преливаше от любов. Пълна с изпарения от ястията, ухания, вкусове и любов. Джаки ни разказваше историята на живота си отново и отново, всеки път малко по-различна, но никога скучна. Макс беше турчин, овдовял млад, и след една година борба да отгледа сам малката Ашира, един ден срещнал Джаки в автобуса в „Сохо“, където работел при някакъв шивач. Джаки беше шумна и висока на ръст — по-висока от него, кльощава и русокоса, и никога не спираше да говори. Всеки ден те сядали заедно в автобуса, всеки ден Джаки разказвала за Англия, а Макс слушал, усмихвал се и се смеел. Всеки ден в продължение на една седмица Макс оставял Ашира при леля ѝ на път за работа. В петък Макс поканил Джаки на среща. Три месеца по-късно се оженили.

— Нямаше смисъл да чакаме, разбирате ли — Джаки ни повтаряше отново и отново. — Защото, когато знаеш, просто знаеш.

Опитвах се да си спомня дали родителите ми някога са ми разказвали със същата любов и щастие за това как са се запознали, и осъзнах, че никога не са го правили. В моята къща всичко беше правилно и уважавано, традиционно, студено и нещастно. В дома на Най любовта беше неизменно налична като водата от водопровода. Вкъщи трябваше много усилено да се взираш, за да я видиш, и трябваше да си на шест години, за да я почувстваш или поне да си представиш, че си я почувствал.

Преди всичко това да се случи, щяхме да седим на масата, докато Лио и Роуз се закачат за това или онова и наблюдават Най и майка ѝ. Щях да гледам как очите на Най срещат тези на Джаки, докато разговарят или си подават чинии, или каквото там правят. Щях да гледам това разбирателство и любов помежду им и щях да приличам на онова малко дете, което виждаш по филмите да притиска нос към витрината на сладкарницата, изпълнено с копнеж. Беше толкова нелепо да си на моята възраст и все още това, което най-много искаш, е майка ти да те прегърне. Не че някога ще мога да призная това на глас.

Както и да е, голяма част от мен очакваше с нетърпение отново да се озове там, в малката, изпълнена с любов кухня. Мислех, че всичко ще бъде наред, докато не стигнахме стъпалата, водещи към входната врата на общинската им къща с модерна тераса, намираща се на половината път между дома ми и комплекса на Лио. Беше приятна малка къща, добре изглеждаща, но без да има нищо общо с блясъка и елегантността на дома на Роуз, нито с розовата облицовка на моята типична къща близнак, характерна за средната класа. Стояхме вече отвън, когато погледнах към прозореца ѝ и видях, че лампата в стаята ѝ не свети. Това ми подейства като удар.

Онова потрошено, очукано момиче в болницата и моята приятелка Наоми бяха един и същи човек. Няма връщане назад, трябваше да свикваме с тази мисъл.

Слязохме от колата мълчаливо.

Джаки и Макс се приближиха към нас прегърнати, главата ѝ лежеше на рамото му, пръстите ѝ почти се бяха забили в гърба му с отчаяние. Аш вървеше малко по-назад, с бавни, ситни стъпки. Ръката ми посегна към тази на Роуз, нуждата от силна връзка с някого, който ме обича, ме погълна за секунда. Но тя не я видя, просто продължи да върви и един по един затворих празните си пръсти.

— Не знам дали мога да го направя — Лио първи го изрече, с тих, приглушен глас. — Няма да се справя.

— Не може да не влезем — отвърнах аз. — Те ни поканиха, искат да ни видят, имат нужда от нас.

— Знам какво имаш предвид — обърна се Роуз към Лио, не към мен, гласът ѝ беше мек и нежен. — Но Рижи има право, трябва да отидем. Заради Най.

Гледах как Роуз слага ръката си върху бицепса на Лио, и видях как той се вкопчва в нея, само малко, сякаш имаше някаква невидима сила между тях, която ги тласка един към друг. Само малко, но достатъчно, за да ме свие под лъжичката.

Аш седеше на най-долното стъпало на стълбите, докато отваряхме входната врата. Всички изражения на лицето ѝ сякаш изведнъж се бяха свлекли, като че гравитацията на болката ѝ бавно я теглеше към земята.

— Как си? — попитах я, докато Роуз и Лио последваха уханието на турски подправки в кухнята.

— Зле — отвърна тя и задържа погледа си върху мен. — Направо съм бясна. Ти?

— Същото — кимах в посока към кухнята. Не исках никой друг да чуе думите ми. — Започвам да си мисля, че нещо лошо се е случило с Най, нещо наистина лошо. Което никога не е предполагала, че ще се случи.

Аш се изправи, така че бяхме само на няколко милиметра един от друг, устните ѝ се допряха до ухото ми.

— Мисля, че имаш право — прошепна тя, преди да се завърти на пети и да се отправи към кухнята.

— Ох, деца, какъв ден само! — Джаки разтвори ръце към нас, когато влязохме в малката квадратна кухня, с шкафове от тъмен бор на всяка стена и малка кръгла маса в средата.

Очите ѝ се напълниха със сълзи, докато един след друг ни прегръщаше, обгърнати от сладникавия парфюм, който обичаше да носи. Вкус на солени сълзи се усещаше по бузата ѝ, когато я целунах. Прегърнах я през гърба толкова силно, колкото можех, обвивайки ръце около нея. Отдавна никой не ме беше прегръщал. Чувствах се глупаво да го призная, но понякога човек се нуждае от прегръдка. Освен това ми харесваше начинът, по който тя сграбчваше с ръце лицето ми и ме целуваше по челото.

— О, толкова е хубаво да ви видя, липсваха ми посещенията ви, шумът и разговорите, и как казвах на Наоми да намали звука!

Усмивката на Джаки не слизаше от лицето ѝ, докато ни казваше къде да седнем, сипваше ни кола, предлагаше ястие след ястие домашно приготвена храна: шиш кебап, мариновано пиле, топла питка, ароматен ориз. Само като погледнах всичко това, изведнъж осъзнах, че умирам от глад. Не само за вкусната храна, но и за спомените, които вървяха с нея, всичките хубави. Докато се хранехме, Джаки непрекъснато сновеше около масата, докосваше с ръце раменете или страните ни. Макс не говореше много, но се усмихваше със сълзи в очите, докато обхождаше с поглед едно по едно лицата ни. Аш седеше с нас, без да хапне нищо, без да пророни и дума. Навела глава, косата ѝ се спускаше като среднощна завеса, която я предпазваше от гледката, сякаш моментът, когато разговаряхме в коридора, никога не се е случил. Исках да поговоря с нея повече, но нямах представа как. Изглежда, че никога не можеш да се доближиш до нея, просто чакаш тя да те заговори.

Накрая храната почти беше изчезнала и постепенно поспряхме да ядем и да говорим. Всички се умълчахме и всички неизречени неща, откак се върнахме от болницата, висяха над нас като сенки.

Лио се изкашля и бутна стола си назад, но преди да стане, Джаки отново заговори.

— Това, което Макс каза преди, че наистина не познаваме Най — просто ми изглежда невъзможно да не знам всяко малко нещо за нея, но през последните няколко седмици тя наистина се промени. Престана да носи всичкия онзи грим и перуките. Започна да изглежда… нормална. И беше някак си толкова щастлива, така любяща. Но вие всички я познавате, сигурно и подобре от мен. Според вас защо е избягала? Мислите ли, че е била нещастна дотолкова, че да…

Затворих за миг очи, търсейки да кажа нещо уместно.

— Ако знаехме нещо, щяхме да кажем — заяви Роуз, преди дори да ми хрумне нещо подходящо. — Ако Най го е планирала, на никого не е казала. Дори и на Рижи.

Насилих се да погледна Джаки в очите.

— Най мразеше татуировките — казах аз. — Харесваше ѝ да е в групата и се стараеше в училище. Не би си тръгнала, защото се е чувствала нещастна. Та тя не беше нещастна. Нещо друго се е случило. Не знам какво, но знам, че нещо се е случило с нея. И когато се събуди, ще ни каже.

— Освен… — гласът на Аш беше рязък и дрезгав. — Освен дето не знаем дали ще се събуди, а ако го направи, може мозъкът ѝ да е увреден и никога да не разберем. Може да е тайна, която да остане завинаги затворена в нейната глава.

— Трябва да продължаваме да се надяваме на най-доброто, Аш — каза Джаки. — Трябва да продължаваме да мислим положително, че любовта и…

— Сякаш позитивното мислене ще поправи голямата вдлъбнатина в главата ѝ, да бе, как ли пък не — Аш почти го изкрещя и блъсна стола си назад толкова силно, че той се залюля, преобърна се и издрънча на плочките. Чухме стъпките ѝ по стълбите.

Макс посегна към ръката на Джаки и я доближи до бузата си, тя отвърна лицето си от нас и мигновено се почувствах като натрапник, станал свидетел на тяхната болка, като че ли е атракция на панаир.

— Трябва да си тръгваме — заяви Лио, обхванат от същата мисъл. — Трябва да се прибирам, семейни работи.

— Но утре пак ще идем в болницата, веднага след училище — казах аз.

— Да, разбира се, веднага, щом можем да стигнем там — включи се Роуз и аз се взрях в нея, но тя не отвърна на погледа ми.

— А и концертът наближава, точно както планирахме — добавих. — Толкова много хора искат да дойдат и да подкрепят Наоми и вас.

— Благодаря ти, Рижи — усмихна ми се Джаки. — Деца, ще направите ли нещо за мен сега?

— Да, ясно — казах аз.

— Отидете в стаята ѝ, вижте дали ще можете да намерите някакви снимки, плакати може би. Нещо, с което мислите, че тя би искала да освежи болничната стая. Знам, лекарката каза, че тя няма представа какво става около нея, и сигурно е така в момента, но аз вярвам, че тя ще се събуди, и когато го направи, искам да види свои неща около себе си, да се почувства в безопасност. Отидете и изберете няколко неща, може да ги занесете в болницата утре.

— Разбира се — каза Лио и тримата кимнахме, макар да знаех със сигурност, че всички ние искахме земята да ни погълне, да се озовем навсякъде другаде по света, но не и да избираме неща, които нашата приятелка в кома не може да види.

Стаята на Наоми винаги беше чиста. Беше малка и в нея почти нямаше място за нещо повече от единичното ѝ легло и гардероб, аниме плакати на стената, няколко ярки цветни перуки, овесени на куката, която баща ѝ беше закачил над леглото специално за това. На нощното ѝ шкафче имаше адски много грим — повече, отколкото може да се види където и да било другаде, а цветовете бяха толкова ярки и толкова типични за Най, че сякаш самата тя беше там, някъде в цялата тази бъркотия от женски джунджурии и фалшиви мигли, и ако знаехме как, бихме могли да я върнем обратно.

Тримата седяхме на леглото ѝ. Роуз беше по средата и бедрата ни се докосваха. Тя отвори училищната си чанта и извади бутилка вино, завъртя капачката и отпи голяма глътка направо от гърлото ѝ.

— Кога, по дяволите, се снабди с алкохол? — попитах я аз.

— Имам си начини — ухили се тя и ми подаде бутилката. Връчих я на Лио.

— По дяволите, Рижи, понякога се държиш като пълен задник — каза тя с рязък глас, изтъкан от гняв.

Но Роуз си беше такава — момиче, което криеше истинските си чувства зад остриета и бодли. Многослойна и трудна като плочите на бронежилетката, които я правят непробиваема.

— Не си падам по алкохола — казах аз и я погледнах в очите. — Той превръща хората в пълни жалкари.

— Да бе, Рижи, съвсем изключих за пристрастената ти към джина майка. — Роуз грабна отново бутилката, преди още Лио да се е доредил до нея. — Една глътка няма да те напие, нали знаеш, само една, за Наоми.

— Роуз — Лио измъкна бутилката от ръцете ѝ. — Знаем, че си разстроена, но хайде, не бъди гаднярка, става ли? Рижи не пие. Зарежи.

Той отпи голяма, дълга глътка от бутилката, много повече от обикновено, и знаех защо. Колкото повече изпиеше той, толкова по-малко щеше да остане за Роуз. Така веднъж излях половин бутилка водка на мама в мивката и я допълних с вода. Това беше начинът на Лио да я предпази. Тъпо, мен ако питате.

Роуз го гледаше как почти пресушава бутилката. За миг си помислих, че може да изгуби самообладание, но не го направи. От тъгата и гнева лицето ѝ някак посърна и сега изглеждаше съвсем различна. Полугрозна, полукрасива. Наистина не зная кое от двете, пък и нямаше значение, защото така или иначе не можех да откъсна очи от нея. Продължавах да я гледам до болка.

— Добре, давайте да приключваме, а? — Роуз избърса уста с опакото на ръката си. — Тези аниме плакати?

Кимнах, оглеждах стаята, когато тя ги откачаше от стената над леглото.

— И ръчно правената лего фигурка на Линк от „Зелда“.

— Да. — Лио я взе и я загледа, преди да я пъхне в джоба си. Всички дразнехме Най, че е маниачка на тази тема, а на нея изобщо не ѝ пукаше какво мислим.

— Нейният док — казах аз и вдигнах зарядното и колонката. — Къде е телефонът ѝ? Там ще са всичките ѝ плейлисти, може да го настроим да ѝ свири през цялото време.

— Не намерихме телефона ѝ, забрави ли?

На вратата се появи Аш. Веднага спряхме да пипаме вещите — имахме чувството, че са ни хванали в кражба с взлом.

— Търсихме го, а полицията прерови навсякъде, когато тя изчезна. Но беше изключен през нощта на изчезването ѝ и никой не знае къде е.

— О, да, забравих — казах.

Сега си спомням, че тогава си помислих колко е странно Най да излезе без телефон. Момичето, което познавах, по-скоро би тръгнало без дясната си ръка, отколкото без телефона си.

— Някъде тук трябва да има един стар айпод нано, който трябва да става за този док. Погледнете в чекмеджето на леглото ѝ.

Коленичих на килима и издърпах чекмеджето. Макар да знаех, че полицията е ровила тук, извадих всичко и отново го върнах, но имах чувството, че не е редно. Като натрапник. Ако някой, дори приятелите ми, тършуваше из нещата ми, щях да предпочета мигновена смърт. Все едно някой да отвори главата ми, да разреже мозъка ми и да зяпа всичките ми тайни мисли. Дали ще продължават да ме харесват, ако знаят всичко за мен, всичко, за което си мисля, всяко мое желание? Имах съмнения, че ще продължат.

— Ето. — Намерих тънък черен айпод, на него логото на „Епъл“, преобразено с маркер на череп, и го подадох на Лио.

Тогава забелязах тефтера. Натъпкан с други листове хартия, които приличаха на текстове за песни. Вдигнах тефтера и го отворих, като прокарах пръст по вдлъбнатините, оставени с нейния почерк. Тук беше всичко, написано от нея, откакто започнахме да създаваме песните си сами. Някои диаграми също, сякаш ги е вграждала в музика.

— Песни — казах, с тефтера още в ръка, насочен към Аш. — Хвърли ли им поглед?

Аш поклати глава.

— Може да ги задържиш, ако искаш. Да направите нещо с тях евентуално. Завършете някоя от тях. Ще бъде нещо, за което всъщност ѝ пука, ако има достатъчно оцелял мозък, за да ѝ пука изобщо за каквото и да било.

— Тя има доста неща — отбеляза Лио и взе бурканчето с перца за китара, разноцветни, истинска дъга от пластмаса.

Наоми ги събираше от концертите, на които ходехме — оставахме, след като всички си тръгнеха, обхождахме сцената и обирахме бележки, перца, бутилки за вода. Веднъж я попитах защо. Тя нямаше намерение да ги даде за автограф или за каквото и да било, нито да ги продава в eBay. От момента, в който се измъкнеше от мястото на концерта, те бяха просто боклук.

— Там е, където животът се случва — каза ми тя. — В нещата, които остават след нас.

— Най, това нищо не означава — казах аз.

— Ама става за текст на песен, а?

Тя ми се усмихна, образът ѝ беше пред очите ми. Начинът, по който светлината се отразяваше в очите ѝ, изпълнени със смях дори когато биваше сериозна. И начинът, по който блестяха, когато имаше идеи, когато пишехме заедно, сякаш мислите ѝ озаряваха въздуха около нея.

Онзи следобед седяхме с нея на същото това единично легло, с акустичната ѝ китара, и написахме една от най-добрите ни песни.

Наоми беше единственият човек, когото познавах, който все още пишеше с химикалка и хартия. Винаги си водеше бележки, записваше всякакви идеи и ги пъхаше в същата тази кутия, за да ги разгледа по-късно.

— Хей, защо си толкова аналогова? — попитах я.

— Защото никой никога не е хакнал лист хартия — отвърна тя. — Затова държа всичките си най-мрачни тайни или тук — почука тя по челото си, — или записани по старомодния начин.

И сега ми се струваше, че в това имаше повече смисъл от всякога. Някъде в тази стая имаше малки парченца от нея, малки откъси и извадки от момичето, което е била, нейни пръстови отпечатъци и ДНК, уловени в ясните извивки и завъртулки на почерка ѝ.

Онова момиче не можеше да си е отишло, то все още трябваше да е някъде в потрошената ѝ и повредена глава.

10

Роуз и Лио вече бяха навън, но не и аз. Отидох до банята и оставих студения кран да тече. Събирах водата в шепи, обливах обръснатите страни на главата си и усещах как се стича между плешките ми.

Когато излязох, видях Аш да седи на бюрото си, където имаше три монитора, подредени около нея като ограда, и отворен лаптоп. Това беше нейното царство, техниката. Тя беше от онези момичета, които изписваха символи за смях. Момиче, което адски ме плашеше. Може би това беше шансът ми отново да се опитам да поговоря с нея, да разбера какво смята за случилото се с Най, дали наистина мисли като мен. Обаче как да започне човек разговор с някого, който е толкова затворен в себе си?

Повдигнах рамене и изстрелях най-доброто, с което разполагах.

— Какво правиш? — попитах я и тя се стресна, ругаейки под нос.

Най-добрият ми изстрел отиде по дяволите.

— Мамка му, Рижи. Човече!

— Извинявай, просто се чудех какво правиш.

— Влез и затвори вратата — отсече тя и аз не можех да не ѝ се подчиня. След като затворих вратата, тя кимна към централния си екран.

— Това е Градската камера на Уестминстър за видеонаблюдение — каза тя, като обърна лаптопа си към мен.

— Като в Ютюб или нещо такова? — попитах аз.

Искам да кажа, че Аш си е доста странна. Може би така релаксираше — като следи видеонаблюдението.

— От нощта, преди да намерят Най, чак до момента, в който влекачът я изважда. Те съхраняват данните си в облачна услуга, което, честно казано, всеки вече трябва да е разбрал, че е адски тъпа идея.

— Чакай… чакай? — приближих се към нея и надникнах през рамото ѝ към образа.

— Ами, полицейската теория е, че тя е избягала, забъркала се е в нещо и някак си е скочила, нали? — Аш помисли, че я питам за доказателство, а не за крайно незаконната дейност, която върши в спалнята си.

— Е, ако е скочила, трябва да е било близо до мястото, където е била открита, и да не е минало твърде много време, защото навсякъде другаде вече щеше да се е удавила, а при по-дълго време, прекарано във водата, щеше да е измръзнала до смърт. Затова ми хрумна да я потърся. Не мисля, че те дори са се сетили да търсят тук.

— Аш… — почти не ми се искаше да знам. — Ти да не би да хакна Община Уестминстър?

— Само частта за съхранение на видеонаблюдението. — Аш се ухили към мен. — И само това от нея. Въпреки че ако ти се прииска да занулиш общинския наем на родителите ти, сега е моментът да ми кажеш.

— Къщата си е наша.

— Щом казваш — Аш ми се присмя отнесено.

— По дяволите — казах, докато я гледах какво прави.

— Знам — тя отново насочи вниманието си към екрана.

Видях нещо различно в нея, докато прескачаше от екран на екран. Не беше точно щастие, но там изглеждаше уверена и спокойна. Може би за пръв път я виждах такава.

— Стоя на тези кадри от часове, няколко пъти вече гледам записа, но Наоми я няма там. Не и през шестте часа, преди да бъде намерена. И никъде няма и следа от нея около мястото, където би трябвало да е оцеляла от падането. Няма я. А това означава…

— Че теорията е погрешна — седнах до нея, настанявайки се на края на леглото ѝ.

— Да — тъмните очи на Аш потърсиха моите. — Мога ли да ти се доверя?

— Да — казах. — Така мисля.

Прегледах също и кадрите от видеонаблюдението от последния път, когато е била видяна. Вървяла е по посока метростанция „Воксхол“ в три часа през нощта. Вървяла е под железопътния мост и това е последният път, когато я виждаме, докато не се появява почти осем седмици по-късно.

— Това е лудост — казах аз. — Но това го знаем.

— Единственият отговор на загадката е, че тя се е качила в кола — каза Аш. — Само в това има някаква логика.

— Ама полицията нали провери всички коли, които са пристигнали и заминали от тунела в двете посоки. Били са само десет и едната от тях е била полицейска. Между този момент и сутрешния час пик всеки шофьор е бил абсолютно чист — напомних ѝ аз.

— Това няма как да е вярно.

Аш погледна отново изображението на сестра си, замръзнало на един от екраните. Най в лятна рокля и гуменки, нищо друго по нея, вървеше съвсем спокойно, абсолютно сама в тъмнината на тунела под жп линията.

— Няма как да е вярно, защото няма друго обяснение. Един от тези шофьори лъже.

— Или пък е използвала някой от тунелите за поддръжка — една от вратите под моста беше разбита и не е била заключена, помниш ли? Или е била от грешната страна на пътя на видеонаблюдението, или в слепите петна на камерите, или в сенките. Може да има милион други причини, поради които не са я видели повторно след това изображение. Това е полицията, Аш. Искам да кажа, че са задници, но мисля, че са добри в разследването.

— О, така ли? — погледна ме Аш. — Само дето не бяха забелязали татуировката на китката ѝ, нали? Или синините, които приличат на следи от пръсти.

— Може и да греша — отвърнах аз. — Сигурно виждам идиотщини, които изобщо не са там.

— Ами ако не грешиш? — Аш се наведе достатъчно близо към мен, че можех да почувствам дъха ѝ, пикантен и сладък. — Ами ако не грешиш, Рижи? Ако с теб сме прави за всичко това и никой не иска да ни чуе?

— Не виждам какво можем да направим. Ние сме ученици!

— Има много неща, които можем да направим. Всичко, от което се нуждаех, е да намеря отправна точка, откъдето да започна търсенето. И ти я откри. Татуировката. Ако успеем да намерим кой я е направил и кога, това ще е голяма следа. Направи ли снимка?

— Не — свих рамене и се почувствах глупаво, защото изобщо не помислих за това. — Стори ми се, че времето не е подходящо.

— По дяволите! — Аш удари по бюрото и аз станах.

— Утре ще направя, когато я посетим.

— Не, това е загуба на часове. Ще отида сега — Аш наистина ми беше ядосана заради този пропуск.

— Няма да те пуснат. Тя каза: никакви посетители повече до утре.

— Ще намеря начин — каза тя. — Бива ме в това.

— Ще си навлечеш неприятности, хакерството е сериозно престъпление…

— Само погледнах — каза тя, навлече суитшърта над дънките си и дръпна ципа. — Не съм хаквала. Хакерството е кражба или лъжа, или измама. Просто отидох да видя има ли начин да вляза, и имаше. Така че погледнах. Това е всичко.

— Ами ако си навлечеш неприятности, какво ще стане с баща ти и с Джаки? Това ще ги убие!

— Да не мислиш, че не знам — отвърна рязко Аш. — Много добре ми е известно това. Но също така трябва да знам какво се е случило със сестра ми. Трябва да разбера, в случай…

— В случай че какво? — попитах я аз.

— В случай че не го е направила тя, и да се погрижа който ѝ е причинил това, да си получи заслуженото.

11

— Най-накрая — каза Роуз, когато излязох от входната врата на Най. — Къде се изгуби?

— Аш искаше да поговорим — отвърнах аз, почесвайки се по врата.

Струваше ми се нередно да имам тайни от тях двамата, но ми се струваше и нередно да говоря за Аш.

— Как е тя? — попита Лио.

Аз свих рамене. Радвах се, че никой от тях не ме разпитва повече.

Докато вървяхме към реката, топлината на септемврийската вечер постепенно сгря кожата ми, а слънчевата светлина отскачаше от водната повърхност в отблясъци и искри. Докато гледах града, разпрострял се по брега на реката, сякаш всеки хълм и висока жилищна сграда са били там от хиляда години, се усмихнах. Обичах това място. Трудно беше да не бъдеш щастлив, когато виждаш целия живот и всички възможности там някъде, как бъкат от идеи. Като изтласквах всичко, което Аш ми каза, в дъното на съзнанието си, аз се затичах и се надвесих над перилата, които ме отделяха от калния бряг долу, краката ми висяха във въздуха, а бризът, пътувал по целия път от морето, биеше право в лицето ми. Лио и Роуз се присъединиха към мен няколко секунди по-късно; Лио се покатери, седна на парапета и известно време просто наблюдавахме мястото, където живеем. Нямах много километри навъртени в пътувания, но и нямаше нужда да зная, че Лондон е най-хубавото място на света; като го наблюдавах така, се чувствах някак като част от неговата армия, непобедима.

Замислих се за Аш. Нейните теории и идеи звучаха толкова реалистично. Но сега, на дневна светлина, с приятелите ми до мен…? Аш беше доста напрегната, ами ако всичко това беше само в главите ни? Щеше да бъде по-лесно просто да оставим възрастните да се справят сами, да им се доверим. Далеч по-лесно. В крайна сметка това им е работата, нали така?

Единственият проблем е, че възрастните се нуждаеха от причини, от ясни малки отговори, които да се побират в кутия, за да могат да ѝ сложат етикет. Случилото се с Най беше неясно, нямаше никаква причина, която да му придаде смисъл, а и не се побираше в кутия, но те не искаха да го признаят. Може би се страхуваха.

— Още не ми се прибира вкъщи — казах аз.

— Не е нужно — отвърна Роуз. — Вкъщи ме очакват само баща ми и скучната ми мащеха и те ще искат да правим нещо заедно. Например да гледаме филм или да играем на проклетия „Скрабъл“. Сякаш ако прекарам повече време с нея, няма да бъда толкова отвратена от факта, че е достатъчно млада, за да ми бъде по-голяма сестра.

Без да е необходимо да го обсъждаме по нататък, обърнахме гръб на крайбрежието и се насочихме към магазина в края на пътя.

— Просто си знам, че като се прибера вкъщи, мама ще е напрегната заради Арън — каза Лио. — Щом отворя вратата, ще ми опява дотук — той посочи върха на главата си.

— Нещата са… — погледнах към Роуз и тя: повдигна озадачено вежди.

Знам, че се чудеше какво ще кажа, и истината беше, че аз също. Но така или иначе го казах:

— Мога да разбера защо майка ти е притеснена, бро. Покрай Арън ти си навлече доста неприятности. А откакто той е вън от картинката, почти ги няма. Така че…

— Гледай си работата, Рижи — каза Лио, като без гняв, но безцеремонно ми затвори устата. — Не съм малко дете. Достатъчно голям съм. И изборът си е мой. Арън ми е брат, не е шибаният Капоне. Всички трябва да се успокоите. Ще ида да взема още нещо за пийване.

— Просто го остави — каза ми Роуз, докато стояхме пред „Спар“ и го чакахме. — Няма смисъл.

— Да не искаш да свърши като преди? — отсякох. — Арън наръга един мъж и го прати в болница. Какво ще стане, ако Лио се замеси в такива гадости?

— Лио е прав, достатъчно голям си е. И не е същото хлапе, каквото беше преди година. Трябва да му имаме доверие.

— Имах доверие и на Най — прошепнах тихо.

— Да, но Най не е Лио. На Лио му е било трудно цял живот, Рижи. Аз се преструвам, че живея живота на бедното малко богато момиче, но знаем много добре, че животът ми е доста лек, въпреки че баща ми е пълен нещастник. А ти, ти имаш дом, където да се прибереш, и храна в хладилника, ако и майка ти да е все пияна. Обаче Лио… Лио никога не е имал това и е съвсем наясно какво го очаква, и когато му дойде времето, той ще реши как да постъпи, а ти и аз, с хубавите ни къщи и пълни коремчета, и платени сметки, наистина не сме в позиция да му даваме акъл.

Вгледах се в лицето ѝ, все едно го виждах за първи път, макар да познавах всяка извивка и черта. Винаги ме е изненадвала колко е дълбока, когато си мислиш, че е повърхностна, и колко е мила, когато си мислиш, че е жестока. И освен всички тези неща, тя беше смела, един от най-смелите хора, които познавах.

— Ти си минала през лоши неща — казах тихо. — Знаеш какво е да бъдеш силен, подобре от всеки, когото познавам.

Роуз не каза нищо и отвърна лице от мен.

— Да, ами аз съм добре, така че…

— А моят живот… — опитах се да намеря думи. — Няма да е точно, ако кажа, че се развива както трябва.

— Би могло да е. — Роуз все още не ме поглеждаше. — Хей, какво мислиш за Маз Харисън. Сладък е, нали?

— По-големият брат на Тина Харисън? — погледнах я. — Ами че той не е ли на двайсет и пет?

— Е, и? — Роуз ми хвърли поглед от типа „какво-от-това“.

— Ами отвратена си от твоята далеч-не-толкова-възрастна мащеха, лицемерке — напомних ѝ аз.

— Това е съвсем различно. Както и да е, той ме харесва.

— Откъде знаеш?

— Писа ми във Фейсбук.

— Във Фейсбук! Ето по какво му личи, че е стар — ползва Фейсбук.

Роуз започна да се кикоти.

— Да, нали? Не съм влизала в този профил, откакто бях на тринайсет. Направо убийствено.

— Значи е нещастник.

— Ама е наистина сладък — заяви Роуз. — И ако можеш да се свържеш с някого духовно, романтично, като среща на умовете, защо възрастта да е от значение?

— Защото е противно — отговорих аз.

Лио излезе от магазина и ни подмина, бутилки дрънчаха в найлоновата торбичка и ние прекъснахме разговора.

— Хайде — каза той и го последвахме, като оставихме темата за Маз Харисън на заден план. Или поне се надявах да е така.

Лио и Роуз си подаваха бутилката водка помежду си, докато наблюдавахме как реката мени цвета си от сиво до розово и до нещо като лилаво, докато най-накрая слънцето изцяло бе погълнато от нащърбения хоризонт.

Мълчахме. Лио гледаше към водата, докато пиеше, все така без удоволствие, сякаш беше задача, която трябва да изпълни. Роуз пишеше съобщение на някого, нямах представа на кого, но всеки път, когато ѝ се появеше известие на дисплея, виждах как ъгълчето на устата ѝ се извива в усмивка и изражението ѝ се смекчава. От другата страна на съобщенията беше момче, това изобщо не беше някаква новост, просто още един от дългия списък глупаци, когото щеше да зареже, преди да е минала седмицата. Чудех се дали това е Маз, и се надявах да не е. Маз беше вманиачен по блестящата си кола и по нищо друго.

— Парка? — каза Лио, отвъртайки капачката на втората бутилка.

— Какво ще кажете за Серин? — включи се Роуз ей така, изведнъж, докато поемахме по краткия път към парка. Серин беше онова момиче със сините очи, дългите крака и много високия глас, който звучеше така, сякаш е глътнала хелий. — Тя те харесва, страшно много.

— Какво за нея? — попита Лио и погледна към Роуз.

— Става за гадже, Лио — отбеляза Роуз, сякаш беше очевидно, все едно отдавна обсъждаме темата. — Хайде де, ти си най-якият пич в училище и си нямаш приятелка, защо не? Искаш да ми кажеш, че всички тези мускули не са предназначени за нас, момичетата?

Защо Роуз избра да го направи точно сега, нямах идея, но знаех, че измежду всички момичета, които би искал да се закачат с него доколко сериозно ходи с някого, Роуз беше на последно място в списъка. Той отвърна на нейното предизвикателство и в очите ѝ се появи искрица.

— Защо да имам една, когато мога да имам всичките? — попита Лио, изду рамене и изпусна въздуха от гърдите си. — Гаджетата носят само ядове, Роуз, те просто те дърпат надолу. Казват ти какво да правиш, какво да говориш. Нямам нужда от това, не и когато мога да се позабавлявам малко и после пак да съм си аз.

Роуз се засмя на думите му, докато неусетно навлязохме в парка, пуст и тъмен.

— Точно така, ти си голям мъж, нали? — каза тя, скочи на въртележката и започна да се плъзга напред и назад. — Окей, я кажи тогава коя последно изчука? От всички момичета, които ти се натискат, коя беше последната?

— Нямам намерение да ти казвам — заяви Лио.

— Защото не можеш — Роуз се ухили, докато въртележката минаваше покрай него. — Защото никога и никого не си чукал.

Въздъхнах, трудно беше човек да разбере това момиче, което хапеше и измъчваше някого, по когото толкова много си падаше. Някой, за когото тя само допреди малко беше говорила с такава любов и уважение.

— Разкарай се, да, правил съм го — каза Лио и Роуз отново се приближи.

— Лио, Лио, всичко е наред, няма от какво да се срамуваш, да си девствен не е срамно. Нали така, Рижи? Рижи също е от девствените. Вие двамата може да си направите клуб. Или пък да се съберете, ще бъдете такава сладка двойка, най-странната гей двойка, която някога е съществувала, но не знам, просто някак си пасвате.

Свих рамене. Нищо, което тя каза, ме можеше да ме засегне, освен това, така или иначе, беше вярно. Нямаше смисъл да го отричам. Нямах вид на човек, който някога е имал какъвто и да било смислен сексуален контакт, защото такъв никога не бе имало.

— Теб пък какво те засяга? — попита Лио. — Какво ти влиза в работата?

Роуз спря въртележката и дълго се взираше в Лио, а той отвърна на погледа ѝ, право в очите ѝ, сякаш щеше да я целуне или нещо такова. Но аз знаех, че всеки миг това приятелство между тях може да се промени в нещо друго, нещо, от което няма да бъда част. Усещах как това направо ме разяжда отвътре и боли. Трябваше да сторя нещо.

— Анабел Климентс — подхвърлих.

Лио отвори уста и ми хвърли поглед „какво-по-дяволите“.

— Това не беше яко, Рижи.

— Анабел Климентс, правил си секс с Анабел Климентс. Просто казвам. Няма от какво да се срамуваш, бива си я.

Свих рамене, да говоря така за Анабел не ме караше да се чувствам добре, но поне и двамата щяха да млъкнат.

Роуз се отдръпна, сякаш беше получила шамар, и веднага съжалих за всяка изречена дума.

— Както и да е. Не ме интересува. — Роуз се отдръпна от Лио, хвана почти празната бутилка от ръката му и я издърпа.

— Имаш ли нещо у себе си? — Тя погледна към Лио в търсене на хапчета или трева, или и двете. Лио поклати глава. — Не, свърши.

— Ааа — Роуз отметна глава раздразнено. — Егати смотаното, да се отрежеш в шибания парк и дори да не можеш да се отрежеш както трябва. Искам да се размажа, човече, искам да се отърва от главата ми.

Тя започна да обикаля около мен, увивайки ръката си около врата ми, да ме обгръща, нещо средно между хватка и прегръдка.

— Иди да вземеш още малко, Рижи.

— Не мога — казах, като се чудех накъде да погледна, докато придърпа лицето ми близко до нейното. — Там ме познават, знаят на колко години съм.

Тя ме отблъсна с отвращение.

— Тогава иди у вас и свий нещо от алкохолизираната ти майка.

Сигурно си го заслужавах, след като споменах Анабел, но все пак ме жегна.

— Не — поклатих глава и тя се отдалечи от нас, празната бутилка висеше от ръката ѝ.

Роуз наклони глава, докато не се вгледа в небето, и просто… се разрева.

Мамка му, тя наистина ревеше.

Този предсмъртен вой от ярост и мъка, и всички неща, за които знаех, че никога няма да изрече на глас, и неща, за които никой друг на този свят не знаеше, се разнесе наоколо, истински хор от ярост и мъка, и загуба.

Роуз стоеше там, загледана в небето, и ревеше.

След секунда застанах до нея и също нададох рев, само дето моят беше по-скоро като вой, а после и Лио се присъедини и от него излезе дълъг, дрезгав вик. Стояхме там и крещяхме, докато последният лъч дневна светлина не прокърви в нощта.

Никой от нас не забеляза спирането на патрулката, докато не се появиха две ченгета, мъж и жена.

— Деца, няма ли да е подобре да се прибирате вече вкъщи? — каза мъжът.

— На теб какво ти влиза в работата? — отвърна Роуз.

— Подобре внимавай с приказките, млада госпожице — каза той.

— Майната му на патриархата! — каза тя.

— Добре, туйто, идваш с мен.

А Роуз побягна, тя побягна.

За първи път виждах нещо толкова смешно в живота си. Роуз тичаше, кикотеше се злокобно като луда, докато ченгето я преследваше, тя тичаше на зигзаг, обръщаше се и поемаше обратно и се въртеше в кръг, той намаляваше и пуфтеше след нея. А Лио, аз и другото ченге, жената, която стоеше там с отворена уста, се опитвахме да не се смеем, но без всякакъв успех.

— Тая история ще има да се разправя — заяви жената и ни погледна ухилена. — Ще се погрижа за това.

Но в този момент Роуз се подхлъзна, падна на задника си и просто седеше там и се смееше, докато той ѝ помагаше да се изправи, после я придружи до колата, издишвайки победоносно.

— Господин офицер! — Лио положи усилие да се усмихне учтиво, когато ченгето отвори задната врата на колата. — Вижте, тя си е идиот, но минава през тежък период. Изчезналото момиче, същото, което се появи в реката, беше наша приятелка, разбирате ли?

— Странна работа — каза ченгето, отвори вратата, поставяйки ръка върху главата на Роуз, докато я буташе да влезе. — Напоследък чух доста за случая.

— Не може да я откарате просто така, тя е непълнолетна — включих се аз, без да знам дали е вярно, но си помислих, че си струва да опитам.

— Не, не съм! Аз съм майор! — извика Роуз от задната седалка на колата. — Хайде, всички вие, качвате ли се? Таксито е тук!

Направихме опит, но не ни позволиха.

— Прибирайте се вкъщи — каза ни полицайката. — Всичко с нея ще бъде наред, ще я наблюдавам и след като се успокои, той ще я пусне да се прибере вкъщи с баща си. Познавам ви, деца. Вие сте в онази група, нали? Синът ми ви е голям фен.

— Но… — Лио сложи ръката си на вратата.

— Синко! — Жената беше мила, любезна. — Познавам и теб също, както и брат ти. Така че повярвай ми, когато ви казвам, че най-доброто, което можете да направите, е да се приберете вкъщи. Аз ще се погрижа за нея.

Тя пъхна ръка в джоба си и ми подаде визитна картичка: П. К. Сандра Уигинс.

— Приятелката ви сега трябва само да се успокои, за да може всички ние да се приберем бързо вкъщи.

Пъхнах картичката в джоба си и поклатих глава на Роуз, докато тя блъскаше по прозореца на патрулната кола, показвайки ми с жест да направя снимка.

Дори не се поколебах, извадих телефона си и бързо щракнах.

Искам да кажа, защо не, по дяволите?

Девет часа по-рано…

Всички седяхме в редица на ръба на сцената в главната зала, чувствайки се като редица от нещастници. Добре де, може би без Лекридж, защото не беше много по говоренето. Той седеше в края, извади пакета с обяда си и внимателно го постави на прашната сцена.

Господин Смит беше там с госпожица Грийнстрийт, учителката ни по драма, застанали толкова близо, че чак лактите им се докосваха, и разговаряха, навели глави един към друг. Наблюдавах ги с надеждата да доловя някакви признаци на потиснато сексуално привличане, или още по-интересно — за изразено сексуално привличане.

Знаехме, че господин Смит живее сам, защото, когато му зададяхме лични въпроси, той винаги казваше, че ще ни покани на сватбата, когато срещне подходящата жена. Очевидно госпожица Грийнстрийт не отговаряше съвсем на това определение — тя не беше от типа учителки, които да са предмет на клюки като господин Смит. Много я харесвах, допадаше ми как русата ѝ коса е по-дълга отпред и по-къса отзад, а ако сте много близо до нея, ще видите, че на носа ѝ има дупка от пиърсинг. Харесваше ми да мисля, че през почивните дни го слага отново. Дали е възможно тя и господин Смит да правят секс?

— Не, макар да мисля, че тя не би имала нищо против — прошепна Роуз. — Но тя не е негов тип, не е достатъчно женствена.

Обърнах се и я погледнах уплашено, че е прочела мислите ми в този момент.

— Сериозно, бро, изписано е на цялото ти лице — ухили се Роуз. — Няма от какво да се притесняваш, увлечението ти по госпожица Г. ще остане в тайна засега.

— Няма такова нещо! — изсъсках аз.

— По-кротко, момчета и момичета — каза господин Смит.

Роуз докосна с опакото на ръката си бузата ми и веднага я дръпна, сякаш се е опарила от горещината на изчервяването ми.

— Ама разбира се, изобщо няма такова нещо. Съвсем. Ох-ох.

— Какво няма? — ухили се Лио.

— Увлечение по госпожица Грийнстрийт — каза Роуз достатъчно силно, че да чуят всички.

— О, бро, падаш си по госпожица Г. — засмя се Лио и поклати глава.

— Убийте ме — казах аз и скрих лице в ръцете си, опитвайки се да не забелязвам как госпожица Г. се преструва, че не е чула нищо.

— Всичко е наред. — Лекридж ми предложи парченце мандарина. — И аз си падам по нея.

— Така. — Лили от радиото плесна с ръце, за да привлече вниманието ни. — Аз съм готова, нивата са настроени, записваме на живо, така че просто бъдете естествени, забавни и не псувайте, окей?

Ние всички измърморихме в съгласие и Лили започна да брои.

— Тук съм с „Огледалце, огледалце“, музикалната банда от гимназия „Темз“, която бързо си спечели цяла армия от фенове. Здравейте, момчета и момичета!

Тя кимна към нас и бързо повдигна вежди, подканяйки ни да кажем нещо.

— Здрасти… — отвърнахме в хор.

— И така, Рижи — по някаква причина Лили избра най-напред мен, тикайки микрофона си под носа ми.

Втренчих поглед в него и всички онези фантазии на рок звезда за безкрайни интервюта по медиите, където пръскам чар, остроумие и смайваща привлекателност, изведнъж отново ме връхлетяха.

— Разкажи ни защо организирате благотворителен концерт за музикантката от групата ви и ваша съученичка Наоми Демир.

Гледах микрофона, а после Лили наклони глава подканящо.

— Ами…

Нищо. Секундите минаваха и от мен не се отрониха никакви думи.

— За нас това означава всичко — Роуз грабна микрофона и го придърпа към себе си, като ми метна един кос поглед с крайчето на окото си.

— Когато го планирахме, Наоми все още се водеше изчезнала. Искахме да извикаме името ѝ толкова силно, колкото можем, и се надявахме да ни чуе и да се върне вкъщи, защото тя не е само наша приятелка, тя е част от нашето семейство — и когато изчезна, бяхме съкрушени. Сега отново е с нас и каквото и да ѝ се е случило, тя ще се нуждае от изключителна подкрепа, за да се оправи. А този концерт е за всички като нея, като нас, около нас, които понякога се чувстват така, сякаш няма с кого да поговорят. Посланието на концерта е, че ако никой не ви слуша, викайте силно, докато не ви чуят. Всеки заслужава гласът му да бъде чут.

— Страхотно, благодаря, Роуз — Лили се усмихна, очевидно впечатлена. — А ти, Лио? Съгласен ли си с Роуз?

— Да, мамка му! — каза Лио и Лили изключи рекордера.

— По дяволите, съжалявам — каза Лио, докато Роуз се заливаше от смях.

— Без псувни — Лекридж му напомни услужливо, преди да отхапе от сандвича си.

— Момчета и момичета, — господин Смит се стараеше да не се смее — успокойте се. Това е важно. За концерта и за всички вас това си е сериозна работа. И никакво псуване по радиото.

— Мамка му, съжалявам — каза Лио и Роуз отново прихна.

— Съжалявам — добави Роуз и си пое дълбоко въздух.

— Всичко е наред — Лили пое дълбоко въздух и вдигна микрофона. — Може да изрежем думата с „м“, така, Лио, престори се, че съм ти задала същия въпрос, и отново отговори.

Той кимна, докато тя натискаше за запис.

— Да — започна той. — Много хора са загрижени за Наоми. Вероятно много повече, отколкото би предположила. Тя е отново с нас сега и повече от всякога ще има нужда да го знае. Предполагам, че искахме да направим нещо голямо за нея и за всяко друго хлапе някъде там… може би, не знам.

Той наведе глава срамежливо и Роуз потърка рамото му.

— И Лекридж? — Лили поднесе микрофона на Лекридж, който се сепна — още не беше сдъвкал сандвича си, и премигна.

— Какво е усещането да заместваш любимия член на групата?

Лекридж прибра обратно сандвича в кутията за обяд и затвори капака.

— Аз не я замествам — замислено каза Лекридж. — Аз ѝ отдавам почит. Тя е най-добрият басист, когото някога съм срещал в живота си, и когато излезе от комата, ще я поканя на среща. Сигурно ще ми откаже, защото аз съм толкова под нивото ѝ, но пък защо да живееш живота си в страх, а?

Тримата — Лио, Роуз и аз — се обърнахме да погледнем Лекридж и накрая разбрах какво трябва да кажа.

— Пич — заявих аз. — Ти си част от бандата.

12

В кого е на път да се влюби Роуз?

Седях на леглото си, криейки телефона си под възглавницата. Тялото ми беше изгубило доста маса, силно и здраво, както беше в момента, но и дебелите, и слабите ми години все още витаеха наоколо като призраци, сякаш всеки път изразходвах по десет процента от себе си, докато се опитвах така да оформя тялото си, че да прикрия болката или пък да я покажа — трудно беше да се каже кое от двете. Но понякога, колкото и да съм в добра форма, просто отпадам и горя в треска — и днес е един от тези дни.

Мозъкът ми продължаваше да кипи: татуировката, Аш и нейната мисия, от която по някакъв начин сега съм част… и още нещо. Имаше нещо друго, неуловимо, което ми убягваше всеки път, когато се опитвах да се сетя какво точно е. Сякаш забравях нещо важно, но каквото и да беше, изглежда, ми се изплъзваше.

В съседната стая мама лежеше на леглото, напълно облечена, тотално пияна, с килната чаша водка с тоник в ръката си. Помислих си дали да не ѝ взема чашата, когато я видях така, но не го направих. Исках тя да се събуди по някое време през нощта от шока от студената течност по бедрата си или дори от звука на счупено стъкло. Може би тогава щеше да добие някаква представа за състоянието си.

Тате сигурно пак е излязъл, ако изобщо се е прибирал.

От другата страна на коридора Грейси спеше под приказните си светлини. Надявам се, че след училище са пили чай и са изкарали нормален и приятен следобед с мама. Обикновено така ставаше, обикновено тя получаваше една весела, подпийнала майка, любяща и забавна. Гневът се появяваше едва по-късно, след като Грейси си легнеше. Аз се промъкнах на площадката на стълбището и проверих Грейси — лицето ѝ беше спокойно като нейната душа и си спомних какво е да бъдеш на седем години, в момент от живота си, когато нямаш никаква представа, че понякога светът те мрази без каквато и да е причина.

Сега, каквато и умора да чувствах, не можех да затворя очи и да заспя.

Опитах се отново да изпратя съобщение на Лио, но той не беше на линия.

Продължавах да мисля за начина, по който гледаше Роуз, преди полицията да се появи. За начина, по който тя го погледна, и за болката, която това ми причини. Ако тези двамата се съберат, тогава всичко ще се промени. Първо бяхме четирима приятели, след това трима, но ако се съберат, бихме били те двамата и аз, дето се мъкна след тях. Вероятно това беше много гадно от моя страна, но просто не го исках. Ние четиримата бяхме най-хубавото нещо, което някога се е случвало в живота ми. Не исках да се връщам към онова кльощаво джинджър нищожество, което никога и за никого не е означавало нищо. Не исках отново да бъда от онези, дето никой не ги забелязва. Боже, понякога така се отвращавам от себе си!

Посегнах към чантата си и извадих тефтерите на Наоми. Пълни с хвърчащи парчета хартия, идеи, които е имала и е записала върху всичко, попаднало ѝ подръка — скъсана опаковка от сандвич, носна кърпичка, ъгъл от тетрадка за упражнения. Всеки друг би ги събрал в бележки на телефона си, но не и Най. Предполагам, че има някакъв смисъл в това, след като голямата ти сестра може да надникне във всичките ти онлайн неща, когато си пожелае.

Изтърсих тефтера, за да изпаднат хвърчащите записки, и ги избутах настрани. Върнах се към завършените текстове за песни, написани вътре, и колкото повече четях, толкова повече се чувствах така, сякаш надничах през прозорец към нещо, което не е предназначено за мен. Всеки от текстовете беше изпълнен с жар и страст, което изобщо не беше характерно за Най. Когато пишехме заедно, пишехме за това да бъдеш свободен, да бъдеш себе си. Без да си част от нещо общо, без да ти пука за нищо. Понякога пишехме за желанието си да бъдем с хора, които никога не биха пожелали да са с нас, но изобщо не ни беше хрумвало да пишем неща като тези. Песните, които четях, бяха писани за конкретен човек, не бяха за желания и мечти. А за изпълними неща.

Думите от страниците се набиваха в очите ми — думи, които ми казваха нещо, което за всички нас би трябвало да е ясно като бял ден, но никой от нас не го бе забелязал.

Наоми е била с някого точно преди да изчезне.

Наоми е била влюбена, нещо повече, имала е абсолютно пълнокръвна, напълно чувствена, 18+ сексуална връзка. И точно за това се говореше в тези песни. Тя е била влюбена, обсебена. Седях, препрочитах песните отново и отново в търсене на намек за кого биха могли да се отнасят.

И когато си припомнях последните дни на срока, да, всичко си идваше на мястото.

Дванайсет седмици по-рано…

Беше топло и училището вече ни бе дошло до гуша.

Предварителните изпити бяха приключили и последните няколко седмици всъщност нямаха никакво значение, всички бяха уморени и лениви, бездействащи в очакване на последния звънец, който ще сложи началото на лятото.

Репетирахме някои нови песни в кабинета по музика, който си бяхме „присвоили“, така че на практика никой друг не смееше да го използва. Поне такъв беше планът. Роуз, Лио и аз вече бяхме там, но Най закъсняваше, затова започнах да въвеждам Роуз в текста. Лио избираше тоналността на акордите, които написах за него.

Когато Най се появи на репетицията, свали огненочервената си манга перука, която носеше в онзи ден, и разтресе дългата си кестенява коса, падаща на медни на цвят вълни.

— В палещата жега не ти се разпалват страсти, а? — закачи я Роуз, а тя сви рамене и се настани на пода.

Наоми се усмихваше, спомних си, но не се усмихваше на нас, усмихваше се на себе си. Ще я попитам по-късно, помислих си тогава. Но така и не го направих.

Докато обсъждахме парчетата за следващия концерт — абитуриентския бал на дванайсетокласниците, тя измъкна един внушителен пакет бебешки мокри кърпички и започна да сваля грима си. Погледнах Роуз, която повдигна вежди, и Лио, все така съсредоточен в музиката, че дори не забеляза в началото какво става.

Работата беше, че страшно бяхме свикнали, особено аз, с мъртвешки бялата основа, която заличаваше всякаква следа от чертите ѝ и превръщаше лицето ѝ в платно. Големи аниме очи, очертани с молив, подчертани от огромни изкуствени мигли. Тежки вежди, които нямаха нищо общо с формата на нейните собствени. Тънка розова уста, изписана върху истинските ѝ устни. Беше се превърнала в такава неизменна част от Наоми, че отдавна престанах да търся собственото ѝ лице отдолу. Предполагам, че това момиче беше станало невидимо.

Продължихме да обсъждаме списъка, кои парчета да включва, кои къде да разпределим, а тя продължаваше да почиства лицето си, изразходвайки целия пакет кърпички. Докато се приготвим да свирим, лицето ѝ беше чисто и ясно, кожата ѝ с цвят на кафе блестеше и изглеждаше свежа, страните ѝ леко розовееха, устните изпъкваха с по-тъмен оттенък. И да, наистина беше хубава. За секунда дори изпитах свенливост.

— По дяволите — възкликна Лио. — Изглеждаш много добре, момиче.

— Вярно! — каза Роуз. — Дай да ти сложа малко грим!

— Разкарай се! — засмя се Най. — Току-що свалих всичко. Приключих вече с това. Мисля да заложа на по-естествената визия.

— Откога? — попита Роуз.

— От този момент — ухили се Най.

Тя взе чифт ножици от несесера си и отряза връзките на онова корсетоподобно нещо, което винаги носеше, разкопча смешната си пола с волани, така че остана само по черна жилетка и клин и вече можеше да се види фигурата ѝ, мека и със закръглени форми, нежна и уязвима.

— Добре — казах аз.

Отне ми малко време да си спомня, че това момиче е най-добрата ми приятелка, същото, с което се бяхме размотавали заедно милиони пъти, и никога не ми беше хрумвало да мисля за нея по този начин. Ама че плиткоумно същество бях. Прогоних мисълта от съзнанието си. Най си беше Най, беше повече от момиче, беше моя приятелка.

Когато засвирихме, си бяхме добри, но Най беше по-добра от всякога. Вместо да стои отзад, със сведена глава, тя гледаше всички нас директно, смееше се и се движеше наоколо. Сякаш слънцето току-що се беше появило около главата ѝ или нещо такова.

— Значи, този следобед се чупя от училище — каза ни тя, докато прибирахме инструментите.

— Какво? Измъкваш се? — Роуз ахна. — Никога не го правиш! Защо?

— Защото е шибана загуба на време — заяви Наоми. — Имам малко кинти, така че отивам да потърся някои неща за новата ми визия.

— Чакай, ще дойда с… — Но Наоми беше тръгнала, преди Роуз да ѝ каже, че също ще дойде.

— Изглежда добре така — отбеляза Лио, след като тя си тръгна. — Ще привлече доста внимание.

— По-хубава ли е от мен?

Понякога Роуз си е такава, задава въпроси, които никой над петгодишна възраст не трябва да задава. А още повече Роуз не трябваше да подпитва Лио по този начин, като го привлича, дразни го и после пак го отблъсква. И всеки път той ѝ се връзваше — не го обвинявах, защото и аз бях така.

— Ти не си хубава — каза Лио и накара Роуз да зяпне и да ококори очи. — Ти си красива.

Тя се наду за момент, докато Лио прикрепваше китарата на гърба си точно преди да добави:

— Като за откачалка.

— Задник! — извика Роуз след него, когато той си тръгна.

— Шибан задник, нали?! — Тя вдигна глава и ме погледна. — Какво ще кажеш да се чупиш от училище и да дойдеш да се изтегнеш някъде на слънце с мен?

При мисълта за високата трева и Роуз, с коса, окичена с маргаритки, и очи, пълни със смях, забравих всичко, което Най беше казала и направила, още преди да кажа „да“.

13

Чакахме я при училищната порта, когато Роуз изскочи от аудито на Аманда. Приличаше на шибана филмова звезда. С дълго палто от изкуствена кожа и леопардова шарка, бухнала коса, със сенки и устни в наситенорозово.

Лио и аз стояхме там и я наблюдавахме, а аз просто знаех, че изражението ми е точно като неговото, зяпнала уста, ококорени очи и глава, бавно поклащаща се от ляво надясно, в перфектна симбиоза между какво-по-дяволите и боже-обичам-я. Баща ѝ не слезе от колата, дори не извика „довиждане“, просто потегли, след като Роуз блъсна вратата на колата. Тя не си направи труда да погледне през рамо, докато вървеше към нас с опънати ръце.

— Моите хора, моите хора! — извика тя, обгръщайки ни с ръце, целуна ни поред, първо Лио и после мен.

Усетих лепкавия отпечатък на секси розовото ѝ червило върху бузата ми.

— Какво, по дяволите? — каза Лио, смеейки се и гримасничейки едновременно.

— Вкараха те в затвора и те върнаха в училище на следващия ден, сякаш нищо не се е случило? — попитах я аз, а тя ни хвана под ръка и се насочи през входа за единайсети клас с високо вдигната глава, сякаш се забавляваше на макс.

— Кой знае? — попита тя, озарявайки с усмивка всеки, край когото минавахме. — Всички ли знаят?

— Не сме казали на никого — отвърнах. — Нямаше нужда, беше по всичките ти профили.

— Страхотно, нали?! — Роуз се изкикоти. — Тъпанарско и хипстърско, две в едно, а? Не е ли невероятно! Това е най-рокендрол нещото, което сме правили някога. Това, което трябва да направим сега, е да напишем песен за затвора.

— Бро, един час в ареста не е истински затвор — скръсти ръце Лио, решен да не се впечатлява. Все пак той беше виждал килията в полицията неведнъж или два пъти.

— Все едно — Роуз сви рамене. — Няма значение колко време е било, важно е как изглежда, нали? Всъщност беше проста работа. Поплаках, а милата женица убеди дебелия да ме пусне.

— Баща ти ядоса ли се? — попитах я аз, а тя се засмя.

— Татко дори не знае, че се е случило.

— Но как? Трябва ти възрастен, за да те измъкне. Аманда ли беше?

Роуз само ми се изсмя.

— Имам си начини.

— По дяволите, Роуз, и какви са? — Лио поклати глава.

— Не казвам — ухили се тя и ми идеше да я убия. — Да кажем просто, че от по-зрелите мъже има полза.

Лио отвърна лицето си от нея, за да скрие как се е почувствал от думите ѝ.

— Мамка му, Роуз, можеше да пратиш съобщение! — казах аз.

След като прочетох текстовете на Най, наистина не ми беше до това да говоря с нея, а и не знаех със сигурност дали е редно да кажа на някой друг за тях. А първото нещо, което бе направила тя, беше да качи селфита в Инстаграм и да се обади на кого? На Маз Харисън?

— Къде е драмата? — Роуз се озъби рязко.

— Баща ти ще разбере, че някакъв тип те е измъкнал от затвора — предупредих я.

— Не, няма, пък и не се интересува толкова от мен. — За миг Роуз изглеждаше разочаровано. — Тази сутрин му заявих, че имам махмурлук, само за да видя как ще реагира, а той каза, че след няколко седмици ще вземем дипломите си, че съм умно момиче и че ако спра да върша глупости, ще имам светло бъдеще. Но ако съм решила да съсипя собствения си живот, той не можел да направи нищо повече, трябвало да се съсредоточи върху Аманда. Всъщност тя е всичко, за което го е грижа, сякаш щастието на Аманда е основната му работа. А пък аз, аз съм просто неудобен елемент, страшно огромен, досаден придатък към безкрайния им меден месец.

— Е, поне си е бил вкъщи — отбелязах аз. — Тате не беше, когато се събудих тази сутрин. Дори не знам дали се е прибирал.

— Ох, кой изобщо се нуждае от бащи? Всъщност така е подобре — каза Роуз, като избърса с палец червилото от бузата ми. — Животът щеше да бъде далеч по-скучен, ако го беше грижа. И нямам нужда той да се интересува от мен, така или иначе, имам си ново татенце!

— Отврат — изпъшка Лио.

— Какво въобще означава това? — попитах, докато звънецът биеше.

— Какво мислиш, че означава?

Мили боже, Роуз беше вбесяваща.

— Репетиция на обяд — обърна се Лио към нас и се затича да влезе в час, очевидно с огромно желание да избяга от драмата на Роуз и саркастичните ѝ намеци за по-възрастни мъже.

— Да, шефе! — Роуз го поздрави, преди да се обърне към мен. — Той мисли, че съм пълен гъз, нали?

— Ти си пълен гъз — отбелязах. — Освен това откога те е грижа какво мислят другите за теб и какво, по дяволите, искаше да кажеш с това ново татенце, защото прозвуча шибано зловещо.

— Само се закачам — каза Роуз. — И ми пука, пука ми какво мислите за мен вие двамата, както и Най. И може би малко Лекридж.

Когато коридорът опустя, тя свали очилата, зад тях дебелият черен грим около очите, който обикновено носеше, беше изчезнал, виждаха се само бледите ѝ сини очи, зачервени по краищата и подути от плач.

— За останалите лайнари не ми пука.

Притеглих я и я прегърнах, изгубвайки се в сладкия аромат на облака от косата ѝ.

— Лио не мисли, че си гъз — успокоих я аз. — Но аз определено смятам така.

Тя ме удари доста здраво в ребрата, но поне се смееше, докато я гледах как влиза в час, а слънчевите очила отново бяха на неизменното им място.

Роуз зае мястото си при учителското бюро, седна точно пред госпожа Хардиман и изчака, докато целият клас я погледне,

— Никога няма да познаете какво ми се случи снощи…

— Рижи? — Господин Смит подаде глава от кабинета си и ми направи жест да отида, както си стоях сам в коридора.

— Закъснявам за проверката, господине — казах аз, откъсвайки очи от Роуз, когато госпожа Хардиман затвори вратата със забележителен трясък.

— Ще ти дам бележка, просто исках да поговорим набързо как вървят нещата с Наоми. Сигурно е много трудно за всички вас да я виждате в това състояние, но най-трудно, предполагам, е за теб. С нея бяхте много близки, нали? Искам да кажа, разбира се…

— Да — отвърнах, докато влизах и кабинета му и той затвори вратата зад нас. — Мислех, че сме, но не знам какво се е случило, не виждам никакъв смисъл във всичко това. Никога нищо не е споменавала на мен или на другите, което да ни накара да мислим, че това може да се случи. Имам чувството, че по някакъв начин сме я разочаровали, най-вече аз.

— Недей да съдиш толкова сурово себе си. Всеки си има нещо, което не споделя с никого — отбеляза господин Смит. Гласът му беше нисък и мил. — Знам, че аз самият правя така, обзалагам се, че и ти също. Това не означава, че за нея приятелството ви не е било, че не е важно.

— Предполагам — отвърнах. Можех да си тръгна още сега, но не исках. Тук ми харесваше, беше тихо и спокойно. — Каква е вашата тайна, сър?

Той се засмя и поклати глава.

— Предполагам, че сам съм си нахлузих примката. Харесва ми да се занимавам с изследване на изоставени сгради, ето. Това е тайната ми. Да влизам в необитавани и стари сгради, където не бива да се влиза, и да разглеждам. Невинаги е законно и позволено, но пък е много забавно.

— Щом казвате.

Той отново се засмя.

— Ще го запазиш в тайна, нали? Не искам да си имам неприятности.

Наистина не виждах как може да си навлече неприятности с това, но все пак кимнах.

— Как е семейството на Наоми? Мислех да намина към тях, но не искам да се натрапвам.

— Не мисля, че ще се натрапите, сър — казах му аз. — Мисля, че на госпожа Демир ще ѝ хареса, хора наоколо, много подкрепа и такива работи. Ще ѝ отвлече вниманието. Мисля, че ще го оцени.

Наблюдавах го, докато той внимателно пренареждаше документите на бюрото си.

— Има ли нещо друго, за което искаш да поговорим?

Поклатих глава, бях на косъм да му разкажа всичко, което се въртеше ли, въртеше в ума ми. Но не го направих. Дори не зная защо всъщност, освен че ако изречах на глас всички неща, за които си мислех, той щеше да сметне, че страдам от някакъв вид разстройство, и щеше да ме накара да отида на консултация и да говоря с училищния психолог какво чувствам и куп глупости. Преди няколко години едно момиче се самоубило и оттогава насам, ако случайно по някаква причина изглеждаш малко тъжен, веднага те изпращат на терапия, а терапията така и не помогна на майка ми. Но ако реша да се обърна към някого, то ще е към него.

— Рижи… — той се поколеба за миг. — Изпитите ти наближават и… Виж, не искам да ти досаждам, но мисля, че доста неща ти се струпаха. Видях майка ти онзи ден в супермаркета и…

Боже, моля те, кажи ми, че не е това. Искаше ми се да потъна в земята от срам.

— Била е пияна — казах аз и всяка дума ми тежеше като камък.

— Така изглеждаше. Ти не ми спомена, че отново е започнала да пие много. Много ли са зле нещата вкъщи?

Ако кажех „да“, какво от това? Отново социалните и този път всичко, което им разкажа, само ще влоши нещата още повече. Трудно ми беше, исках да излея всичко, всяка дреболия, от която е съставена напуканата мозайка на живота вкъщи. Ако някой можеше да ме разбере, то това щеше да е той. Но не можех. Да, аз можех и да се измъкна и да съм наред, но какво щеше да стане с Грейси? Какво щеше да стане, ако социалните я вземат или нещо подобно? Не можех да рискувам.

— Не, не са толкова лоши, колкото изглеждат. Искам да кажа, мама не е добре, но тате е наоколо и той ѝ помага. А тя иска да спре, така че разбирате, всичко е под контрол. Моля ви, не говорете с никого за това, сър. Знаете, че тате е един от училищните настоятели, а той ще се вбеси, ако се разчуе.

За кратко идеята ми се стори привлекателна, но честно казано, също като него нямах желание истината за бъркотията на живота ни вкъщи да излиза наяве.

Господин Смит кимна, докато ме гледаше в очите, и аз сведох поглед, за да не ме хване в лъжа.

— Просто искам да знаеш, че можеш да се обърнеш към мен за помощ, ако имаш нужда — каза той. — Ти си талантливо дете, очаква те светло бъдеще. А понякога всички се нуждаем някой да бъде на наша страна, нали? Е, вие може да разчитате на мен.

— Благодаря, господине — кимнах аз.

— Ето — той ми написа бележка, взех я и тръгнах към вратата.

— Рижи? — Обърнах се и го погледнах. — Запомни, вратата ми е винаги отворена, по всяко време.

И странно, когато се отправих за проверка, се чувствах малко подобре.

Нито Лио, нито Роуз бяха в болницата, когато пристигнах.

Имаше съобщение от Лио.

Изв, гадости вкъщи, с които трябва да се оправя.

Но от Роуз — нищо. Така че само аз следвах вече познатия път през лабиринта от коридори, за да стигна до Наоми. В стаята ѝ нямаше никой, никакви медицински сестри наоколо, нито някаква следа от семейството ѝ. Щеше да изглежда глупаво да стоя отвън, затова след миг отворих вратата и влязох.

— Здрасти — седнах до нея. — Как си? Тук си е все същото. Как е главата ти? Все още ли е така наранена? Хей, господин Смит пита за теб днес. Мисля, че цялото училище ти подготвя картичка за бързо възстановяване, а хорът записва песен за теб, която сигурно ще те накара да искаш да си останеш в кома, честно.

Наоми не отговори, разбира се. Не знам защо, но все очаквах да го направи. От три дни беше тук и видях, че синините ѝ са започнали да изчезват, лицето ѝ изглеждаше малко повече като онова, което познавах преди.

— И са видели майка ми пияна и с натоварена количка в супера. Събуди се, Най — прошепнах в ухото ѝ, отчаяно ми се искаше да чуя звука на гласа ѝ, онова ниско, сардонично ръмжене, когато ми казва да се взема в ръце. — Събуди се и ни кажи какво, по дяволите, става.

— Днес не би могла да го направи, дори и да искаше. — Д-р Патерсън влезе. — Не бива да си тук, нали знаеш, само семейството ѝ.

— Но госпожа Демир каза, че мога да дойда по всяко време.

— Госпожа Демир не е съвсем наясно, че това е спешно отделение, не е като да си е счупила крака. Тя се нуждае от спокойствие.

— Подобре ли е? — попитах аз.

— Не мога да ти кажа — отвърна доктор Патерсън. — Само семейството, помниш, нали?

Посегнах към чантата си и тя въздъхна.

— Може да останеш една минута. Ще информирам семейството ѝ за нейното състояние, когато дойдат. Тогава ще знаеш повече.

— Благодаря — отговорих.

Когато си тръгна, отворих телефона си и започнах да търся из записите.

— Слушай — казах аз, обръщайки се да погледна Най. — Надявам се, че нямаш нищо против, но взех тефтера ти, онзи с текстовете, които си написала след, ами, когато си започнала да пишеш сама, а снощи написах музика за една от твоите песни. Не можах да заспя и я записах. Какво мислиш?

Натиснах бутона и задържах телефона до ухото ѝ.

Докато музиката свиреше, мислех за думите.

Тъй както ме докосваш, побъркваш ме за миг,

тъй както ме желаеш, докарваш ме до вик,

не искам да поема и дъх без твоя лик,

не искам пак без теб да симулирам смърт.

Пак да симулирам смърт. Това дали беше намек? Дали Наоми през цялото време не е планирала да изчезне веднъж завинаги? Поклатих глава, когато записът свърши. По дяволите, всяка една от тези думи можеше да означава нещо. Лудост беше да се опитвам да разчета нещо между редовете, освен очевидния факт, че са написани от човек, който е имал много, и то страстен секс.

С въздишка отворих нашия блог в Тъмблър и видях, че някой е написал коментар с линк към фен страница. Фен страница на „Огледалце, огледалце“!

— Мамка му, Най, имаме фен страница.

Не спирах да се усмихвам, когато кликнах върху линка и видях много текстове на наши парчета, разположени срещу тези красиви сложни рисунки, думи, обединени в снимки и обратно.

— Толкова е яко, Най — казах аз. — Някой наистина слуша нещата ни, наистина ги харесва.

Преглеждах отново и отново и четях блога. Нямаше нови постове през последните няколко дни, но преди това имаше по един почти всеки ден. И тогава видях собственика на блога, потребителско име Еклипс и линк към Инстаграм профила ѝ.

Аватарът ѝ беше илюстрация на момиче, профилът му, с дълги извити кичури коса, обвиващи се около пълна луна. Само няколко публикации, никакви селфита, само някакви мотивиращи глупости, няколко скучни снимки на един и същ изглед и това беше всичко.

Типично, първият ни суперфен и тя се оказа смотана.

Тогава видях, че линкът в Инстаграм профила ѝ води към Тунифай, и го последвах. Само че там потребителското ѝ име беше различно. DarkMoon. Онзи същият профил, който беше копирал всички плейлисти на Най. Еха, това се казваше суперфен. Или някой с нездраво любопитство. Тъмните неща изваждаха на бял свят още по-тъмни гадости у хората, в това нямаше никакво съмнение. В седмиците след изчезването на Най последователите ни в социалните медии се бяха удвоили, а после отново след новината, че е била намерена и е в кома. Хората обичат трагедията. Хората наистина са странни.

DarkMoon наистина държеше да бъде забелязана.

Чудех се дали е секси.

Може би тя е първата ни фенка.

Или е маниачка.

Искам да кажа, предполагам, че тя е тя, но кой знае? Тя можеше да се окаже четирийсет и пет годишен шофьор на камион, на име Кен.

— Кой е този човек, имаш ли идея? — попитах Най. — Вероятно някой нещастен седмокласник от художественото. Въпреки това е подходящ суперфен, пък и винаги сме искали такъв, нали?

Механичен звук на дишането ѝ, пиукане на апаратурата. Струваше ми се, че вътрешностите ми се сгромолясват вътре в мен.

— Толкова много ми липсваш, Най — прошепнах аз.

Чувствах гърлото си пресъхнало, очите ми горяха, но нямаше да плача. Най никога нямаше да ми позволи да го направя, ако ме хванеше да плача за нея.

Телефонът ми изведнъж започна да бръмчи от известия. Туитър? Не ползвах това нещо от месеци. Но едно след друго известията продължаваха да пристигат.

@Керис сподели вашия туит

@БийСий сподели вашия туит

@ХунНун94 сподели вашия туит.

Какъв шибан туит?

Бързо влязох в @mirrormirrorband и видях, че имам 29 споделяния и продължаваха да се увеличават. Изглеждаше, че съм туитнала снимка на татуировката на Най.

Знаете ли кой е направил това, или някой с подобна?

Моля, помогнете ни да разберем какво се е случило с Наоми.

— Майната ти, Аш — казах.

— Грубо — чух гласа на Ашира, застанала на прага.

Тя ми направи знак да я последвам в коридора извън стаята на Най, което и направих.

— Хакнала си ми Туитъра! — Стараех се да не говоря на висок глас и тикнах телефона си в лицето ѝ.

— Не, взех го назаем, за да постна снимката на татуировката. Туитър е най-подходящ като платформа за събиране на информация, много по-вероятно е да има споделяния, повече гледания, по-голям шанс да попаднем на нещо. Знаех, че ще кажеш „да, затова си помислих направо да се възползвам и да го направя. Знаеш, че 16 ч. е най-подходящото време за туитове.

— Мамка му, хакнала си Туитъра ми — казах отново, а минаващата медицинска сестра ми хвърли доста странен поглед.

— Това е Туитърът на групата, така че поне двайсет и пет процента е на Най, пък и освен това що за идиот няма да сложи двустепенна верификация. Вие. Тъкмо ще научите нещо полезно. Няма нужда да ми благодариш.

— Здравей, мила, здравей, Рижи. — Джаки и Макс излязоха от асансьора, изглеждаха съсипани и уморени. — Другите още ли ги няма?

— Още не — казах. — Лио има някакъв проблем вкъщи, а Роуз каза, че баща ѝ ще я докара по-късно.

— Добре тогава. — Джаки ме потупа по ръката, преди да отиде да види Най.

— Трябва да ти кажа нещо — прошепнах на Аш, дърпайки я по-далеч от отворената врата на стаята на Най. Снощи изчетох текстовете за песни на Най и…

— Господин Демир?

Един глас зад нас ни прекъсна и Аш постави пръстите си на устните ми, за да ме накара да млъкна, което напълно ме изненада. Тя кимна към баща си, хвана ме за ръка и ме поведе към мястото, където той говореше с лекарката.

— Д-р Патерсън? — Макс се усмихна на лекарката, но тя не се усмихна в отговор.

— Може ли да дойдете с вашата съпруга? — каза тя. — Така ще мога да дам кратка информация и на двама ви едновременно.

Джаки се появи на вратата, сълзите вече напираха в очите ѝ.

Макс хвана ръката ѝ и я стисна здраво, докато д-р Патерсън говореше, насочвайки погледа си навсякъде, но не и към нас.

— Последната компютърна томография на Наоми показва, че кръвоизливът в мозъка ѝ е спрял, което е положителна новина. Въпреки това отокът на мозъка ѝ все още е твърде голям. Решихме да продължим медикаментозната кома още двайсет и четири часа и тогава ще преценим ситуацията.

— Но тя не се е влошила? — смръщи се дълбоко Джаки.

— Подобрението е съвсем слабо — каза д-р Патерсън. — Джаки, пътят на възстановяването ще е дълъг, не може да се очакват чудеса. А по-важното е, че не бива.

— Но тя не е по-зле. — Джаки кимна, сякаш това беше всичко, което искаше да чуе.

— Не е по-зле — повтори д-р Патерсън тежко.

Джаки и Макс влязоха да поседят с нея, а Аш ме погледна.

— Знаеш ли какво, няма значение — казах аз.

— Кажи ми — продължи тя, като се приближи една крачка към мен.

Още помнех пръстите ѝ на устните ми и отстъпих леко назад.

— Просто предчувствие — отговорих аз, поклащайки глава. — Нямам абсолютно никакво доказателство.

— И какво е, майка му стара?

— Струва ми се… — въздъхнах. — Мисля, че Най се е виждала с някого. Някой, с когото е имала нещо сериозно, преди да изчезне. Мисля, че може би не е бягала от нас. По-скоро е бягала към някого. Някой, за когото е мислела, че е по-важен от всичко друго. Някой, за когото не е искала да ни разкаже.

— И аз мисля така — сподели Аш, изненадвайки ме за втори път.

— И ти ли? — погледнах към нея и тя кимна.

— Това е единственото нещо, което ми се струва смислено, че нещо, някой ѝ се е случил и това я е променило напълно.

— Какво ще правим тогава? — попитах аз, когато тя отново се приближи до мен. Този път не се отдръпнах.

— Ще разберем кой, по дяволите, е той — отвърна тя.

14

Разхождах се на бос крак напред-назад по пода, покрит с бели плочки, в кухнята на Роуз, чорапите и обувките ми бяха навън, на платформата в малката ѝ оградена градина, и се радвах, че вече не бях в болницата при Аш и нейната влудяваща напрегнатост. От една страна, беше страхотно да съм около нея — тя притежаваше онзи вид излъчване, което ме караше да мисля, че може би съм в състояние да направя нещо за Най. От друга страна, не знам. Имаше нещо в нея, което хич не ми действаше успокояващо.

Тук, в дома на Роуз, беше тихо, слънчево и спокойно.

Тя живееше само на няколко пресечки от мен, но такъв си е Лондон. Високи жилищни сгради с апартаменти и общински имоти, после типични двойки сгради като нашата, и после такива като дома на Роуз луксозни къщи с алеи за коли, мазета под земята и остъклени веранди, всичките събрани заедно под един и същ пощенски код, богатите и бедните живеят един до друг, имение за милиони като това и малкият двустаен апартамент на Лио. Тук винаги е било така, няма нужда богатите и бедните да търсят примери далече, за да видят как живеят другите.

Когато получих съобщението на Роуз, с което ми казваше, че трябва да говори с мен, бързо си тръгнах от болницата. И честно казано, Аш ми беше доста ядосана, че я оставям сама. Според нея нещо лошо се е случило с Най, това беше единственото обяснение, и не можеше да повярва, че всъщност сестра ѝ може би е искала да избяга към един нов живот, може би всъщност го е планирала. Разбирах защо, поне отчасти, но каквото и да я е накарало да се озове в реката, не беше ли подобре да знаем, че не е била отвлечена от психопат?

Не че знаехме нещо всъщност.

Въздъхнах и положих пръсти на приятно хладните мраморни плочки. Кухнята на Роуз беше толкова различна от моята кухня, стара и мрачна, с огромен шумен хладилник и съдомиялна, която човек можеше да сбърка с пералня. Бащата на Роуз беше богат и къщата ѝ беше доказателство за това. Не можеш да видиш хладилника или пералнята, нито пък съдомиялната в тази къща. Телевизорът в хола беше с размерите на стена. Подът под топлите ми крака беше хладен, затова ходех напред и назад, вътре и навън през отворените врати, водещи към градината, където Роуз седеше в беседката и се упражняваше какво ще каже пред камерата, и обратно в хола да огледам отражението си в гигантския телевизор. И после пак същото.

— Здравей, Рижи! — Аманда ме видя, докато слизаше по стълбите.

Елегантната ѝ руса коса беше нюансирана на кичури. Изглеждаше като модел от лайфстайл списание — добре съчетани цветове, изискан, пестелив грим, много лак за коса. В интерес на истината я харесвах, изглеждаше мила, но беше изключено да го спомена пред Роуз. Може би причина за отношението ѝ беше фактът, че майка ѝ е починала, когато тя е била малко момиченце. За нея никога нямаше да има майка, толкова добра като нейната. На мен всяка майка ми изглежда като огромно подобрение на фона на моята.

Очите на Аманда незабавно се приковаха върху босите ми крака и аз подгънах запотените си пръсти.

— Как е Наоми?

— Без промяна, Аманда — отвърнах. — Благодаря, че питаш.

Усмихнах ѝ се леко, като внимавах да не се оставя да ме въвлекат в светски разговор. Роуз мразеше, когато тя се опитваше да се държи приятелски с всички нас, и настояваше да я наричаме Аманда, но честно казано, изпитвах облекчение, че не ми се налага да я наричам госпожа Картър. Щеше да е твърде смущаващо, тъй като тя беше само малко над десет години по-голяма от мен.

— Искаш ли нещо за ядене, Роуз? — Аманда извика към доведената си дъщеря.

Роуз не отговори.

— Защото излизам. Искаш ли нещо?

Роуз отново не отговори.

— Окей! Забавлявайте се! — Аманда никога не показваше, че мрази Роуз, но човек някак разбираше, че е така. Оставаше във въздуха, заедно с аромата на скъпия ѝ парфюм, след като тя излезете от стаята.

В мига, в който тежката входна врата се затвори, Роуз се провикна от градината:

— Рижи, ела насам!

Навън беше топло дори за края на септември, Роуз беше разположила внимателно огледалото си, грима и стол на външната маса, за да си осигури най-добрата светлина.

— Е — започнах аз. — Кой е нещастният глупак, с когото излизаш?

— Какво? — Роуз вирна нос. — Млъквай, никой.

— Е, за какво тогава искаше да ме видиш толкова спешно? Бях при Наоми.

— Не че Наоми знае — каза Роуз.

— Роуз, Най е твоя приятелка!

— Знам това, тъпчо. Тя е моя приятелка до смъртта, а и ще отида по-късно, нали? Просто ми е трудно да я гледам така. За теб не е ли? Не ти ли се иска да крещиш, като видиш лицето ѝ цялото… — Тя започна да ръкомаха, но така и не намери правилните думи. — Както и да е, ново видео на сайта преди концерта е това, от което точно сега се нуждаем, така че хайде. Ще ми сложиш ли малко молив за устни, а?

— Роуз. — Гледах я как държи някакъв молив към мен. — Не знам как да слагам червило, мамка му.

— Не е нужно, просто трябва да очертаеш контурите около устните ми и след това да го запълниш. Можеш да направиш това, нали? Основи на оцветяването.

Идеята да бъда толкова близо до нея изведнъж ме смути. Глупаво беше, прекарвахме толкова време заедно, но защо тогава това ме караше да се чувствам неудобно и неспокойно, нямах идея. Но също така знаех, че тя няма да спре, докато не получи това, което иска от мен, а аз нямах силата да ѝ се противопоставя.

— Добре.

Дръпнах стола и взех молива за устни. Не беше един от обичайните ѝ цветове, а влажно, меко розово, което приличаше повече на естествения цвят на устните ѝ. Наведох се, лицата ни се доближиха, докато очертавах контурите на устните ѝ, вдигането и отпускането на лъка на Купидон, блестящата плътност на долната ѝ устна, която се извиваше под натиска на молива. Докато рисувах, очите ми се впиваха в устата ѝ, чувствах как гърдите ми се стягат, и това усещане се разпростираше до пръстите на краката, бълбукаше като мехурчета, постоянно издигащи се нагоре, и както се издигаха, всичко, за което можех да мисля, беше какво ли ще е усещането да я целуна, да почувствам тези устни с моите. Желанието беше толкова непреодолимо, че не можех да остана близо до нея дори за секунда повече, без да се издам.

— Готово! — Бързо се изправих и се отдалечих, моливът падна от внезапно непохватните ми пръсти, изтрака на масата и се търколи на пода.

— Какво, да не би да имам лош дъх или нещо такова? — намръщи се Роуз, а аз свих рамене.

Тя взе телефона си, въведе кода и пусна камерата във видеорежим.

— Готова ли си? — Още не можех да я погледна, не исках да ме зяпа, имах нужда това чувство да се разсее в нещо, с което мога да се справя. — Ще продължаваме ли с това? Казах на Грейси, че може да ми помогне да репетирам преди лягане.

— Сериозно, бро, какво се случи преди малко? — Роуз вирна глава към мен. — Защо изведнъж се вкисна така?

— Добре съм — излъгах. — Просто имам да върша и други неща, освен да те гримирам.

— Не, нямаш — намръщи се Роуз. — Рижи…?

Познавах този тон, обикновено означаваше начало на неудобен разговор.

— Роуз, зарежи, моля те — казах аз. — Не всичко се върти около теб.

Което обикновено беше лъжа, защото все повече и повече, всеки ден всичко се въртеше около нея, но не и днес. Е, поне не и до този момент.

— Знам това. Виж, притеснявам се за теб. Никога не обсъждаме твоите неща, а очевидно доста неща са ти на главата. А ти никога не споделяш. Защо не?

Роуз затвори огледалцето си и се приближи към мен.

— Говорим за мен през цялото време, колко съм неразбрана, пренебрегвана вкъщи… — Усмихваше се, но под тази усмивка се криеше нещо сериозно, обещание, което ми доверяваше да запазя. — Знам, че мога да ти кажа всичко, Рижи.

Тя вдигна ръката ми и я допря до бузата си и точно в този момент ми се искаше да изгоря и изчезна сред пламък и пепел, това щеше да е идеално. Вместо това просто стоях там, маса от плът и нервни окончания.

— Знаеш, че можеш да ми кажеш всичко.

— Разбира се, че мога…

Отдръпнах ръката си от лицето ѝ и се чудех дали това наистина е вярно, мога ли наистина да ѝ кажа всичко? На момичето, което се надсмиваше над почти всяко искрено обяснение в любов, което му направят? Не че обвинявах Роуз, че не се доверява на света, защото светът не беше дал на когото и да било от нас каквато и да е причина да му вярваме.

— Да не би да си имаш някого, когото харесваш? — попита тя и аз въздъхнах и напъхах ръце в джобовете си заедно с телефона ѝ. — Защото ако има, трябва да направиш нещо, да ѝ кажеш как се чувстваш, независимо коя е тя. Ти също заслужаваш щастие.

— Също като кого? — попитах я аз.

— Нямам представа, всички останали щастливи хора. Аз например съм щастлива, а и да вземем Лекридж, той изглежда доволен като котак.

Нямаше как да не се усмихна.

— Ами защото любовта на живота му е неговата китара — отвърнах, — Роуз, кога ще правиш глупавото си видео? Колкото и да ти се струва невероятно, всъщност имам живот и извън това да бъда на твое разположение.

— Добре де, добре! Просто казвам, че си страхотна партия и има и други момичета, които мислят така. Знам, че Мили Харкър от десети клас непрекъснато те гледа с влажен поглед и…

— Роуз, просто спри — казах по-рязко, отколкото възнамерявах. — Виж. Не искам гадже, окей? Не ми е до това в момента, част от групата съм, а Лио и… ти… — запънах се на последната дума. — Вие може да се закачате с някой непознат, докато Наоми е в кома, но с мен не е така.

Роуз ме гледа известно време, после сви рамене и се обърна към масата си, оправяйки грима си.

— Значи всъщност твърдиш, че съм безсърдечна, егоцентрична крава — отбеляза тя и разбрах, че се е почувствала наранена, от което ме заболя.

— Не, просто казвам, че не искам това точно сега, не мисли за това.

— Е, явно единствено ти сред всички шестнайсетгодишни тийнейджъри на този свят не искаш и не мислиш — заяви тя. — Хайде тогава да се заемем с това видео. Готова съм за моя близък план.

Преди да натисна за запис, телефонът на Роуз избръмча живо в ръцете ми. Съобщение от номер, който не беше записала. Прочетох го, преди да се усетя.

Не мога да спра да мисля за това, което направихме днес,

кога може да го направим отново?

— Хей! — Роуз грабна телефона от ръцете ми.

— Кой е, Роуз? — попитах аз. — С кого излизаш? Маз ли е?

— За бога, Рижи, успокой се! Закачам се малко с онова момче от „Сейнт Пол“, просто излизаме, знаеш, нищо сериозно. Явно той се е влюбил в мен.

Колебанието в отговора ѝ беше съвсем миниатюрно, но въпреки всичко се долавяше. Роуз ме лъжеше, но заради едно момче? Защо ще го прави? Защо ще лъже човека, на когото уж е казала всичко? Появи се лека усмивка, докато отговаряше на съобщението, бузите ѝ се изчервиха. Тя го харесваше.

Гняв изригна в гърдите ми и отидох да си обуя чорапите и кецовете, като ругаех връзките им.

— Какво правиш?

— Тръгвам си, казах ти, трябва да се върна при Грейси.

— Рижи, моля те! — Тя втренчи поглед в мен. — Ще отнеме три минути, моля те. Съжалявам, окей? Не знам защо се дразниш толкова. Той е просто някой, когото срещнах на лагера по драма, на който татко ме накара да отида. Очевидно е луд по мен, очевидно вече съм го разкарала. Моля те, не се ядосвай! Какво да направя, като съм сексуална сирена.

Тя се шегуваше, но не се засмях. Ако беше някой от лагера по драма, нямаше да ми пука. Ако беше „някое момче“, тя щеше да прочете на глас съобщенията му и да ни покаже разговорите си с него в Снапчат, за да се посмеем всички.

— Не се дразня — отговорих аз. — Притеснявам се.

— Притесняваш се? Мамка му, Рижи. Да не си баща ми? Сега може ли да направим това видео?

— Дадено — казах и отново взех телефона ѝ. — Имаш пет минути, гледай да го направиш добре.

Наблюдавах как Роуз фокусира погледа си върху обектива на обратната част на телефона, говорейки с него, сякаш клюкарстваше с най-добрата си приятелка, само дето, разбира се, тя нямаше такава. Гледах я как се смее, как блестят очите ѝ, как устните ѝ се отделят една от друга, докато подробно обяснява ироничния си грим. Беше забавна и остроумна и изглеждаше обречена да бъде звезда. Сетих се как влезе в училище тази сутрин, сякаш ѝ принадлежеше. Как прави всяка своя крачка, все едно завладява света. И си помислих, че макар и за пред целия свят да изглеждаше, сякаш никой и нищо не може да я нарани, тя е най-уплашеният и най-самотен човек, когото познавам.

И че ако някога позволя нещо да я нарани, знаейки това, което знам, нямаше да понеса да живея със себе си.

15

Прибрах се вкъщи, а Грейси седеше във всекидневната и гледаше „Единственото шоу“.

— Рижи! — Тя скочи право в ръцете ми, миришеше на кетчуп и училище. — Барабани?

— Разбира се — казах аз и пренесох тежестта ѝ в ръцете си, като я повдигнах на бедро. — Къде е мама?

— В банята — каза Грейси, докато я носех нагоре. — Тате се прибра! Донесе пица!

— Еха! — усмихнах ѝ се в отговор. — И къде е сега?

— Не знам. Май пак излезе.

Изглежда, тя нямаше нищо против това, след като е оставил пицата. Забавно е как малките деца обичат родителите си, без значение какви са и как се отнасят с тях, защото не познават други. И тогава един ден, един ден всичко се променя. И това ме натъжаваше. Не исках да идва денят, в който Грейси няма да се вълнува от двайсетте минути, прекарани с баща ѝ и една пица.

— Е, влез в стаята ми и се приготви, става ли?

Спрях пред вратата на банята.

— Грейси само ще посвири на барабаните и после ще я сложа да спи — извиках през вратата.

Нямаше отговор, но чух пускането на водата и как течеше от кранчето, след това спря. Просто свих рамене и отидох при Грейси. Имаше само един начин да репетирам вкъщи и това беше като включа слушалките си в стереото и сложа демпферите на инструментите. Настаних Грейси на една табуретка и я свързах с кабела, като избрах някакъв мръсен хардрок, който ѝ беше любим. Натиснах Play и тя започна здравата да пердаши през инструментите ми. Наблюдавах я известно време, очите ѝ бяха затворени, а на лицето ѝ грееше голяма глуповата усмивка. Наистина трябваше да прекарвам повече време с нея, да се уверя, че е добре и се справя. Имам предвид, че изглежда, беше добре, но пък тя как би разбрала обратното? А аз, ще разбера ли аз?

Грейси забиваше и блъскаше, и изведнъж онзи момент с Роуз се върна в паметта ми с внезапна тръпка на желание и почувствах вина. Като знаех всичко, през което е преминала. Всичко, което пазеше в тайна, и колко много означава за нея приятелството ни, и въпреки това още я желаех. Толкова много, че понякога болеше дълбоко в гърдите ми.

— Къде е Грейси? — извика мама точно пред вратата ми.

— Тук — отвърнах. — Казах, че ще я сложа да си легне.

— Хайде! — Мама рязко махна слушалките на Грейси и въпреки оплакванията ѝ я задърпа към стаята ѝ.

— Искам да свиря с Рижи — изстена Грейси.

— Казах, че ще я сложа да си легне! — извиках отново, но мама не ми отговори.

Понякога все едно не ме виждаше или поне щеше да е така, ако тя не полагаше толкова усилия да не гледа към мен изобщо. Вместо това получавах най-лошото от двата свята, майка ми едновременно ме игнорираше и насочваше гнева си към мен като нажежен до червено лазерен лъч.

— Добре — казах, затваряйки вратата достатъчно силно, за да я подразня.

Седнах на леглото и проверих телефона си.

Нямаше никой онлайн.

Изпитвах безпокойство, безпомощност и безизходица в капана на собствената ми кожа. Също като онази картина, която веднъж видях при едно посещение от училище в някаква художествена галерия. На нея беше изобразен слаб, блед млад мъж с яркочервена коса, изтегнал се на леглото си, може би дори мъртъв. Точно така се чувствах в момента. Сякаш съм поет или художник, завинаги обречен да бъде нещастен в любовта. Чувствата, които по-рано изпитах край Роуз, ме извадиха от равновесие. Плашеха ме и ме вълнуваха. Но имаше две много важни причини да го преодолея.

Аз просто не съм неин тип и няма начин това да се промени.

А дори и да бях, аз я познавах. Познавах я така, както никой друг, по начин, който означаваше повече от всичко друго. Изглеждаше шантаво, но беше вярно, защото, виждате ли, аз знаех истината за Роуз.

Освен нея и тези, които са го направили, само аз знаех, че когато е била на четиринайсет години, ѝ се е случило нещо ужасно. Нещо, което я е променило завинаги.

Осем месеца по-рано…

Тя беше притихнала изведнъж. Сякаш светлината е изчезнала от очите ѝ и тя се е изключила, изгубена в един различен миг от този, в който се намирахме в момента. Смеехме се, говорехме и гледахме глупави филми в стаята ѝ. Нашето приятелство беше съвсем скорошно, все още кръжахме наоколо, опитвайки се да разберем другия, да узнаем какво означаваме един за друг.

Дори не си спомням кой филм гледахме, беше някакъв отвратително типичен гимназиален филм, в който невзрачно момиче претърпява пълна трансформация точно навреме за първата си целувка.

— Какво става? — попитах аз и когато тя не отговори, я докоснах по китката с върха на пръстите си. — Земята вика Роуз?

Роуз премигна, поклати глава и седнах на пети, когато видях сълзата, която се отрони по бузата ѝ.

— По дяволите, какво има?

Бях в капан между желанието си да я докосна, да я прегърна и да се отправя към вратата. Но си обещах, че никога няма да бъда от този тип хора, които бягат, когато някой изпитва болка, няма да се преструвам, че всичко е наред, когато не е така.

Затова си наложих да остана.

— Роуз, може да говориш с мен, може да ми кажеш всичко.

Взираше се в мен сякаш цяла вечност, много дълго, толкова дълго, че ми се искаше да отместя поглед, но не го направих. Чаках.

— Ако ти кажа нещо, нещо, което никога досега с никого не съм споделяла, ще се закълнеш ли, ще се закълнеш ли да го запазиш в тайна?

— Да — веднага казах аз, и то съвсем сериозно.

Да ѝ обещая своята лоялност беше толкова лесно, защото каквото и да кажеше по-нататък, за мен нямаше толкова голямо значение, колкото да я уверя в приятелството си.

— Това момиче, със своята бална рокля и блестящи очи, и първа целувка… — Тя кимна към телевизора, където актрисата беше замръзнала със замечтан поглед в романтичен момент. — Това е нереално, нали знаеш. Израстваш заобиколен от принцеси и розови неща, и приказки с щастлив край, и романтика, но това не е истинско. Светът е брутален и студен. На това трябва да учат малките момичета, а не на тези глупости.

— Да, знам — безпокойство пропълзя по гърба ми.

Не ставаше дума за изострените отношения с баща ѝ, нещо друго се задаваше, знаех си аз.

— Когато бях на четиринайсет, излязох с Мартин Хийвър. Харесвах го, защото беше едно от онези момчета, които знаеха всичко. Атрактивен, популярен. Ходеше наперено и изглежда, момичетата го харесваха, макар да беше ясно, че е абсолютен задник, и то от най-големите.

Докато говореше, държеше очите си вперени в телевизионния екран, в онова момиче с леко отворени устни, готови за въпросната идеална целувка.

— Излязохме на среща няколко пъти и беше хубаво. Кино, романтични разходки, заведе ме на пица, беше сладък и забавен и се чувствах… напълно щастлива всъщност. Никога дотогава не се бях чувствала толкова щастлива в живота си, мисля, което го прави още по-лошо. Мислех, че сме влюбени, всичко изглеждаше специално. Лъскаво и златисто, сякаш беше покрито с блясък. Той беше първото момче, което целунах. Беше перфектен, поне така си мислех. Какъв задник. Сега само от мисълта за това ми се повдига.

— Роуз… — Приближих се на колене и седнах между нея и телевизора, което я накара да ме погледне. — Разкажи ми.

Очите ѝ срещнаха моите за миг, после отново се отместиха. Тогава разбрах, че не иска да я гледам. Изключих телевизора и отидох до прозореца с изглед към улицата, тиха и спокойна.

— Излизахме вече около две седмици — отново заговори тя, гласът ѝ беше равен и пълен със сянка. — Той продължаваше да разправя колко си падал по мен, и то сериозно. Как искал да ми покаже колко много ме харесва. Мислех си, че възнамерява да ми купи подарък или нещо такова. Боже!

От другата страна на пътя светнаха лампите в някаква всекидневна и се загледах как две малки деца се гонят около маса за кафе. Виждах я как седи зад мен, отразена като привидение в прозореца, прозрачна. Сякаш тя изобщо не беше там — и в онзи момент тя наистина не беше. Беше на друго място, много, много по-лошо.

— Заведе ме на парти, парти на някакво по-голямо момче, вече в колеж, имаше алкохол и трева. Аз пих малко, пуших малко, беше ми за първи път, но исках да го впечатля. Мислех си, че ще се погрижи за мен. Измъкнахме се и отидохме в една стая, целувахме се и той поиска да правим секс. Но аз отказах, не бях готова. Точно както ти повтарят, не позволявай да те принуждават към секс, казват ти, нали? Нали така, Рижи?

— Да — отвърнах аз.

Вече се досещах какво ще последва, знаех какво ще ми каже, но въпреки това трябваше да я оставя да изрече думите на глас, защото ме беше избрала да ги чуя.

— Казах му, че искам той да ми бъде първият. — Тя гледаше към мен, почувствах очите ѝ по гърба ми, затова откъснах очи от щастливото семейство от другата страна на улицата и се обърнах. Погледът ѝ се задържа върху мен. — Но не тази вечер, това казах. Не в спалнята на някой непознат, върху купчина палта, когато всеки момент някой може да влезе. Представях си този момент сред розови листенца и свещи. Върнахме се на партито, пихме още малко, пушихме и той изпи някакво хапче и даде едно и на мен. Каза ми: „Това ще те изпрати в небесата“.

Роуз се поколеба, сведе за миг очи и аз прекосих стаята и отидох при нея, нямах намерение да го правя. Исках да остана там, където бях, страхувах се да не я притискам, но когато я погледнах как седи там, изглеждаше толкова млада, като малко дете. Малки деца, каквито все още бяхме, когато никой не ни гледаше. И знаех, че се нуждае от някой, който да я държи за ръка.

— Имах му доверие — прошепна тя, ръката стискаше моята толкова силно, че кокалчетата ѝ изпъкнаха, бели и сковани. — След това не помня почти нищо, само някакви откъслеци. Лица, вперени над моето, светлините изчезват. Болка. Смях.

— О, Роуз, не знам какво да кажа… — И да ме е чула, не даде знак, просто продължи да говори.

— Събудих се, беше ми студено. И ме болеше — каза тя. — Беше ми студено, защото бях гола, а ме болеше, защото… защото ме бяха изнасилили. Не знам кой е бил или колко са били. Не знам кой е бил там, кой е гледал и дали са правили снимки. И не знаех какво да правя, така че се изправих, намерих дрехите си и ги облякох. И се прибрах вкъщи. Татко го нямаше цяла нощ, дори не забеляза, че не съм си била вкъщи. Изкъпах се. Мислех си, ами, случило се е, сега просто трябва да го преодолея и да продължа. Мислех си, че мога да го направя. В крайна сметка не можех дори да си спомня какво се е случило. Мислех си, че всичко ще е наред. Мислех си, че сигурно е като да скъсаш с някого или да направиш нещо смущаващо или глупаво. Наистина си мислех, че ще е така.

— На никого ли не каза? — попитах я, а тя поклати глава.

— Нямаше на кого да кажа как се чувствам. Беше преди групата, преди да имам теб, Лио и Най, просто нямаше никой, с когото да поговоря. Не татко. Не шибаната Аманда. Мама вече я нямаше. Всичко беше различно и накъдето и да погледнех, изпитвах страх. Хората изглеждаха по-различно, изглеждаха по-зли, звучаха по-силно. Всеки шум, като виковете в коридора или врящият чайник, ме караше да подскачам. Изведнъж заживях в постоянен ужас, очаквах нещо страшно да се случи. А Мартин, видях го в училище и той мина покрай мен, сякаш изобщо не се познаваме. Виждах го в междучасията, мотаеше се с приятелите си и понякога гледаха към мен и разбирах, че говорят за мен, и осъзнах… осъзнах, че не знам кой от тях…

Роуз спря да говори, тялото ѝ се тресеше и трепереше. Наведе се, с глава между коленете си. Ръката ми беше на гърба ѝ, чаках, докато дишането ѝ се възстанови, докато отново може да говори.

— Не казах нищо на никого, не можех да го понеса. Мислех си, че ако го затворя някъде, то ще изчезне. Мартин завърши и напусна в края на същата година, приятелите му също. Така че всеки ден аз просто навличах малко повече броня, разбираш ли? Слой подир слой, докато не се почувствах отново в безопасност. Това е, което реших да направя, реших да бъда този човек, човекът, който съм сега. Но проблемът е… понякога се чувствам толкова уплашена. Сякаш всичко е добре, даже хубаво, като тази вечер с теб, а после изведнъж от нищото ме връхлита това чувство на… на ужас. И искам да крещя, да избягам и да се скрия, но няма от какво да се скрия, няма къде да се скрия. Защото всички страшни неща са в главата ми. Просто искам да изчезне. Защо не изчезва, Рижи?

— Не зная — казах аз, — не зная.

Останахме така в стаята ѝ, без да говорим, почти не помръдвахме, докато светлините, запалени в къщите на отсрещната страна на улицата, не угаснаха отново, а бащата на Роуз почука на вратата и каза: „Време е да се прибираш вкъщи, Рижи!“.

— Мога да остана — предложих веднага. — Ще спя на пода.

— Не, подобре си върви. — Роуз най-сетне пусна ръката ми. — Радвам се, че ти казах това, Рижи. Ти си първият ми истински приятел, откакто мама почина.

След онази нощ, ако преди подлагах на съмнение нещо, което Роуз е казала или направила, никога повече не го направих. Защото сега знаех, че всичко, което прави и казва, има смисъл за мен, какъвто едва ли би имало за някой друг. Хората приемаха, че тя е уверена, знае цената си, жадува да е център на внимание, да е човек, който винаги иска да е в светлината на прожекторите, хората да я гледат и да я слушат.

Но истината беше, че Роуз искаше да е обляна в светлина, защото се страхуваше от тъмнината.

Искаше хората да я гледат, защото се страхуваше да бъде сама.

Искаше хората да я харесват, защото понякога, дълбоко в себе си, тя наистина се мразеше.

И затова никога няма да мога да се влюбя в Роуз.

И затова онзи поглед на лицето ѝ, когато ме излъга за съобщението днес, ме накара да изпитам страх за нея. Роуз нямаше да понесе да бъде наранена отново.

16

Лио беше ядосан. Видях го от другата страна на бетонната площадка, беше се опрял на стената, със скръстени ръце, лицето му беше напрегнато като свит юмрук. И беше сам, което си беше рядкост за Лио, обикновено в междучасията и обедната почивка той беше заобиколен от хора, които просто искаха да се помотаят с него, защото да си близо до него те караше да се чувстваш значим. Ако е успял да се отърве от тях, значи са се стреснали от нещо, което той е казал или направил, както например по времето, когато Лио беше известен най-вече като страшилище.

Трябваше да започнем репетиция преди пет минути, концертът за Наоми беше само след няколко дни, но само Лекридж и аз се появихме, а господин Смит пристигна веднага след нас с кутия понички и опаковка с кенчета кола.

— Къде са всички? — попита ме той. — Мислех само да се появя и да ги оставя да хапнете, да се подкрепите. Концертът наближава все пак.

— Не знам… — погледнах към Лекридж, който сви рамене.

— Ще отида да ги намеря — продължих аз. — Ще им кажа, че ги чакате.

— Не, не. — Господин Смит изглеждаше раздразнен. — Имам заседание по обяд, не мога да чакам, но Рижи, кажи ми, че нещата са под контрол. Вложих много усилия този концерт да се състои и да го направите. Няма да ме подведете, нали?

— Не, господине. Не, разбира се, че няма.

Той ми връчи кутията с понички.

— Гледайте да не го направите — отвърна той. — Разчитам на теб.

— Какво, по дяволите, им става на всички? — казах аз веднага щом той излезе от стаята. — Не разбират ли, че всеки път, когато не се държим заедно, всичко се плъзга все по-близо към ръба?

— Аз съм тук — заяви Лекридж, като вдигна ръка, сякаш беше в час.

— Да — отговорих. — Е, не ходи никъде, ще отида да видя мога ли да ги намеря.

— Рижи! — извика той, когато стигнах до вратата.

— Какво?

— Може ли да си взема една поничка?

— Какво става? — попитах Лио, когато се приближих до него. Той ме видя и наведе глава като малко дете, заловено как прави някоя пакост. — Лио, разполагаме максимум с трийсет минути обедна, за да репетираме, и от нея почти нищо не остана, а концертът наближава, Смит е бесен, а Лекридж не е готов! Какво ти става?

— Нищо — сви рамене Лио и начинът, по който изплю тази единствена дума, ми напомни нещо, случило се сякаш преди цял един живот, когато той беше голямото страшно момче от моя випуск, с което дори в мечтите си не си представях, че ще говоря, какво остава пък толкова смело както сега.

— Не ми минавай с този номер — казах. — Това съм аз, Лио. Твоят приятел Рижи. Кажи ми какво стана, по дяволите! Защо не дойде в болницата снощи?

— Отидох, но беше късно. Не ме пуснаха в нейното отделение. Така че постоях малко навън. Беше подобре, отколкото да се прибера вкъщи.

— Чакай, какво? — Не беше ядосан, беше тъжен. Лио странеше от антуража си, защото беше тъжен. — Пич, какво е станало?

— Арън се прибра снощи, по-рано, отколкото си мислехме. Мамка му, това беше шибан студен душ. Мама се разстрои, той се ядоса. — Лицето му беше стегнато. — Беше кофти, но както казах, като стигнах до болницата, не можах да вляза. А не исках да се прибирам вкъщи. Мамка му.

— Ясно.

Понечих да кажа нещо, да покажа съпричастност по някакъв начин, но не успях, защото тази част, където твоят брат престъпник излиза от затвора, е частта, където моето разбиране за живота и това на Лио се разминаваха. И той, и аз бяхме на шестнайсет, обичахме една и съща музика, харесвахме едни и същи филми, можехме да говорим глупости за почти всичко по цял ден и да замълчим, когато някое момиче, което харесваме, минава покрай нас, но никога не ми се е налагало да преживея това, което Лио е преживял с Арън.

— И значи…

— И значи, мама побесня, както и знаех, че ще стане. Нахвърли се срещу него, каза му, че докато живее под нейния покрив, ще живее по нейните правила, и разни такива щуротии. — Лио поклати глава. — Опитах се да ѝ кажа просто да зареже тази работа. Да го остави да се оправя, но му беше набрала и каза, че не можел да се върне тук и да ме въвлича в аферите си.

Той наведе глава и потри ръце в лицето си.

— Арън избухна. Потроши жилището. Изпочупи нещата ѝ, каза ѝ подобре да не говори с него, ако не иска да…

— Мамка му — казах. В сравнение с това репетицията на групата изглеждаше толкова маловажно нещо.

— Мама му се нахвърли в мига, когато той прекрачи вратата — добави Лио.

— Значи вината е на майка ти? — казах аз, мислейки за майката на Лио и за начина, по който се преструва на строга, но как не може да спре да се усмихва, докато го гледа как свири, и как ще му направи любимия му чай, когато види, че е потиснат.

— Не! — Очите на Лио проблеснаха. — Казвам, тя трябва да разбере, че сега, когато той се върна, всичко ще е по-различно. Трябва да разбере това, или… кофти за всички ни.

— Мисля, че тя просто се притеснява за теб…

— Абе това е ясно! — Лио се отлепи рязко от стената и тръгна да се отдалечава. — Но аре, няма нужда, аз мога да се грижа за себе си. Виж, съжалявам, Рижи, не ми е много до репетиция днес.

— Лио, чакай! — Хванах го за ръката.

Докато се дърпаше, един телефон се подаде от разтворилия се джоб и се изтърколи на настилката, но той не забеляза и се отправи ядосан към училище.

— Какво, по дяволите?

Вдигнах го — смотана малка нокиа. Екранът беше счупен, но още работеше. Познавах Лио, знаех, че обича своя айфон и всичките си джаджи, така че за какво му беше това допотопно нещо? Хората ползват такива телефони само ако хубавият им телефон се е прецакал и не могат да си позволят да го заменят, или ако са се забъркали в нещо.

„Работен“ телефон, така ги наричаха по телевизията. Стар телефон, с обикновена SIM карта, с който можеш да сключиш съмнителна сделка или да го ползваш за тайни любовни истории, и никой не може да го свърже с теб. Единствената причина, която виждах Лио да има тази нокиа, беше свързана с Арън, но Арън беше излязъл от затвора съвсем скоро, а телефонът изглеждаше доста потрошен. Отключих го и кликнах на менюто: нямаше съобщения, никакви записи на обаждания. Отидох в списъка с контакти, десет телефонни номера, това беше всичко, но един ми се наби на очи, защото завършваше на 887.

Извадих моя телефон, кликнах върху един номер и ги сравних. Същите.

Защо Лио ще има номера на Наоми в „работния“ си телефон?

Изстрелях се от клас на секундата, като изскочих иззад чина още при първата металическа нота на звънеца, и заех позиция при вратата, откъдето знаех, че винаги си тръгва.

За кратко всичко беше тихо и спокойно.

Тогава сградата изригна с лавинообразен рояк на живота, отчаян да се махне оттам. Купища деца минаваха, викайки, говорейки, пеейки, биейки се. Някои от тях познавах, други — не, но нито едно от тях не беше Роуз.

Ашира мина покрай мен, навела глава, със слушалки, изражението на лицето ѝ беше предпазливо неутрално. И после, в последния миг тя ми хвърли поглед, накланяйки глава, в посока зад старата градинска барака, където пазачът държеше нещата си.

— Е, за какво става въпрос? — попитах, докато тя сваляше слушалките си.

— Нищо от Туитър — каза тя. — 238 споделяния и тц. Нищо, което някой да е видял.

— Мамка му, и сега какво?

— Ами, ти имаш татуировки, нали?

— Откъде, по дяволите, зн…

Да му се не види, спомних си, че ги снимах скоро, след като ги направих. Аш е влизала и в облака на моите устройства.

— След като тя изчезна, просто трябваше да проверя дали някой от вас тримата не знае нещо, ей така, да знам — каза го така небрежно, все едно просто е преглеждала моя Инстаграм.

— Аш, това е толкова гадно и нередно. Разбираш го, нали? Просто защото можеш да направиш тези идиотщини, не означава, че трябва. Може да нараниш хора, истински хора. Можеш да си навлечеш истински неприятности. Разбираш, нали?

Аш просто премигна и видях, че тя наистина не си дава сметка за това. Или това, или просто не ѝ пукаше.

— Харесват ми татуировките ти — каза тя, отмествайки очи от моите. — Отиват ти.

— Аз… ами… благодаря, предполагам.

Това момиче непрекъснато ме поставяше в неловко положение.

— Както и да е, търсенето в Туитър е твърде на случаен принцип, трябват ни експерти. И тогава ми хрумна — може да отидем там, където са направени твоите, ще е все някакво начало. Може би те ще познаят стила, може би ще дадат някаква следа. Какво ще кажеш?

Тя се усмихна и беше почти сладка, обещаваща усмивка и същевременно някакво сбъркано, роботско застинало хилене.

— Добре — отвърнах. — Разбира се, каквото и да си намислила, вероятно вече знаеш адреса им, така че…

— Но трябва да дойдеш с мен — каза Аш.

— Защо?

— Защото не харесвам хората.

— Без майтап? — заявих аз.

— Искам да кажа, ти си си окей. — Тя сви рамене.

— И при мен е така. — Свих рамене. — Аш… — поколебах се. — Помисли ли малко и върху вероятността тя да е избягала с момче?

— Да — отговори Аш.

— И?

— Ами ако беше влюбена в някой, който, да предположим, я е обичал толкова много, че тя да му посвети песни, то къде е той сега? Тя е в шибана кома, къде е нейният Ромео? Ако е било момче, читаво, мило момче, което я обича, щеше да я доведе вкъщи. Но той не го направи. Който и да е бил, я е държал далеч от семейството ѝ. И сега? Къде е той сега?

Мислех си за номера на Наоми в „работния“ телефон на Лио. Има ли някакъв начин той да е бил тази тайна любов? Нищо от това не изглеждаше възможно. Но пък и нищо вече не изглеждаше невъзможно. Държах го пъхнат в джоба си и не казах нищо на Аш. Трябваше аз да го попитам.

— Права си — казах.

— Значи ще дойдеш с мен за татуировката? Може да идем и сега.

— Може, просто… — Погледнах през рамо, търсейки из тълпите.

— Мислех, че си с мен в това — каза тя настоятелно, застанала малко по-близо до мен, отколкото ми беше спокойно. — Нуждая се от теб.

Начинът, по който ме гледаше, ми се стори доста страшен, сякаш си мислеше, че мога да разплета това вместо нея, но аз бях последният човек за тази работа. И въпреки това исках да опитам.

— Утре ще се чупим след почивката и ще отидем, става ли?

Аш кимна, без желание.

— Ще ходиш ли в болницата днес?

— Сигурно по-късно, имам да свърша нещо…

Аш не си направи труда да чуе края на изречението ми, отдалечи се бързо, със слушалки на ушите, преди да довърша думите си.

Това, което не можех да ѝ кажа, е колко идиотски се чувствам да стърча тук в очакване Роуз да се появи, защото цял ден не сме се засичали.

И ми липсваше.

Роуз почти ме подмина, скрита в тълпата, когато я видях.

— Ой, шматко! — извиках и тя спря, раменете ѝ се смъкнаха.

Да не би да се опитваше да се промъкне покрай мен?

— О, здрасти — едва махна Роуз, сложила ръка на кръста си.

— Прибираш ли се?

Не беше въпрос, който обикновено ѝ задавах. Обикновено просто се прибирахме.

— Да, предполагам.

— Къде беше на обяд? Концертът е само след няколко дни, знаеш, и изведнъж половината група потъна вдън земята. Важно е. Това е за Най, а господин Смит вложи много в това. Не искам да го подвеждаме.

— Знам. — Роуз спря за миг. — Знам, че е за Най. Не е като да не ми пука, Рижи.

— Извинявай. — Изведнъж почувствах пълно изтощение, адска умора. — Просто искам да се получи добре. Заради всички нас.

— Знам, съжалявам. — Роуз не изглеждаше или не звучеше като да съжалява, а сякаш по-скоро искаше да остане сама, което беше толкова нетипично за Роуз, направо плашещо. — Но наистина знам какво правя, нямам кой знае колко нужда от репетиции като вас, момчета. Ти и Лио трябва да въведете и да подготвите малкия как-му-беше-името.

— Лекридж — казах, с усещането, че хлапето заслужава поне да използваме името му.

— Да, той. — Роуз се размърда, като че ли трябваше да е някъде другаде.

— Та, къде беше?

— Наоколо — каза тя.

Днес беше топло и коженото ѝ палто стоеше преметнато през рамо, слънчевите ѝ очила бяха спуснати на носа. Внезапен гняв си проправи път през гърдите ми и положих всички усилия да го потисна. Запази спокойствие, не я стряскай.

— С онова момче, което ти прати съобщение? Маз ли беше?

— За бога, Рижи, кротко. Искам да кажа, приятели сме и така нататък, но не е нужно да споделям с теб всичко, което правя. Знаеш, понякога ми идваш в повече.

Думите ѝ бяха толкова неочаквани, че ме изненадаха тотално и за миг ме стъписаха. Тя никога не ми беше говорила по този начин преди и ме заболя, наистина ме заболя. Тъпи, шибани сълзи изпълниха очите ми, а не исках да ме вижда така, затова не отговорих, просто забавих ход, докато тя продължи напред, оставяйки ме назад да мигам в недоумение, и просто почувствах адско разочарование. Другите деца наоколо се престориха, че не са забелязали, свеждайки очи и бутайки се едно друго, докато ни задминаваха. Спрях малко преди моста, погледнах надолу към тъмната вода и си спомних онзи сън.

— По дяволите, съжалявам. — Роуз се върна. Говореше с усмивка и през смях, и с онова изражение „пак прецаках работата“ на лицето си.

— Всичко е наред — отвърнах несигурно и леко засрамено.

— Ами хайде тогава. — Тя направи няколко крачки и погледна назад към мен.

Не зная защо не помръднах, не тръгнах, не я последвах, както обикновено правех, а след това думите сами излязоха от устата ми.

— Какво имаше предвид? — попитах, въпреки че не исках.

— Какво имаш предвид под какво имам предвид? — въздъхна Роуз, знаеше какво имам предвид.

— Че понякога ти идвам в повече?

Роуз извърна глава назад, сви рамо с раздразнение.

— Нямах предвид нищо, просто… Просто искам нещо, което е лично, разбираш ли? Нещо, което да не трябва да споделям с теб и Лио.

— Добре — казах. — Само, че…

— Какво?

Тя се приближи към мен.

— Ами, просто ми кажи за това момче, не всичко. Просто нещо.

— Защо ти е, мръсниче?

Роуз отново тръгна и се опитах да вложа всички усилия да остана на място и да я зарежа да си върви, да се отдалечи и изчезне сред автобусите и колите, но не можах. Дори леко се затичах, за да я настигна.

Понякога така се мразя.

— Защото не искам да си навлечеш нещо, с което не можеш да се справиш — отвърнах. — Едно е да се напиеш в парка, друго е да се окажеш на задната седалка на полицейската кола. Или да се чупиш от училище с неизвестно кого.

— Уф, Рижи, на това му викат да си тийнейджър — въздъхна Роуз.

— Но не е точно така, нали? — казах. — Кой друг е бил арестуван тази седмица? Или е пушил трева в килера с канцеларските, или нещо друго? Виж, ти си преживяла някои наистина кофти неща, Роуз и…

Тя ми хвърли онзи стоманен поглед, който ми затвори устата.

— О, бедната, повредена, малка аз, не мога да се справя с живота и сега излизам от релсите. Да имаше само един рицар в блестящи доспехи да ме спаси! Това ли си мислиш? — Тя поклати глава. — Само дето това няма да си ти, Рижи, не си рицар в блестящи доспехи, ти си просто един от смотаняците и дължиш популярността си на мен и Лио. Мислиш си, че ме познаваш, но не е така. Ти изобщо нищо не знаеш за мен и честно казано, започвам леко да се отегчавам от глупостите ти. Как смееш да ми казваш как да си живея живота, след като нямаш представа как да живееш своя?

Сякаш гледах чужд човек, нямаше нищо познато в изражението ѝ, а по-скоро нещо ново, нещо, което сега виждах за първи път, дори и от онзи първи ден, когато бяхме събрани и ни казаха да сформираме група, независимо дали ни харесва или не.

Презрение.

За пръв път Роуз ме гледаше с пренебрежение. Какво беше станало с нея? Защо сега?

— Роуз — направих крачка към нея, — не искам да се карам с теб по въпроса, просто разбери, че се притеснявам за теб. Защото ме интересува и ме е грижа.

— Знам. — Изражението на Роуз се смекчи, но само за малко. — Само дето преди да започнеш да се притесняваш за мен, Рижи, може би трябва да се погледнеш в огледалото, а? Имаш си своите собствени проблеми, сладур.

Тръгнахме отново, но беше различно, сякаш цялата лекота и комфорт помежду ни се бяха обърнали на търкания и трудности. Не вървяхме заедно както обикновено. Беше ме страх да погледна към водата, докато крачехме по моста, страхувах се по някакъв начин реката да не ме призове като в кошмара ми.

„Ватерло Роуд“ преминаваше в странични градски улици, след това в булеварди в предградията и най-накрая в ъгъл на улица „Албион“, моята улица. Спрях на ъгъла към къщи за обичайното за нас продължително сбогуване, но вместо това Роуз ми отправи една вяла усмивка.

— Ще се видим утре! — Тя сви рамене.

— Репетиция по обяд, нали? — извиках след нея и се почувствах малко окаяно, когато тя не отговори.

Докато вървях по пътя към входна ми врата, си казах, че нищо от това не е от значение, просто едно от онези неща, малко отклонение в нашето приятелство. Или може би нещо повече, може би това са вълните от случилото се с Наоми, които бавно се разширяват в изчезващи пръстени. А те все още са достатъчно силни, за да разклатят и наклонят всичко, направило от нас четиримата това, което сме или което бяхме. Казах си, че утре всичко ще бъде както преди, но когато стигнах до входната врата, някак си знаех, че не е вярно.

Стоях пред нащърбената, боядисана в зелено врата, с ключ, насочен към ключалката, и знаех само едно — че не искам да вляза. Колата на тате я нямаше паркирана на пътя, отново. Чувах как радиото свири твърде силно във всекидневната, а някъде вътре Грейси сигурно си прави свой собствен малък балон, за да се изолира от всичко. Знаех какво трябва да направя, трябваше да вляза и да видя малката си сестричка и да прекарвам повече време с нея, да ѝ дам някаква нормалност, но какво, ако не мога, ако не съм от нормалните?

Ако вляза сега, мама все още щеше да е трезвена, може би дори в състояние да ме погледне, може би ще ме погледне както преди, когато бях на възрастта на Грейси, с онази нежна усмивки и големи очи, сякаш всичко, което правя и казвам, е някакво чудо. Или може би в мига, в който спре поглед на мен, изражението ѝ ще се вкисне, очите ѝ ще потъмнеят и каквото и да е това там, срещу което не може да се изправи трезвена, щеше да се окаже по моя вина. И да, наистина болеше. Болеше ме да я гледам така, защото ми липсваше. Толкова много.

Затова не отворих вратата. Вместо това скрих училищната чанта в гъстия жив плет между нашата врата и тази на съседите, взех десетачката, която ми даваха като седмична дажба, сложих я в джоба си заедно с картата за градския транспорт, обърнах се и се затичах.

17

Нямах никаква идея къде отивам или какво всъщност да правя, просто исках да съм някъде, където няма да бъда себе си, затова се затичах толкова бързо, колкото можех, толкова дълго, колкото можех, докато дробовете ми започнаха да горят и пот да се стича в очите ми. Когато се огледах, видях, че стоя пред метростанция „Воксхол“, и разбрах точно какво искам да направя.

Взех метрото до „Юстън“, докато ескалаторът не ме изхвърли на станция, пълна с хора зомбита, тъпо втренчени в таблото за заминаващи, в очакване на сигнал да се раздвижат. Тръгнах през тях, като избягвах и заобикалях статичните тълпи, докато не излязох на улица „Евърсхолт“.

И се отправих към „Камдън Таун“.

През миналата година доста пъти ходихме в „Камдън“ с останалите от групата. Имаше време, преди две години всъщност, когато ми изглеждаше като важно и екзотично място, където свободата и музиката съществуваха отвъд досега ми, и да се озова там беше нещо като постижение. Но първия път, когато дойдох с Лио, Роуз и Наоми, си спомням какъв ужас изпитах, сякаш нещо много лошо щеше да се случи с нас, като да се изгубим, да бъдем отвлечени или дрогирани и да се събудим ограбени и захвърлени на лодка в средата на канала… но тогава отидохме и нищо от това, което си представях, не стана.

Това беше туристически капан, пълен със сергии, на които продаваха некачествени временни татуировки и евтини шапки, бъкано с тематични пъбове и с хора, които се скитат наоколо, търсейки някакво малко парченце подобие на оригиналност, което да отнесат обратно в скучния си малък живот. Хора точно като мен.

И когато го разбрах, долових в себе си сила, съзряване и осъзнаване, а след това нищо в „Камдън“ — от неговите осеяни с боклуци улички до изобилието от пъбове — не ме плашеше повече, а самостоятелното ми отиване там беше най-хубавото от всичко.

Защото в „Камдън“ никой нямаше да обърне внимание на малкото джинджър хлапе с наполовина обръсната глава, пиърсинг на носа и четири обици на ухото. Тук това едва ли щеше да остави следа върху повърхността на странностите. Тук можех просто да дишам спокойно, да бъда себе си и на никого нямаше да му пука за мен.

Вървях на зигзаг сред множество непознати и ми харесваше, че никой тук не подозирала съществуването ми и никой на този свят не знае къде съм. Въздухът миришеше на бира и цигари и беше изпълнен с шума на трафика, викове и смях. Озовах се в един подземен бар, наречен „Баня с джин“ — място, полагащо всички усилия да изглежда мръсно и неприветливо, каквото си и беше. Докато стоях пред метростанция „Воксхол“, се сетих, че тяхната вечер на свободния микрофон е днес, и всичко си дойде на мястото. Сега, обикновено-социално-непохватното, набиващо се на очи аз дори не се поколеба да се намърда вътре, защото тук никой не ме познаваше, никой не ми обръщаше внимание и ми беше позволено да бъда себе си.

Сякаш въздухът по пътя ми дотук ми беше донесъл някакво опиянение, за да създавам илюзията, че съм от готините. Човекът на вратата не ме спря, а когато поръчах кола на бара, барманът дори не ме погледна втори път.

Все още беше рано, нямаше шест. Когато проверих телефона си, нямаше покритие, никой не можеше да ме открие тук. Постепенно барът се изпълваше с хора, няколко музиканти и всичките им приятели, докато многобройната маса хора изтласкаха мен и топлата ми кола далеч от бара, в един ъгъл близо до сцената. Облегнах се на сивата, мрачна стена и скръстих ръце в очакване на първото изпълнение. Излезе момиче с китара, защото почти винаги беше момиче с китара и със сигурност щеше да бъде последвано от друго момиче с китара. Те биваха талантливи, всички можеха да пеят и свирят и ми действаше някак успокояващо да слушам звука на гласовете им, преплетени със струните на китарата, но не ме докосваха вътрешно, не притежаваха и частица от смелостта и силата на Роуз, когато изтръгваше звук от някоя от нашите песни. Но по някакъв начин това нямаше значение, не толкова, колкото че аз съм тук, гледам публиката от двойки и групички приятели как аплодира и тропа с крака.

Когато включиха светлините и от уредбата се разнесе музика, не ми се искаше да помръдна, исках тоя половин сантиметър кола на дъното на чашата ми никога да не свършва, а остатъкът от живота ми, който ме очакваше след края тук, да изчезне.

— Наблюдавах те.

Подскочих, когато едно от момичетата, които пяха, изведнъж ме заговори. В желанието си да остана невидимо петно за хората почти забравих, че същите тези хора могат да виждат, ако гледат. Тя излезе по средата на програмата, Дани Хевън, с дълга, права тъмна коса до кръста и бледа, почти бяла кожа, венец от татуировки по бедрата ѝ. По-голяма от мен, с няколко години, мисля, а също и по-висока.

Понякога наистина се чудя кога този растеж, избухнал и обхванал всички останали, ще стигне и до мен.

— Леко зловещо — казах аз с усмивка.

В края на краищата тук не бях приятелчето Рижи, а личност с остроумие и смелост, която е звезда в собствения си живот.

— Да, съжалявам, така се получи, нали? — засмя се тя, мисли си, че съм от забавните.

Докосна косата и шията си и аз проследих следата, която пръстите ѝ оставиха. Наистина ли това красиво момиче флиртуваше с мен? Няма начин.

— Просто забелязах, че си нямаш компания и никой не се присъедини към теб цяла вечер — говореше и не спираше да се усмихва. — А с моите приятели ти хвърляхме по някое око и даже малко завиждаме. Трябва си смелост да нямаш потребност от други хора.

— Може би просто нямам приятели — усмихнах се и мамка му, аз флиртувах с това момиче, изведнъж се оказах легенда.

Ако тя се обърне сега и изчезне, щеше да е без значение и точно това беше вълнуващото, тръпката да можеш да предизвикаш късмета си и да видиш колко далеч може да те отведе.

— Обзалагам се, че имаш много приятели — отговори тя. — Обзалагам се, че се радваш на популярност. Харесва ми как изглеждаш. — Ръката ѝ леко докосна моята, тя се приближи една крачка, парфюмът ѝ беше сладък, като ванилия. — Знаеш ли, отиваме в едно клубче. Искаш ли да дойдеш?

— Не мога — отвърнах аз и със следващите си думи провалих по неизвестна ми причина всичките си шансове. — Утре съм на училище.

Рижи, ти си шибано страхливо мекотело.

— По дяволите, още ходиш на училище? — Очите ѝ се разшириха, устата ѝ оформи едно голямо „О“. — Мили боже, на колко години си?

— Шестнайсет. — Свих рамене. — Съжалявам!

— Мамка му, а изглеждаш толкова готино.

Тя поклати глава, но продължи да се усмихва, после грабна телефона от ръката ми.

— Хайде, да си направим селфи. — Гледах стъписано на изображението ми с това момиче, сложило ръка около рамото ми, когато светкавицата угасна, запечатвайки образа в дъното на очите ми. — Ами добре, ще те оставя да се прибереш вкъщи и да си лягаш, защото си на училище, но ето нещичко, което да ти напомня за мен.

Следващото нещо, което си спомням, беше как устата ѝ се притисна до моята само за секунда, може би три. Усетих как залепнах за бляскавите ѝ устни, дъхът ѝ беше с вкус на сладко вино, докато тя се отдръпваше, накланяйки глава на една страна, за да ме погледне още веднъж.

— Ела да ме видиш след няколко години — каза тя.

Когато ръката ѝ се плъзна от моята, видях татуировката от вътрешната страна на китката ѝ. Почти същата като на Наоми, но този път оформена като триъгълник.

— Чакай. — Хванах я за ръката и тя ми се усмихна.

— Промени ли си решението, сладур?

— Просто се чудех откъде имаш тази готина татуировка?

Пръстите на другата ѝ ръка веднага покриха китката, тя се намръщи и се отдръпна от мен.

— Не е готина, беше грешка, голяма грешка.

— Но откъде я имаш? Работата е там, че моя приятелка, тя има подобна и аз се чу…

Очите ѝ се разшириха и тя се огледа наоколо, преди да доближи лице до моето. Този път нямаше нищо секси в действието, внезапно тя се ядоса… и се уплаши.

— Кажи на приятелката си да бяга — изсъска тя. — Кажи ѝ да изчезва възможно най-далече и най-бързо, и се надявам, че ще им писне да я търсят. Кажи ѝ да бяга.

Тя се промъкна през тълпата, преди да успея да я попитам какво има предвид, за какво говори.

Да бяга от какво?

Вкъщи не светеше, когато се прибрах. Промъкнах се през вратата и едва сдържах енергията, която бушуваше и напираше от всеки мускул.

Част от мен жужеше и звънеше от напрежение, силна и непобедима, и можех да видя времето напред, след няколко години, когато всичко щеше да е наред и на точното място и аз щях да бъда там, където трябва да съм, и ще бъда човекът, който трябва да бъда. Като сън или като надникване в бъдещето, само за секунда, но нямаше значение, защото дори секунда ми беше достатъчна, за да почувствам… надеждата отново. Дори не осъзнавах, че вече не се чувствам по този начин, докато усещането не се появи пак. А другата половина от мен беше — сериозно, какво става, дявол го взел?

Какви бяха шансовете да срещна някого с татуировка като на Най? Какво имаше предвид тя, като каза „да бяга“? Въпросите ме връхлетяха, всеки крещеше за отговор и ми докараха главоболие. Прогоних ги. Просто ми се привиждаха връзки с татуировката на Наоми там, където ги нямаше. Правех от мухата слон, изсмуквах разни историйки от пръстите си. И нищо чудно, че я изплаших така, стана толкова напрегната. В крайна сметка аз действам така на хората. Поне според Роуз.

Трябваше да се овладея, да обмисля всичко добре, иначе тотално щях да се объркам.

Докато се изкачвах по стълбите, видях, че вратата на Грейси е отворена и че тя е заспала свита върху покривалото на леглото си, все още облечена с училищната си униформа. Нямаше никой в стаята на родителите ми, което означаваше, че мама се е отрязала рано някъде долу, а тате отново липсва. Оставих я сама, когато реших да се изключа от този живот и да си създам място в света само за мен. Оставих я да се погрижи сама за себе си и дори не знаех дали е яла тази вечер.

Що се отнасяше до мен, аз съвсем скоро щях да се махна оттук, още няколко години — и изчезвам. Но Греиси, за нея изобщо нямаше да е скоро, а тя си имаше само мен. Как щях да оправя нещата за нея?

Отворих лаптопа си и гугълнах Дани Хевън, но нито един от профилите ѝ в социалните мрежи не беше публичен, което беше доста необичайно за изпълнителка, която се опитва тепърва да се утвърди.

Едно нещо не ми се връзваше — тя се разстрои, наистина се разстрои, когато забелязах татуировката ѝ.

Трябва да има нещо, което да свързва всичко това. Нещо, което свързва Дани с Наоми, и единственото, което в момента ми хрумваше, беше музиката. Ами ако Дани имаше побъркан фен, който я е нападнал и… татуирал? Искам да кажа, това звучи безумно, но то всичко звучеше безумно. Може би това се е случило и с Наоми, само дето ние нямахме никакви побъркани фенове, а и повечето ни фенове бяха от моя випуск и имах телефонните им номера. С изключение на DarkMoon.

Върнах се на плейлиста на DarkMoon в Тунифай и се зачудих дали нямаше някаква връзка с това. Може би въпросният е включил и парчета на Дани в плейлиста си. Прескочих онези, които дублираха списъка на Наоми, и потърсих по-нови. Не намерих никаква Дани Хевън, въпреки че, за разлика от „Огледалце, огледалце“, Дани беше регистрирана като изпълнителка в Тунифай. Тогава видях нещо, което смрази кръвта във вените ми.

Тук имаше песен на „Огледалце, огледалце“: „Намери ме, преди да бъда изгубена“.

Като всички песни в Тунифай, текстовете също бяха публикувани под записа на парчето и ме подразни най-вече това, че песента, която тоя нещастник е откраднал, беше същата, за която написах музика и която изпях на Наоми в болницата…

Обаче това нямаше как да е възможно. Защото аз взех тази песен, текста за нея от бележника, който намерих в стаята на Наоми. Единствените двама души на този свят, които знаеха, че тази песен съществува, бяхме Най и аз.

В такъв случай този DarkMoon трябва да е гаджето ѝ. Това ще да е. Това вече имаше смисъл. Това трябваше да е човекът, с когото е избягала. Може би ако откриех кой е, щях да разбера какво се е случило с нея и къде е била, както и защо изобщо не се беше свързала с нас.

Кликнах върху песента, приближих телефона до ухото си и се заслушах в акустичната китара. Мелодията, която се разнесе в ушите ми, адски приличаше на тази, която написах за текста на Най. Китарата звучеше малко слабо, а дори и с усилен докрай звук качеството беше аматьорско, вероятно правено с телефон. Тогава дойде вокалът и сърцето ми бързо запрепуска. Беше нежен, сладък, тъжен глас на момиче, издигащ се и спадащ, извисяващ се и копнеещ, извиващ се със звука на китарата, създаващ стихове от звуци.

Познавах този глас, защото принадлежеше на човек, когото обичах. Познавах всяка нота и интонация.

Това беше Наоми. Никакво съмнение.

Плейлистът беше направен на 22 август. Когато Наоми вече беше изчезнала. И най-накрая разбрах.

DarkMoon не беше гаджето на Наоми. Това беше Наоми.

Но защо фалшиво име?

Защо не се е свързала с нас? Защо поне не ни каза къде се намира?

Освен ако… Отново прочетох заглавието на песента.

„Намери ме, преди да бъда изгубена.“

Фалшивият интернет профил на Наоми нямаше никакъв смисъл.

Освен ако се е намирала в капан и е знаела, че я наблюдават през цялото време. Освен ако е направила всичко възможно да привлече вниманието ни, без всъщност да привлича внимание.

Освен ако е била уплашена.

Посегнах към телефона си и звъннах на Аш.

— Какво? — отговори тя още на първото позвъняване.

— Това направо ще те побърка — казах аз.

18

Не спах. He можех да спя, не и след като събитията прииждаха като голям и шумен карнавален оркестър, който се приближаваше все повече и повече.

Спорих с Аш цяла нощ.

— Трябва да кажем на полицията — заявих аз.

— Защо? — отвърна тя. — Те ще видят единствено бягство на тийнейджърка, която е качила някакви песни на музикален сайт. Голяма работа. Не, няма да го направим. Не и докато не проуча DarkMoon. Ако е била Наоми, ако е търсила помощ, щеше да знае, че ще я търся, и щеше да остави и други следи.

— Ако е била Наоми и е търсила помощ, защо просто не е изпратила имейл или съобщение. Или да хване автобус? Защо просто не се е прибрала вкъщи?

— Ето затова няма да казваме на ченгетата — заяви Аш. — Защото са също толкова глупави като теб. Ще се видим по-късно в училище.

И после затвори.

Нямаше смисъл да ходя на училище след всичко това, което се случваше. Исках да отида да видя Най и да я попитам какво е станало, точно това исках да направя. Но не можех.

Това е другото нещо, което ми каза Аш — че Най ще е в безсъзнание още четирийсет и осем часа поне, че снощи лекарите отвели Макс и Джаки настрани и им казали: „Обикновено очакваме по-бързо възстановяване, гледаме да не държим пациента в медикаментозна кома за повече от няколко дни. Колкото по-дълго е в кома, толкова по-голяма е вероятността за трайно мозъчно увреждане или изобщо да не се възстанови. Смятаме, че трябва да се подготвите за най-лошото“.

Просто ей така, каза ми го просто ей така, безизразно и монотонно. Сякаш не беше истина и точно така го чувствах и аз сега. Така че ще стана и ще отида на училище, защото, честно? Нямах идея какво друго да направя.

— Облече ли си чисти дрехи? — попитах Грейси, когато влязох в кухнята и я заварих да седи над купа с шокомюсли.

Тя погледна надолу към омачканата си униформа и сви рамене.

— Хайде, плюй — отвърнах аз, хванах я за ръка и я поведох обратно нагоре по стълбите. — Нека поне ти сложим чист суитшърт.

За щастие, имаше, както и чиста тениска, така че ѝ помогнах да разкопчае вчерашната униформа и ѝ казах, че ще я чакам навън, докато облече чистите дрехи. Излезе от стаята си много бързо, нямах представа дали въобще се е притеснила, но не мислех, че това е от значение, когато си на седем.

— Къде беше снощи? — попита ме тя, докато я водех към банята да си измие лицето и зъбите.

— Какво имаш предвид? — попитах уклончиво.

Мислех си, че никой не е забелязал липсата ми. Открих един от старите гребени на тате в задната част на мивката в банята, зад полуизразходвани бутилки от различни балсами, които мама купуваше и захвърляше всяка седмица. Странно беше да го намеря там, все още прашен, с малко косми по него, като някаква реликва. Сякаш наистина нямах вече никакъв спомен, че още обитава тук.

— Търсих те — каза Грейси. — Мама спеше, затова хапнах малко зърнена закуска и дойдох да посвирим на барабаните, но те нямаше в стаята. Никъде, където надникнах.

— Ох, мамка му — казах думата на глас, докато се опитвах да вкарам в ред, да придам някакъв смисъл на гъстата ѝ, къдрава коса, една идея по-светлочервена от моята, с което мисля, че се водеше ягодова блондинка.

— Мамка му! — съгласи се Грейси и се засмях.

— Хлапе, съжалявам, имах кофти ден и излязох, не трябваше да те оставям сама.

— Ами, мама беше тук. — Грейси посочи рафта, където стоеше комплект ластици с герои от „Моето малко пони“, оплетени с косми. — Сложи тези — каза тя.

— Ще се опитам — отвърнах, — но знаеш, че това не ми е силната страна.

— Добре ли си, Рижи? — попита ме тя.

Свих половината ѝ коса на кок, завъртях я около юмрука си и после я вързах с ластика, за да я закрепя.

— Разбира се, че съм — казах аз. — Защо питаш?

— Защото изглеждаш тъжен и уморен.

За миг застинах и погледнах сестра ми, половината от лудналата ѝ коса, свита на топка в единия край на главата ѝ, а другата половина се изливаше като огнено кълбо.

— Разбира се, че съм, хлапе, аз съм тийнейджър, това е част от характеристиката ми. Когато се прибера от училище днес, ще те науча как да се справяш с екзистенциална криза.

— Яко! — Очите на Грейси се разшириха.

— Ето — казах, възхищавайки се от творението ми. — Изглеждаш като психопатска версия на принцеса Лея.

Тя се изправи на пръсти, за да се погледне в огледалото.

— Харесва ми, но искам коса като твоята — обърна се Грейси и докосна обръснатите страни на главата ми.

— Мама ще побеснее — казах ѝ, направих глупава физиономия и тя се изкиска.

— Рижи, може ли да посвиря на барабаните, когато се прибера от училище?

Вратата на стаята на мама се отвори и видях през пролуката, че явно е спала вътре, но не на леглото. Никаква следа от тате.

— Готова ли си, скъпа? — усмихна се мама на Грейси с топли очи и нежен глас, но знаех, че се чувства като боклук, защото не помни какво се е случило снощи. — Добро момиче.

— Рижи ми помогна. — Грейси ме погледна с гордост.

— Благодаря. — Мама дори не ме удостои с поглед.

Вече не трябваше да ми прави впечатление фактът, че всичко, което ми казва, звучи като подигравка, но все пак болеше. Почти толкова, колкото че единственият човек, който забеляза липсата ми вкъщи до един сутринта, беше Грейси.

— Тате пак ли е излязъл за работа рано? — попитах аз и тя се вгледа в мен, застанала на вратата, косата ѝ стърчеше във всички посоки, гримът от вчера се беше размазал по лицето ѝ. — Понякога се чудя дали не се е изнесъл и е пропуснал да си направи труда да ни уведоми.

Наградата ми беше да видя как лицето ѝ се сгърчва въпреки съпротивата ѝ. Да видя как кръвясалите ѝ очи се изпълват със сълзи, а устата ѝ се свива в тънка, нещастна линия. Това мога да ѝ призная на мама, поне не позволяваше Грейси да я види нещастна и ядосана. Поне докато е трезвена.

— Хайде — каза тя на Грейси. — Иди да се обуеш.

Изчаках Грейси да се скрие от поглед, преди да кажа нещо.

— Снощи беше заспала с униформата си.

— Зная — отвърна мама. — Искаше да спи с нея и си помислих, че няма нищо лошо в това, тя е просто малко момиченце.

— Мамо, знаеш, че това не е вярно. Не можеш да продължаваш да се преструващ, че всичко е наред, не е честно спрямо нея.

— А какво те кара да мислиш, че нещо не е наред? — попита тя, а очите ѝ се разшириха от гняв.

— Защото много преди Грейси дори да е яла, ти си се отрязала на дивана — казах аз. — Нещата не са наред, мамо, те са…

Не намерих начин да завърша изречението.

Тя бутна вратата да се затвори.

— Не мислиш ли, че животът ми е достатъчно труден в момента, докато се опитвам да поддържам къщата в нормално състояние, докато баща ти се мотае наоколо с пачаврите си и се връща само да се преоблече. Да се опитвам да предпазя Грейси от всички тези унизителни безсмислици… — Тя посочи към мен. Аз бях унизителната безсмислица. — И без тебе, тебе, дето се опитваш да ми кажеш, че съм лоша майка? Харесва ти или не, съкровище, само тази си имаш. И докато живееш под моя покрив, ще е подобре да ми покажеш малко уважение.

Показалецът ѝ си беше проправил път към лицето ми като ядосано, пронизващо оръжие. Може би за милисекунда се изкуших да посегна, да хвана ръката ѝ и да кажа. „Мамо, моля те, обичам те и ми липсваш, толкова се притеснявам за теб и от това, което си причиняваш, самотно ми е и се страхувам, и имам нужда от теб. Моля те, позволи ми да ти помогна. Моля те, помогни ми“. Защото това е, което исках да кажа, това беше изречението, което започнах и не успях да завърша. А вместо това избухнаха искри, обхвана ме ярост и не любов изпитах към нея, а омраза.

— Не мисля, че можеш да го наричаш свой покрив, след като не правиш абсолютно нищо в къщата, освен да изпиваш парите на тате и да пренебрегваш децата си — казах аз и минах покрай нея. — Изглеждаш отвратително, миришеш гадно. Всички знаят, че пиеш, всички на тази улица, всички в моето училище, всички в училището на Грейси и не е чудно, че тате не иска да те доближи. Аз ще заведа днес Грейси на училище. За бога, вземи си душ и се увери, че не вониш от всички пори, когато я прибираш след часовете.

Спуснах се по стълбите, грабвайки първо моята раница, после тази на Грейси, избутах я на улицата и после затръшнах вратата след себе си. Някак си знаех, че горе на стълбите, зад заключената врата на банята, мама плаче.

И ми стана адски гадно, но и тя беше виновна за това.

19

— Здрасти, Лио!

Видях го отпред на опашката за обяд. Ако се буташ, лесно може да отнесеш някой юмрук, но трябваше да говоря с него за телефона, който намерих. За DarkMoon. Трябваше да разбера дали не крие нещо за Наоми. Аш ме предупреди да не казвам на никого, в случай че се окажеше празна работа, но трябваше да знам.

— Лио, ще идваш ли на репетиция?

— Да, ще съм там след десет минути — отговори Лио, сочейки с глава към Каша, популярно момиче, апетитни извивки, страшна мацка. — Сега съм малко зает, Рижи.

Но нямаше време да оставя Лио да забие следващото си завоевание, особено след като знаех, че Каша не е момичето, с което той иска да бъде. — Лио, трябва да поговорим. Важно е. Наистина.

— Мамка му. — Лио се обърна към Каша и се наведе по-близо. — Ще те настигна по-късно, сладка, става ли?

Каша му хвърли самодоволна усмивка, тип „може би, може би не“.

— Сериозно, Рижи — Лио ме погледна, докато излизахме от столовата, — беше ми в кърпа вързана.

— Това е по-важно.

— Е, какво?

Изчаках да излезем от основната сграда, на ъгъла, запазен за онези, които искаха да се целуват или да пушат, или и двете.

Извадих нокиата от джоба си и му я подадох.

— Мамка му! — поклати той глава.

— За какво е, Лио? — попитах аз. — Защото е странно момче на твоята възраст да носи „работен“ телефон. И защо вътре е номерът на Най? Има ли нещо между вас двамата? Знаеш ли къде е била през цялото това време?

— Какво? По дяволите, Рижи, не! — поклати Лио глава. — Дори не знам за какво говориш. Мислиш, че съм крил къде е Най и не съм го споменал? Това ли мислиш за мен?

Болката, която се изписа на лицето му, ми дойде неочаквано, досега изобщо не ми беше хрумвало, че моето мнение има някакво значение за него. Беше шок изведнъж да видя Лио също толкова несигурен като всички нас.

— Не — отпуснах ръце до тялото си и свих рамене. — Истината ли искаш? Не знам какво да мисля. Всичко е толкова странно и объркано. Мислех си, че познавам Най, но нямах никаква представа, че планира да избяга или какво въобще е ставало в живота ѝ, че да я накара…

Млъкнах. Още не бях готов да му разкажа всичко за песента на Най в Тунифай.

— А пък Роуз е отчуждена и странна, и сякаш се опитва да ме избягва…

— Не само теб, мен също — добави Лио.

Отново този поглед, изпълнен с болка, и изведнъж разбрах защо е този внезапен интерес към Каша — той се опитваше да забрави момичето, в което тайно беше влюбен. Познато чувство.

— Нещо става с Роуз — казах. — А ти носиш „работен“ телефон с номера на Най в него. Така че съжалявам, приятели сме, но точно сега? Точно сега всичко ми се струва възможно.

— Окей — призна Лио и се облегна на ниската тухлена стена, ограждаща онова, което трябваше да бъде мемориална градина за едно момиче, което се беше самоубило преди няколко години, но почти винаги беше превзета от плевели. — Схванах, предполагам. Разбирам какво искаш да кажеш за Роуз. Но за този телефон даже забравих, че го имам. Арън ме помоли да го взема, когато беше вътре. Понякога му изпадаше подръка телефон и можехме да говорим. Понякога трябваше да му вземам разни работи, неща, които трябваше да внесе незабелязано.

— Искаш да кажеш, че си се забъркал с контрабанда? — Очите ми се разшириха.

— Вътре е доста тежко, имаш нужда от контрабанда, за да си спечелиш уважение.

— Контрабанда, като… наркотици?

Лио не отговори и ми дойде като шок. Нямах представа, че точно това прави. Може би беше прав, може би всички ние само се преструвахме, че сме приятели. Истинските приятели знаят всичко един за друг.

— Мамка му, Лио, ако те бяха хванали…

— Още нямах шестнайсет, нямаше да е голям проблем.

Нямаше начин да му обясня, че от идеята да се прави нещо толкова опасно направо ми се повдига, затова дори не си направих труда да опитвам.

— Това все още не обяснява защо имаш номера на Най в него.

— Защото първата вечер, когато я търсихме, преди да разберем, че телефонът ѝ е изключен и липсва… Помислих си, че може би ще отговори на обаждането, ако идва от непознат номер. Затова ѝ звъннах от него. Обаче директно ме препрати към гласовата поща. Опитах няколко пъти. Мислех да опитам отново след няколко дни, затова запазих номера, но после разбрахме, че телефонът ѝ липсва, и направо изключих.

Всичко, което каза, имаше смисъл, но все пак Лио беше един от най-близките ми приятели, а имаше таен телефон. Това не беше добре.

— Може ли да си го получа обратно, моля? — попита той и аз му го подадох.

— Щом Арън вече е навън, защо ти е?

— Защото да свириш в училищната банда не е истинско, бро. Това е детска работа. А аз трябва да започна да гледам реалистично на нещата. — Той потри с две ръце късо подстриганата си коса. — Арън има нужда от мен и понякога иска да съм извън мрежата. Както и да е, сега ще го изхвърля. И ще взема друг. Виж, имахме добра година с групата. Може би най-добрата година в живота ми и със сигурност ще свиря на концерта, но в някакъв момент ще трябва да приема факта, че това не е моят живот и че не мога повече да се преструвам. Някой като мен да направи кариера, като свири на китара? Просто няма как да се случи, Рижи. Просто няма как.

— Сега говори Арън, не ти — отвърнах аз. — Не позволявай на Арън да ти казва кой си.

Лио ми хвърли такъв поглед, че ми стана ясно — ако бях някой друг, вероятно щях да си го отнеса.

— Казвам ти да не загърбваш това, в което си добър. Ти си страхотен музикант, Лио. Наистина страхотен. Не пропилявай таланта си.

— Мамка му, Рижи, наистина не знам вече. Сещаш ли се за момчето, което Арън рани. То е поело територията на Арън, докато го нямаше. И сега Арън трябва да направи нещо с него, да го нарани още по-зле от преди, разбираш ли? В противен случай, каза той, ще спрат да го уважават и никой няма да върти бизнес с него. И иска да съм до него, когато започне.

— Да го нарани още по-зле от преди? Та първия път той почти го уби… — И изведнъж загрях какво иска да каже. — Лио, мамка му, не. Не можеш да го направиш, ти не си като него.

Лио поклати глава.

— Казваш го, сякаш е лесно, като например да избереш ляво или дясно, но не е така, Рижи. Въобще не е така. Не искам да се забърквам в тези гадости, но той ми е брат, нали? И се грижи за мен, а аз не познавам много други хора, които да го правят.

— Аз — отговорих. — И Роуз, и Наоми… господин Смит… майка ти, Лио! Моля те, не прави нищо глупаво…

— По дяволите, не съм глупав — изръмжа той. — Ще намеря начин.

— Добре де, но преди да решиш, може ли да ти покажа нещо?

— Не виждам защо не, в момента нямам шанс за успех с Каша.

— Това е тя. — Лио ме погледна. — Това е гласът на Наоми. Значи Наоми е въпросният DarkMoon?

— Да, или пък DarkMoon е бил с нея, когато изчезна. Никой друг не знае за песента, нито пък заглавието. А що се отнася до татуировките… Може би откачам, но ми се струва, че виждам някаква тенденция в тая работа. Мисля, че в някакъв момент, след като Най избяга, тя е била… отвлечена, хваната в капан, не знам. Държали са я някъде, където тя е осъзнала, че не иска да бъде, някъде, откъдето не е могла просто ей така да си тръгне или да се обади за помощ.

— Бро, това е сериозно.

— Знам, но песента, думите… тя звучи, сякаш плаче.

— Ако слушаш достатъчно дълго, може да си въобразиш всичко — Лио не звучеше като да е убеден. — Избягала е с някакъв, не е искала да бъде намерена и е създала нов профил, така изглежда. Може би нещата са се объркали, може би се е напила и е паднала в реката, а може би… може би е скочила. Така или иначе, звучи доста по-правдоподобно от твоята история. Имам предвид, ако е имала интернет, защо просто не ни е казала да отидем и да я вземем?

— Защото може би който я е държал, я е наблюдавал и се е страхувала да не я хванат — предположих. — Доста е лесно да шпионираш интернет историята на някого. Мама редовно проверява айпада на Грейси, свързан е с телефона ѝ, така че може да използва приложенията си, за да не би тя да направи нещо, което не трябва. А тате е качил приложение, което да проследява всеки клавиш. Ако някой е наблюдавал Най, за да се увери, че прави опит да избяга или да потърси помощ, ами тогава, разбира се, тя ще се опита да ни каже, без да я хванат.

Беше ми трудно да намеря начин да облека предчувствието си в нещо конкретно.

— Ако не е искала да бъде намерена, защо ще копира старите си плейлисти? Защо ще прави така, че ако някой търси, лесно да открие връзка между Наоми и DarkMoon. Ако помислиш от тази гледна точка, толкова ненормално ли звучи?

— Не зная… — каза Лио неуверено.

Погледнах през рамо, видях как една пеперуда си проправя път из плевелите и никога не каца за повече от секунда. Така се чувстваше и главата ми, сякаш отговорът е някъде там, но просто ми се изплъзва.

И тогава нещо се появи. Нещо привлече мислите ми.

— Помниш ли Карли Шийлдс? — попитах го. — Момичето, заради което са направили тази градина?

Лио погледна през рамо.

— Да бе, няма как да забравя това момиче, дето се беше хвърлило под автобус. Беше от випуска на брат ми, дори излизаха за малко. Когато ходеше с нея, беше различен. Ама какво общо има това с Карли Шийлдс?

— Ами ако…

Извадих телефона си и погледнах в училищния уебсайт.

Всеки випуск абитуриенти през последните няколко години правеше видеоклип, синхронизиран на плейбек към някое известно парче, и го публикуваше в Ютюб и уебсайта на училището. Върнах се три години назад, после четири и я намерих.

— О, боже мой, това е тя — казах, гледайки група момичета, които вървяха наперено по коридора на фона на песен на Бионсе. Косата ѝ беше различна, тъмна и къса, носеше очила и нямаше татуировки по голите ѝ ръце, но без съмнение беше тя, никакво съмнение.

— Карли? — Лио забеляза снимката. — Това не е Карли.

— Не — казах аз. — Това е Дани Хевън.

— Кой? — Лио ме погледна.

— Момичето, което срещнах в „Камдън“, имаше татуировка, почти същата като тази на Най, и когато го споменах, тя направо се побърка от ужас. Лио, тя е била в нашето училище. А Карли Шийлдс е била умно момиче, звездата на училището, шампионка по плуване и страхотна арфистка. Всичко се е нареждало много добре за нея и изведнъж застава пред автобуса, защо? Защо да прави нещо толкова нетипично за нея?

— Не. — Лио поклати глава. — Ти събираш две и две и получаваш петдесет и седем. Най беше склонна към бягства.

— Преди да създадем групата — да, но не и след това.

— Да, може би.

— Може би греша, но тези три момичета са учили в едно и също училище. Едното от тях е мъртво, а останалите две имат един и същ вид татуировка. Тук има нещо, Лио, усещам го.

— За какво си говорите? — Ашира се появи изневиделица.

— Защо се интересуваш? — изтърси Лио, преди да улови погледа ми. — Виж, съжалявам, чу ли? Рижи отново говори глупости.

— Споменахте Карли Шийлдс — отбеляза Ашира. — Момичето, което се хвърлило под автобуса. Това какво общо има с Наоми?

Да не би да е стояла зад ъгъла и ни е подслушвала? Това момиче си го биваше. Харесвах го.

— Нищо всъщност. Просто си мислех за Карли и ми хрумна… ами какво, ако се е забъркала с някого и той я е принудил да го направи?

— Като сериен убиец? — попита ме Аш абсолютно сериозно.

— Не, имам предвид, че тук има нещо друго. Нещо голямо и… невидимо.

— Като илюминатите?

— Кои? — премигнах срещу нея. — Какво разбра за DarkMoon?

— Нищо. Е, разбрах, че профилът ѝ е създаден под друго име, с друг имейл, но адски трудно е да се пробие. Не мога да стигна до него. Но със сигурност пее Наоми. Определено.

Аш извърна поглед и сякаш всички го почувствахме едновременно. Това беше реално, а не игра, не филм. Беше истинско. Мамка му!

— Дани Хевън също е учила в гимназия „Темз“.

— Коя, по дяволите, е Дани Хевън? — попита ме Аш.

— Едно момиче, с което се запознах. Помислих си, че не е нищо особено, че главата ми играе номера, но тя имаше подобна татуировка като Най. Трябва да кажем на полицията — заявих.

— Майната му — добави Лио. — Вие двамата сте се омотали в съвпадения. Ако кажете това на някой друг, ще ви сметнат за ненормални. Зарежете го. Подобре се съсредоточете върху оздравяването на Най, а? И върху концерта.

Погледнах към Аш и тя ми отвърна с леко поклащане на глава.

— Може би — казах аз. — Да, може би, прав си. Може би си въобразявам всичко това.

— Ще дойдете ли в болницата тази вечер? — Аш ни погледна и двамата. — Моля ви.

— Да, със сигурност ще бъдем там — отговорих и за себе се, и за Лио, без да се замисля.

— Благодаря. И Рижи? — Тя се беше отдалечила на няколко крачки и Лио врътна очи. Свих рамене и я последвах, заставайки така, че да прошепне в ухото ми. — Карли Шийлдс. Дани Хевън. Ще видя какво мога да намеря за тях. Вярвам ти. Доскоро.

Наблюдавах я как се отдалечава, и се питах дали е добре, или зле най-откаченото момиче в Лондон да вярва в теб.

— Не съм сигурен дали ще дойда тази вечер. — Лио изникна зад мен. — Арън иска да съм наоколо.

— Лио, не прави каквото той те кара. Не прецаквай собствения си живот заради него.

— Той е моя кръв, бро — бурно реагира Лио.

— Добре — казах и изведнъж усетих умора. — Животът си е твой, каквото там остава от него.

— Майната ти — отвърна той.

Вдигнах среден пръст, докато влизах вътре и извиках през рамо:

— Хей, ще попиташ ли Арън за Карли Шийлдс?

— Не — отговори Лио. — Той я харесваше, така и не го преживя. Няма да стигам дотам. Ако искате да си развивате цялата тази конспиративна теория, правете си го сами.

Беше прав, това си беше налудничава конспиративна теория и ако се изречеше на глас, никой нямаше да повярва. И все пак… Не, не можех да оставя всичко така и да се преструвам, че нещата са наред. Нищо не беше наред.

Когато се върнах в клас, осъзнах, че Роуз отново не се е мяркала пред очите ми цял ден.

И, човече, наистина ми липсваше.

20

Докато вратите на асансьора бавно се плъзгаха, острата миризма на отделението ме удари в носа и аз се оказах лице в лице с Макс и Джаки. И двамата плачеха.

— Какво е станало? — попитах аз. — Тя не е… нали?

— Не. — Джаки се опита да се усмихне, но вместо това се разрида: — Не, съкровище. Просто не се подобрява толкова бързо, колкото искат. За нея не е добре да остава така толкова дълго и… просто ни идва твърде много. Съжалявам, не се притеснявай. Всичко ще се оправи, обещавам ти.

Тя отново заплака и ме прегърна, а аз стоях там дълго време, докато се успокои.

— Аш няма да се прибира вкъщи, не иска да я оставя сама. Ще я наблюдаваш ли вместо мен?

— Разбира се, ще го направя — отвърнах.

Щях да кажа всичко, за да я накарам да се почувства подобре, но това обещание лесно щях да спазя.

Тя ме целуна по челото и вместо да се отдръпна, аз се отпуснах до нея за миг. Майчинска прегръдка, липсваше ми това усещане.

Отстъпих крачка назад и положих всички усилия да им се усмихна успокояващо, докато влизаха в асансьора. Ашира стоеше пред стаята на Най, с глава, притисната към прозореца.

— Здрасти — застанах до нея.

— Здрасти — отвърна тя.

Стояхме там, загледани в стаята към това красиво, изпълнено с живот момиче, което познавахме толкова добре, попаднало в капана на анабиозата, и не бях в състояние да измисля или да кажа нещо, с което да направя положението по-поносимо. Направих това, което по някакъв начин почувствах, че ще е правилно. Протегнах ръка, хванах нейната и я задържах. Ашира не помръдна, не каза нищо. Единственото, което направи, е да стисне пръстите ми за кратко.

Тя пое дълбоко въздух, пусна ръката ми и се обърна към мен.

— Така, значи Карли Шийлдс не е имала татуировка, поне не в деня, преди да умре, това беше най-доброто, до което успях да се добера. Имам предвид, че можех да вляза и в доклада ѝ от аутопсията, ако наистина държах, но ми се стори малко нередно.

— Да, лекинко. Но как откри останалите неща? — попитах я.

— Архива на училищния вестник. Имала е състезание по плуване в деня, преди да умре, и е спечелила. Свирела е на арфа на училищния концерт същата вечер. Искам да кажа, предполагам, че е могла да има татуировка някъде, скрита под банския костюм, но ако тези и на Наоми, и на Дани са били на китките им… Мислиш ли, че можем да направим опит да се срещнем с Дани и да я разпитаме?

Тя ми връчи разпечатка на стар брой на местния вестник и дъхът ми спря. На снимката беше баща ми в ролята си на училищен настоятел, който поставяше медал на врата на Карли, застанала в бански костюм. Снимката не беше добра, леко зърниста, а той имаше повече коса. Но определено беше баща ми.

Взирах се в него до мъртвото момиче и нещо зловещо пролази по врата ми отзад. Мамка му, ама че съвпадение!

— Не мисля, че изобщо ще поиска да говори — заявих бавно. Не казах на Аш, че на снимката е баща ми, защото, като го видях там, усетих това като тайна, която още не бива да разкривам. — Но ще се опитам. Ще ѝ пратя покана за следване в Инстаграм и ще ѝ пусна съобщение.

— Окей. Ще влезеш ли да поседиш малко с Най? — гласът на Ашира беше равен, сякаш вече беше изчезнала да търси сестра си, макар самата тя да е точно пред нас. — Отивам да си купя кола, искаш ли?

Кимнах и се подготвих психически, преди да отворя вратата.

Всеки път, когато виждах Най, тя изглеждаше малко подобре. Все още имаше лейкопласт над едното си око, но кожата около него не изглеждаше толкова подута и кървясала. Ако не се вглеждах прекалено и се опитах да изключа тръбите и превръзките, тя щеше да изглежда като заспала.

— Чух песента ти — казах ѝ. — Наистина е добра, Най, версията ти е много по-добра от моята. Иска ми се да знам кога си я записала, кога си направила този странен профил и защо. Не може ли просто да се събудиш и да ни разкажеш всичко, което ти се е случило? Какво ще кажеш за това? Защо не се събудиш и не ни разкажеш всичко, а после нещата пак да си станат нормални. Така както си беше. Откакто си тръгна, имам чувството, че всичко постепенно се разпада. Лио пак се е хванал тотално с Арън, а Роуз… Роуз е просто… и аз не знам. Тя е някъде другаде. Ако се събудиш сега, ще можеш да свириш с нас на концерта следващата седмица, все пак ще е на рождения ти ден. Хайде, Най, просто се събуди и поговори с мен.

Машините продължаваха да пиукат и да бипкат, а тя продължаваше да диша и всичко си остана същото, защото, разбира се, такава им беше задачата. Тя беше упоена. Взех ръката ѝ и се зарадвах да видя, че синините около китката ѝ са избледнели, за разлика от татуировката. Повдигнах ръката ѝ по-високо, за да мога да я разгледам добре. Беше странно красива, с толкова много детайли, че щеше да отнеме часове и часове седене и твърде много болка за момиче, което не харесва татуировките. Може би ще занеса в студиото снимка на татуировката, както предложи Аш. Нямаше да навреди. Извадих телефона си да направя няколко кадъра, но всеки път, когато се опитвах, сянката ми, хвърляна от ярките луминесцентни лампи на тавана, падаше върху татуировката и покриваше всички подробности. Обърнах камерата за селфи, внимателно повдигнах китката ѝ и снимах, избягвайки посоката на светлината.

По дяволите! Беше ясно като бял ден и съвсем очевидно. Изведнъж го видях.

— Какво? — Аш зърна изражението на лицето ми, когато влезе.

— Ето, виж — подадох ѝ телефона си и тя погледна изображението.

— Какво виждаш, Аш?

— Мили боже… — Аш се взираше в снимката, а после и в мен. — Виждам числа, много. Числа и букви, тирета и точки, които се покриват едни други, но са там. Мисля, че може да е някакъв код, Рижи. Искам да кажа, че може да е, може да е почти всичко… и едно от тези неща е код. — Тя ме погледна. — Имам снимки на татуировката в телефона си, така че само ще ги обърна и… Рижи, това е нещо голямо.

— Наистина ли мислиш така?

— Трябва да се прибера вкъщи — каза тя. — Ако е код, мога да започна с опитите да го дешифрирам, това може да е отговорът какво се е случило с нея.

Черните ѝ очи блестяха и горяха, сякаш имаше температура.

— Аш, почакай малко. Трябва да има, не знам, стотици различни знаци в татуировката, дори и повече. Всичко може да е просто случайно — казах аз. — Нечия шега. Дори ако беше код, има милиард различни комбинации на всичките знаци вътре, ще е невъзможно да се извлече смисъл от тях.

— Е, трябва да опитам — Аш ме прекъсна и се насочи към изхода, но аз я последвах до асансьора и застанах пред бутона.

Погледът, който ми хвърли, беше наистина плашещ. Аш не беше момиче, което обича да му казват какво да прави.

— Аш, притеснявам се за теб — казах аз и по някаква причина това я изненада, потушавайки леко огъня в очите ѝ.

— Така ли?

— Притеснявам се, че ти… и аз, ние малко откачаме. Опитваме се да открием следи като Шаги и Скуби, а всъщност това може изобщо да не е нищо.

— Аз Шаги ли съм, или Скуби в този сценарий? Защото винаги повече съм се виждала като Велма.

Усмихнах се, харесваше ми чувството ѝ за хумор дори когато беше толкова сериозна.

— Така или иначе, не искам да се прибереш у вас, да се затвориш в стаята си и да се побъркаш, опитвайки се да откриеш смисъл в цял куп неща, които са безсмислени. Знам, че точно сега изглежда невъзможно, невъзможно е, но Най ще се събуди и когато го направи, ти също ще трябва да имаш свой живот.

— Може би — съгласи се Аш. — И ти благодаря, че се безпокоиш за мен… това е мило. Но трябва да го направя. Не мисля, че числата са случайни. Мисля, че това е някакъв шаблон, трябва да е, защото, ако никой не може да го разчете, какъв е смисълът от него, смисълът от целия този изпипан дизайн. Това означава нещо за някого. Мога да го пусна през един софтуер, който си имам вкъщи, дето става за разбиване на пароли. Ще останеш ли с нея?

— Може би мога да ти помогна? — предложих аз.

— Силно се съмнявам в това — отвърна тя, отмести ме от пътя си като ме избута и влезе в асансьора.

Когато си тръгна, се почувствах странно. И не знаех дали е хубаво странно, или лошо странно, така че сигурно щеше да е най-добре въобще да не мисля за това.

Погледнах приятелката си, несъзнаваща всичко, което става около нея.

— Ами — започнах. — Помолих те да говориш… и ти го направи.

21

Беше късно, когато си тръгнах от болницата, и продължавах да очаквам новини от Аш, макар да предположих, че каквото и да прави, явно щеше да отнеме доста време. Трудно ми беше да не мисля за нея, изгубена зад булото от тъмна коса, в преследване на смисъла, и почувствах известна вина. Аз виждах всички тези връзки, аз подхранвах потребността ѝ да открие истината, която може и да не е там. Гледах старата снимка на баща ми във вестника и се чудех дали е замесен. И всеки скрит страх, който ме връхлиташе, изглеждаше толкова възможен.

Вървях към къщи, градът изглеждаше както винаги, останалите хора на улицата минаваха край мен, сякаш не съществувах, както винаги ставаше, а паяжината от заплетени мисли в главата ми приличаше на лош сън, прогонен от дневната светлина. Спрях за малко на моста, вдишвах топлината и газовете от ауспусите на трафика, докато светлините на крановете по Темза сияеха в тъмното и изглеждаха като нови планети, току-що появили се в Слънчевата система.

Време беше да се овладееш, Рижи, заради теб и заради Аш. Заради Най и дори заради Роуз, която, изглежда, се отдръпваше от нас, без никой да знае дали е добре, с каквото и там да се занимава, с когото и да го прави. Проблемът с Роуз беше, че тя бе много по-крехка, отколкото изглеждаше, и понякога, само понякога си мислех, че тя самата настойчиво иска бъде смачкана.

Добре ли си?

Извадих телефона си, изпратих ѝ съобщение и зачаках, но минутите минаваха, а нямаше никакъв признак за отговор. Поне знаеше, че мисля за нея, а това все пак беше нещо. Утре ще се постарая да я намеря, да се уверя, че е добре, защото тя трябваше да знае, че каквото и да се случи, каквото и да прави или казва, винаги може да разчита на мен.

Нямаш друг вариант, когато си толкова влюбен в някого, колкото аз бях в нея.

Когато отворих входната врата, видях мама да седи на масата. Веднага можех да кажа, че е плакала. Останах за миг в коридора, просто стоях там без никаква идея какво да правя.

Тя ме видя и се усмихна.

— Искаш ли чаша чай?

— Ъъъъ, да, благодаря — отговорих, въпреки че беше топло и ми се пиеше нещо като бутилката кола, за която знаех, че е в хладилника. Седнах на масата и пуснах чантата в краката си.

— Какво е станало?

Мама постави чаша пред мен и седна.

— Къде е Грейси? — попитах.

— На чай у приятелка — отвърна мама и отпусна ръцете си на масата. За първи път забелязах, че са груби и сухи.

Бели парченца кожа се лющеха и се белеха от пръстите ѝ и от горната страна на китките ѝ. Ноктите ѝ бяха изгризани до кръв. Ръцете на мама ме караха да я съжалявам.

— Исках да ти благодаря — изрече тя внимателно всяка дума. — За тази сутрин. Че събуди Грейси и ѝ помогна да се преоблече. Държах се ужасно с теб, трябваше да ти благодаря.

— Няма нищо — гледах я предпазливо. Очите ѝ изглеждаха подпухнали и със сенки под тях. — Нямам нищо против да помагам.

— Виж, съкровище — каза тя. — Знам, че нещата не са наред от дълго време. И знам, че стават все по-зле. Ти също го виждаш. Виждаш, че баща ти почти не се прибира вкъщи вече и че аз… — тя се поколеба. — Знам, че не съм идеална и предполагам, че си го изкарвам на теб.

След това ме погледна и за секунда си спомних как, когато бях дете, седях в скута ѝ, тя ме обгръщаше с ръце и шепнеше истории в косата ми.

— Няма нищо — казах отново и исках да е вярно, толкова много исках. Да бъде наред и за нея. — Нещата съвсем не бяха лесни и ти се справяше по свой начин. Но имаш мен.

— Нищо чудно, че за теб всичко е толкова трудно. А и случилото се с Наоми и… не знам, ами всичко. Ти наистина нямаше никого до себе си. Баща ти… ами той не се появява често, а аз обръщам много повече внимание на Грейси, отколкото на теб, и това не е честно. Не ти показвам колко много ме е грижа за теб, колко те обичам. И това ме прави ужасна майка.

Седях на стола си и от всички неща, за които си мислех, че може да изпитвам, ме обзе облекчение и почти ме накара да се разплача. Облекчение, че в крайна сметка може би мама не ме мрази.

— Затова си помислих да организирам Грейси да отиде на гости да си поиграе, за да можем с теб истински да си поговорим. Да изясним някои неща, нещата отново да станат нормални. Така добре ли ще е?

— Би било страхотно, мамо. — Но когато отидох да я прегърна, тя отстъпи назад.

— Ако наистина искаш да ми помогнеш… — Тя отново сведе очи, ръцете ѝ се отдръпнаха от мен. — Просто се тревожа за теб, съкровище, за начина, по които, изглежда, се справяш. Гледам теб, косата и обиците ти, и колко важна част от живота ти е групата, а след това си мисля за бедната ти приятелка Наоми и какво ѝ се случи, и аз просто… Имам усещането, че се чувстваш в изолация. Кой може да те обвини? Но сега е време да спреш. Време да се върнеш пак към нормалното, моля те. Моля те. Ти ме затрудняваш с всички тези глупости и ми идва в повече.

Нормално — тази дума се вряза в мен, оставяйки отворена рана.

— Това е нормалното за мен — заявих ѝ твърдо. — Това е нормално за мен, мамо, не разбираш ли? Не се опитвам да нараня никого, просто съм себе си.

— Не — мама клатеше глава напред и назад, напред и назад. — Не, не разбирам. И ти трябва да видиш, че така, както изглеждаш сега, няма да ти донесе щастие, съкровище. Няма да успееш занапред, нито да накараш хората да те приемат. През целия си живот ще бъдеш аутсайдер, ще привличаш внимание към себе си и все по погрешни причини. Мислиш си, че казвам това, защото те мразя, но аз не те мразя. Казвам го, защото те обичам и не искам животът ти да е изпълнен с болка. Моля те, Рижи, моля те. Тази очна линия, черният лак за нокти. Това е костюм и не е правилният костюм. Изглеждаш като дете, което може да занесе пистолет в училище и да започне да стреля. Моля те, Рижи, моля те, послушай ме и махни от носа си този пръстен, обиците. Тя смръщи нос. — Моля те, просто си върни нормалния външен вид отново. Може би това е единственото нещо, в което те бива, но спри да търсиш внимание.

— Мамо — казах много предпазливо. — Ако търсех внимание, щеше да знаеш за татуировките ми. Три са.

— Какво? — челюстта ѝ падна.

— Ако поне малко ме биваше в търсенето на внимание, щеше да забележиш, че качвах тайно храна в стаята си и ядях скришом, докато килограмите ми не станаха толкова много, че трудно можех да се движа, без да се задъхвам, а бях на десет години. Но ти не забеляза, не забеляза и когато по-късно спрях да се храня и останах на легло цял уикенд, защото изтощението и депресията бяха толкова силни, че не можех да стана. Не, ти не забеляза, защото всичко винаги се върти около теб.

— Три татуировки? — беше всичко, което успя да изрече.

— Искаш да бъда нормалното ти дете, нали? Но ако го направя — започнах аз, тялото ми подскочи и станах от мястото си, преди да го осъзная, устата ми говореше преди още мисълта да се появи в главата ми, — ако мога да направя това, тогава какво да направя с пияната ми майка, жената, която отвращава баща ми толкова много, че той не понася да стои в една къща с нея? Която се отрязва на дивана, без да е нахранила седемгодишната си дъщеря? Защото ако това е нормално, нормалното да върви на майната си!

Изкачих се по стълбите, минах край стаята на Грейси и влязох в моята, пуснах високо музиката, махнах демпферите от барабаните, грабнах палките си и свирих, докато ръцете не ме заболяха, главата не ме заболя и съседите не започнаха да тропат по стените. Продължих, музиката тотално ме погълна, нищо освен ритъма на грохота, високи тонове и бас барабани, и синкопирани серии. Когато накрая всеки мой нерв започна да трепти, когато всяка моя клетка туптеше с ритъма, аз спрях и изключих музиката. Тя дори не дойде да ми се развика.

Грейси трябваше да се е прибрала вкъщи. Чувах, че мама я къпе и пее „Пет малки патета“, докато тя си играе с мехурчетата. Беше превключила на режим „идеална майка“. Когато вече двете бяха в стаята на Грейси и я чух да ѝ чете, слязох да си направя препечена филийка. Изглежда, мама все още беше трезвена, защото седеше на леглото на Грейси, окъпана в розова светлина. Гласът ѝ звучеше нормално и не препускаше през страниците на приказката в стремежа по-скоро да слезе долу в компанията на телевизора си и чаша питие. Но тогава видях високата чаша със студена бистра течност, мехурчетата се издигаха, да я чака на парапета. Поне се е насилила да почака, докато Грейси си легне, предполагам и това е нещо.

Чаках филийката да се препече, когато задната врата се отвори и тате застана там. С омачкана риза, небръснат. Изглеждаше дебел и уморен.

— Ехо — каза той.

— Ти си вкъщи?

— Да, недей да звучиш толкова изненадано, аз живея тук.

— И аз така чух.

— Добре ли си, училището как е, работиш ли усилено? Някакви новини за Наоми?

— Тате — грабнах филийката, щом изскочи от тостера, мислейки за снимката му с Карли Шийлдс по бански, — ако се навърташе наоколо, щеше да знаеш.

— Виж, знам, че в момента доста често ме няма. Но го правя за теб и Грейси. И за мама. Да имате покрив над главите си, плащам за всичко, което искате и от което се нуждаете.

— На мама ѝ липсваш — отговорих. — Тя е разстроена. Знаем, че си имаш друга, тате.

— Нямам — настоя тате. — Само работа.

— Добре — отвърнах. — Както и да е. Честно казано, тате, въобще не ме интересува дали работиш с нея, или я чукаш, изобщо не ми пука.

Тате премигна, мускулът на бузата му се напрегна и знаех, че иска да ми се развика, но не го направи и това ми каза всичко, което беше нужно да зная.

— Е, сега съм си вкъщи. Ще се кача да видя Грейси и след това какво ще кажеш да поръчам китайско, а, за трима ни? Може да си поръчаш каквото решиш и няма да ти мърморя, че поръчваш твърде много.

— Препекох си филийка — баща ми изглеждаше разочарован и същевременно облекчен. Реших да се възползвам от ситуацията. — Тате, ти си бил в училищното настоятелство дълго време, нали? Още преди аз да уча там. Как стана това?

— Наистина ли искаш да знаеш? — баща ми попита намръщен. — Бяха подели инициатива да ангажират повече бизнесмени и местни политици в стратегията за развитие на училищата. Инициатива на пълния спектър, така я нарекоха.

— О, ясно — усмихнах се, сякаш беше интересно. — Харесваше ли ти?

— Да — отпусна се тате.

Рядко го питах за живота му и на него му хареса. Това ме накара да се почувствам гадно заради следващия въпрос.

— Спомняш ли си Карли Шийлдс?

Тате седна за малко.

— Не мисля — отговори той.

Натиснах го още.

— Карли беше момичето, което се хвърли пред двуетажния автобус. Самоуби се пред училището.

— О, да, разбира се. — Тате бутна очилата си към носа си. — Ужасна трагедия, имала е много проблеми, но ги е крила в себе си. Много тъжно.

— Връчил си ѝ медал, когато е спечелила състезание по плуване, точно преди да се случи това — припомних му аз.

— Така ли? — изправи се той. — Е, не си спомням. Капнал съм, твърде съм уморен, за да ям. Мисля да си лягам.

Нямаше още осем.

Същата студена тръпка, която пропълзя отзад на врата ми, сега се насочи към вените ми. Той помнеше Карли, но тогава защо не каза повече?

— Тате? — извиках аз и това го накара да се сепне на вратата. — Виж, нещата тук са зле. Притеснявам се за Грейси. Остани тази вечер, моля те. Остани с мама. Не ни зарязвай.

Той ме погледна втренчено, сякаш наистина не разбираше какво му казвам. Опитах отново.

— Ти си възрастен, тате. Зрял човек си. Не е честно да бягаш, да правиш каквото там, по дяволите, правиш, и да зарязваш мен и седемгодишно малко момиченце да събираме парчетата. Ти си мъжът тук, затова бъди такъв.

— Слушай сега…

— Оф, зарежи.

— Върни се тук, Рижи — извика той към стълбището след мен точно когато мама излезе от стаята на Грейси.

— Той се върна за чисти дрехи — казах ѝ.

Къщата беше притихнала, стоях на площадката и слушах. Тате беше тук, чувах го как хърка в свободната стая. Бавно слязох по стълбите и отидох в хола. Лаптопът му беше на дивана. Затаих дъх и го отворих. Искаше ми парола, за да преодолея логин екрана, която не знаех. Чудех се какво би направила Аш? Мислех си за тате, за нещата, които обича, и реших да опитам. Грейси беше родена на 9 май, така че написах Грейси09. Познах от първия път.

Но усмивката замръзна на лицето ми, когато се показа десктопът му. Защото първото нещо, което видях, беше снимка на момиче, приблизително на моята възраст, може би малко по-малко. Момиче, което не познавах, момиче, което не знаеше, че някой го е снимал. Беше хубаво, смееше се, имаше дълги, тънки ръце и раница Hello Kilty. Кликнах върху снимката и я увеличих, имаше трапчинки, когато се усмихваше. Изглежда, нямаше нищо свързано с тази снимка, никакъв документ, никакви имена. Само това хубаво младо момиче, наблюдавано от разстояние.

Имаше много папки на десктопа и ги отварях една по една. Умората вече ме налягаше, очите ми пареха от изтощение, но продължих да търся, надявайки се да не намеря нищо. И тогава го открих. Попаднах на папка, пълна с криптирани файлове. Пробвах отново с основната парола, но нищо. Направих още три или четири опита и не влязох. Взирах се във файловете, те нямаха четливи имена, само поредица от цифри — беше невъзможно да отгатна какво има вътре. И тогава се сетих.

Начинът, по който тате гледаше краката на Роуз.

Фактът, че помагаше на Наоми да кандидатства за наградата на Херцога на Единбург точно преди да изчезне.

Как награждаваше с медал Карли, докато тя стоеше там по бански.

Миризмата на различни жени, която винаги присъстваше.

Не исках да мисля, че файловете съдържат снимки на още момичета. Момичета като това. Момичета, които познавам.

Не исках да си го мисля, но трябваше. Трябваше да узная.

22

Събудих се от съобщението на Аш.

„Няма да ходя на училище, будувах цяла нощ. Никакъв напредък,

трябва ми повече време. Ще бъда в болницата.

„ОК, трябва да те видя“, отговорих и зачаках. „Трябва да те питам

нещо“.

Беше твърде заета да ме пита какво. Видях многоточията ѝ да се появяват няколко пъти, значи пишеше, а после изчезнаха. Снощи имах чувството, че съм на някакво много мрачно и объркано място, но днес слънцето светеше и нищо, което видях или прочетох снощи, не изглеждаше толкова лошо или опасно. Удивително беше колко подобре се чувствах днес от вчера, и разликата беше само една.

Роуз.

Не мога да обясня как се почувствах от думите и емотиконите ѝ, които изпълниха екрана ми отново, след двайсет и четири часа пълно мълчание. Когато телефонът ми започна да бръмчи под възглавницата, всъщност не спях наистина. Тъкмо се унасях, преследвайки мислите си отново и отново в тъмнината. Но тогава Роуз пак се появи и веднага се почувствах подобре.

Небето беше ясно, денят — топъл, и ми харесваше как изглежда Лондон, прострял се над реката, Лондонското око, очертано на фона на синьото небе, старите сгради и новите небостъргачи редом едни до други, изглеждаха така, сякаш изригваха от земята в един и същи момент, а не в различни векове. Обичах това място, където всеки, откъдето и да е, може да дойде и да бъде който си поиска, и на никого няма да му пука. Обичах го, защото в този град винаги можеш да почувстваш, че принадлежиш някъде.

За няколко минути всичко изглеждаше добре. Както си беше, преди всичко да отиде по дяволите.

Лио ме чакаше на ъгъла при метрото, до него беше Роуз. Тя се беше облегнала на лампата и изучаваше телефона си, а Лио гледаше в противоположната посока. Заедно, но и не заедно.

— Привет — казах, когато се приближих, и внезапно почувствах неувереност, както беше в началните дни на групата.

— Бро! — Лио се отлепи от стената, но Роуз остана отпусната, докато почти не стигнах, и се чудех дали е забелязала, че страните ми горят, че ми е невъзможно да я гледам право в очите.

— Бандата отново е заедно. — Роуз се усмихна, когато най-накрая ме погледна над телефона си. — Виж, съжалявам, че минах в нелегалност последните няколко дни. Женски работи, знаете. Но сега изцяло съм тук, нали? Изцяло. Искам да се справя добре — заради Най — и не искам да ви подвеждам. Обичам ви.

Лио и аз се спогледахме, но той само сви рамене.

— Всички сме се оставили малко на течението — заяви той. — И аз бях под стрес с разни глупости.

— Знам. — Роуз докосна ръката му. — Съжалявам, че не бях до теб. Вече ще е подобре, обещавам. Прощаваш ли ми?

Нещо премина между тях и аз се престорих, че не забелязвам. Можеха да си кажат всичко това, преди да дойда, но са изчакали да бъда свидетел, защо?

— Рижи ще дойде тази вечер каза Роуз. — Филми, пуканки и разни глупости. Искаш ли да дойдеш и ти?

Лио ме погледна и аз повдигнах леко рамене. Вътрешно ми се искаше да каже, че няма да успее. Исках я за себе си поне за няколко часа. Ако само можех да остана няколко часа насаме с нея, тогава всичко щеше да бъде наред.

— Няма да мога — отговори той. — Арън иска да съм наоколо.

— За какво? — попита Роуз и веждите ѝ се свъсиха загрижено.

— За бройка. — Лио сви рамене и се опита да изглежда, сякаш е нищо, но не беше така.

— За бройка? — Роуз ме погледна.

— Той ще се вижда с оня пичага, за да си изяснят отношенията, и иска бройка да пази гърба му. Аз съм дясната му ръка, така каза.

Той вдига брадичката си, докато го казваше, беше горд.

— Лио, сериозно, не отивай с него. Неговите проблеми не са твои — отговорих аз. — Човекът е навън от пет минути и вече си търси неприятности. Може би Арън си е просто такъв, но не е необходимо и ти да бъдеш.

— Виж, Лио — започна Роуз изненадващо нежно. — Моля те.

— Абе вас какво ви засяга всъщност? — попита Лио, но не прозвуча като гневен въпрос. По-скоро като сериозен въпрос, който се нуждае от съвсем конкретен отговор.

Роуз погледна към мен и видях колко е неуверена. Лио нямаше да получи отговора, на който се надяваше, и най-ужасното беше, че част от мен се радваше.

— Защото си ми приятел, тъпчо — каза тя. — Освен това, ако те хванат да правиш нещо, което не трябва, и то точно преди концерта, ще сме прецакани, нали?

Лио врътна очи, сякаш не го интересуваше, но знаех, че не е така. Почувствах го точно по същия начин като него. И знаех, че ако Роуз му сподели как изпитва същите чувства към него, както той към нея, той щеше да направи всичко, което тя поиска.

— Попита ли Арън за Карли? — реших да се включа.

— Не, човече, той не беше в носталгично настроение, сещаш ли се какво имам предвид?

— Карли коя? — попита Роуз.

— Карли с мемориалната градина — отговорих.

— О, тази Карли — въздъхна Роуз. — Мислех, че имаш предвид момиче. Защо говорим за Карли?

— Рижи си има вземане-даване с някакво момиче в „Камдън — добави Лио и леко я разсея, а устата на Роуз остана отворена.

— Какво? Какво е станало? Рижи? Да не би изведнъж вече да имаш сексуален живот?!

— Не — казах твърдо, наслаждавайки се да видя, че новината, макар и предадена неточно, малко я подразни. Трябваше по някакъв начин да говоря с Арън, дори и той да е последният човек, с когото искам да бъда в една стая. — Виж, Лио, може ли да дойда с теб след училище, за да поговоря с Арън? И след това ще отида у Роуз. Когато ти ще излезеш да си бройка или каквото е там.

Лио ме изгледа от горе до долу.

— Не знам, Рижи, ти и Арън не сте точно… съвместими, а нещата са малко тегави в момента. Знаеш. Проблемът с бройката.

— Боже, искам само да говоря с него, няма да се женя за него — отвърнах. — И може би ако съм наоколо, ще имаш повод да не се забъркваш с гадостите на Арън.

— Ти си избра погребението. — Лио сви рамене и се усмихна едновременно. Прозвуча зловещо.

— Добра идея — прошепна Роуз, докато Лио притича през улицата да настигне някакъв познат. Току-що бяхме излезли на площад „Долфин“ и се вляхме и постоянния поток от стотици деца, поели в същата посока. — Сега ще можеш да го наглеждаш, за да се увериш, че няма да се забърка в сериозни неприятности.

И когато Роуз изостана, за да се включи в клюките, които си разменяха Каша и момичетата, Лио се върна назад и ме изчака.

— Добре е, че се размотаваш с нея — започна той. — Така ще можеш да се погрижиш да стои настрани от неприятности. Опитай се да разбереш с кого още се вижда.

— Още? — попитах го аз.

— Освен нас, дебил — отвърна той.

Комплексът на Лио винаги кипеше от живот, двайсет и четири часа в денонощието. По това време на деня беше пълно с малки деца, които си играеха след училище, изпълвайки зелените пространства под дърветата с писъци и смях. По-големите караха колела и скейтборд на импровизирана писта с препятствия и се спускаха по бетонни стъпала, рискувайки да си навлекат гнева на старците на пейката, които пък се възползваха от топлия септември. Музика се носеше от отворените прозорци, пране се вееше по балконите на високата кула, която се извисяваше в небето отвъд обсега на очите ми.

Домът на Лио беше на осмия етаж на дълъг блок с балкони, които гледаха към пътеките на зеленото пространство наоколо.

Асансьорът беше шумен и бавен и миришеше на цигари.

— Значи, сега си момчето за поръчки на Арън? — попитах Лио по-късно.

По целия път си бърборехме обичайните глупости, като например как вървят репетициите, за футбол, момичета, музика, а после, като влязохме в комплекса му, той просто млъкна. Нито дума повече.

— Не за това става въпрос и го знаеш — каза той.

— А за какво тогава?

— Хората го уважават, Рижи — заяви той. — За човека, какъвто е, и за това, което е направил.

Успях да мълча цял един етаж.

— Защото продава наркотици и наранява някого почти до смърт?

— Този глупак знаеше рисковете. Не беше просто някакъв обикновен човек, на когото да се е нахвърлил. По улиците се води война, човече.

Исках да се засмея, но нямах представа как ще реагира, ако го направя, а и той беше прав. През последната година в Лондон се случваше поне по едно нападение с нож всяка седмица. Имахме събиране в училище по този повод. Обсъждаха набирането на средства за поставяне на металдетектор на главния вход, което беше тъпо, защото имаше поне около десет други начина за влизане и излизане от сградата.

— И ти си обикновен човек — казах вместо това. — И си китарист, при това много добър. Не си струва, нали? Да се забъркваш в тези гадости?

Лио ми хвърли дълъг, настоятелен поглед, когато асансьорът се разтресе и спря.

— Рижи, ти просто не знаеш какъв е животът ми. Вие дори не ме познавате наистина.

— Рижи! — Майката на Лио засия, когато ме видя. — Нали ще останеш за вечеря?

Аз бях образецът за добър приятел, онзи, когото майките винаги се радват да видят, защото това означава, че децата им не са се включили в гангстерска война в сряда вечер след училище.

— Благодаря, госпожо Крофърд — отговорих, — но не мога.

Лицето ѝ помръкна и видях тревогата, изписано на него.

Лио дори нямаше представа какъв късметлия е да има майка, на която ѝ пука.

— Кажи ми как е Наоми. Обадих се на Джаки, но тя не вдигна, не че я обвинявам, не мога да си представя какво преживява в момента.

— Все още без промяна — отговорих аз и тя изведнъж ме прегърна и прошепна в ухото ми.

— Толкова е хубаво да те видя, не съм те виждала толкова отдавна. Ще държиш моето момче под око вместо мен, нали? Тревожа се за него.

Тя ме пусна.

— Е, радвам се да те видя въпреки всичко.

Кимнах в мълчаливо обещание, че ще направя всичко възможно, но какво, ако Лио беше прав? Може би изобщо не го познавах.

Арън се беше проснал на един стол в ъгъла, единият му крак висеше на облегалката, и играеше. На екрана няколко компютърно генерирани гангстери падаха поносени от картечницата му.

— Да! Копелета! — извика той към Лио. — Ела тука, братле, глей как ги трепа тия шибаня…

— Здравей! — отвърнах аз.

Арън ми хвърли поглед през рамо.

— Какво, по дяволите, е това? — каза той, докато ме гледаше. — О, майка му стара, утрепаха ме!

— Аз съм Рижи — заявих. — С Лио сме приятели.

— Рижи е в групата — добави Лио, сякаш не беше съвсем наясно дали иска да оповестява, че сме приятели.

— О, да — отвърна Арън и ме изгледа от горе надолу. — Изглеждаш голяма работа… Рижи.

— Благодаря — казах аз и той се подсмихна. Не го каза като комплимент.

— Е, как е? — опитах се да поддържам някакъв разговор.

— Много подобре, ако спреш да ми говориш — заяви той и отпусна конзолата, когато изгуби още един живот. — Братле, ще отведеш ли това оттук, моля те?

Отне ми известно време да схвана, че „това“, за което той говореше, бях аз.

— Имаш ли нещо против да те попитам нещо за времето, когато си учил в гимназия „Темз“? — искаше ми се да не звуча толкова помпозно, но така се получи. Проблемът беше, че дори да се бях опитал да звуча по-гангстерски, пак щеше да се получи глупаво.

— Ами, опитах се да не се застоявам особено, схващаш какво имам предвид — засмя се Арън, а Лио се загледа в краката си.

— Спомняш ли си Карли Шийлдс?

Арън наклони глава и ме погледна.

— Да, хубаво момиче. Истински сладкиш. Бяхме заедно за известно време. Да, беше тъжно.

Изненадах се от мекотата в гласа му, от усмивката му.

— Арън! — майката на Лио се провикна от кухнята.

— Какво, по дяволите? — обади се Арън. — Не спира да ме дразни.

— Виж, няма значение — казах аз и станах. — Лио, ще дойдеш ли с мен при Роуз?

— Да, може би… — Лио понечи да стане.

— Бях потресен, когато се самоуби, вярно, беше тъжна работа. Беше добро момиче, знаеш ли? За малко ме накара и аз да се чувствам добър. И тогава ме заряза, просто ей така, и започна да става доста странна.

— Странна ли? — опитах се да не прозвучи твърде заинтересовано.

— Тя откачи, няколко дни преди това. Спомням си. Промени се тотално.

— Наистина ли? Как? — продължих да задавам въпроси.

— Дойде при мен и ме попита дали познавам някого, който би убил човек за нея. Каза, че има пари.

— Какво? — попита Лио.

— Лъжец ли ме наричаш? — предизвика го Арън веднага. — Аз ѝ отвърнах, не, момиче, но сега, като се замисля, трябваше да взема парите ѝ, и без това нямаше да я има дълго време, че да си ги иска обратно.

Променила се е. Била е уплашена. Искала е някого мъртъв…

— Изглежда, наистина е превъртяла — казах аз. — Идваш ли, Лио?

Лио се изправи, но ръцете на Арън го спряха.

— Не, Лио. Никъде няма да ходиш, братле. Имаме планове.

— Но ти нямаш нужда от мен, нали? — Лио пристъпваше от единия си крак на другия.

— Няма значение дали имам нужда от теб или не, ти си ми брат. Идваш.

— Добре. — Лио седна. — Разбира се.

— Пиши ми по-късно — казах.

— Разбира се.

За миг се почудих дали не трябва да остана, или ще помогне просто ако съм наоколо. Последното нещо, което исках, беше да оставя Лио да пресече линията, след която нямаше да може да се върне назад, ако можех да го предотвратя.

— Аз може…

— Ти, недоразумение, не си нужно — каза ми Арън. — Потискаш ме, човече.

— Лио? — Лио не ме погледна. — Знаеш ли какво ще ти кажа, ще взема да се обадя на Роуз, може тя да намине и да измислим нещо тримата, а?

— Рижи — Лио ми хвърли предупредителен поглед. Искаше да ми подскаже, че ако се застоя още тук, нещата няма да станат по-добри. — Трябва да тръгваш.

И въпреки това не помръднах, не можех. Докато Арън не скочи от мястото си и не се надвеси внезапно над мен, лице в лице.

— Брат ми ти каза да се чупиш, така че давай, преди да те изведа навън и да ти покажа как се вземат стълбите по бързия начин.

Видях слюнка в ъгълчетата на устата му, многобройните малки червени вени в очите му и се изплаших, мамка му.

— Ще се видим по-късно, Лио.

Той ме погледна, но не отговори. Нямаше нужда, очите му казваха всичко.

23

Улицата на Роуз беше спокойна, всички хлапета се бяха разположили на сигурно в прохладните си домове с климатик или играеха в оградени градини. Колите, които струваха два пъти повече, отколкото повечето хора печелеха за година, стояха навън, лъснати и чисти, и ако се беше появил дори един човек на улицата, щеше да ме загледа, за да може да ме спомене на следващото събрание на квартала. Къщата ѝ беше тиха, никакъв знак от баща ѝ или от Аманда.

Чувствах лека вина, че не съм с Наоми, но Аш спомена, че дори и тя няма да ходи днес. Изглежда е била будна цяла нощ, за да декодира цифрови комбинации, които вероятно не могат да бъдат декодирани. Аз обаче имах нужда да съм тук, защото, виждате ли, Роуз беше нещо повече от човек, тя беше мястото, където не беше необходимо повече да умувам, където можех просто да бъда себе си за известно време, и това беше истинско облекчение. Не съзнавах колко много умора ми се е насъбрала, колко много ми се иска просто да се отпусна за малко.

Домът на Роуз беше идеалното място за тази цел, беше убежище на реда, изолирано с пари. Имаше си жена, която идваше четири пъти в седмицата, така че никога да няма купчина пране по стълбите или неизмити чаши в мивката. Винаги миришеше хубаво и имаше цветя във вазите в коридора и дневната, а също и на горния етаж.

Щом пристигнахме, Роуз отиде горе да се преоблече и се върна долу в провиснала тениска и клин, боса, а дългата ѝ коса беше пусната. Наблюдавах я, когато се запъти да ни направи сандвичи с бекон, а после ми връчи моя заедно с кола в стъклена бутилка и сламка.

— Значи се притесняваш за Лио?

— Нещо такова — отвърнах аз. — Да. Ти не се ли?

— Не съм сигурна. Той си има тъмна страна, знаеш.

— Какво искаш да кажеш? — погледнах я аз.

— Искам да кажа, че понякога той не е Лио, когото познаваме. Понякога е свиреп.

— И с теб? — в гласа ми се прокрадна острота и Роуз я улови.

— Не, разбира се, не и с мен. Аз съм го опитомила, направо яде от дланта на ръката ми. Просто виждам какво му става понякога. Той се чувства като в капан.

— Не знам — въздъхнах. — Родителите ми ме мразят. Ти мразиш своите родители. Изглежда е нормално да мразиш семейството си, нали?

Мислех си колко бесен изглеждаше Лио, макар и тъжен и уплашен. И начинът, по който той постъпваше, сякаш искаше да бъде за Арън някой друг.

— Как е у вас? — попита тя с наполовина пълна уста и аз свих рамене.

— Не като тук — отговорих.

— Тук не е като тук, когато те са тук — каза ми Роуз. — Знаеш как е, мисля, че планират да имат бебе или тя вече е бременна. Всеки път, когато вляза в стаята, спират да говорят. И знаеш ли, всъщност не ме е грижа дали ще си имат бебе, само дето ми пука за бедното дете, да расте с тези идиоти. Трябва да има закон или нещо такова, тест, който да не ти позволява да забременееш, ако нямаш нужния интелект да станеш родител на човешко същество.

— Това пък какво беше? — засмях се аз.

— Какво? — Роуз също се засмя.

— Това не прозвуча като теб, а звучи, като че ли си чела вестник или нещо такова.

— Да не казваш, че съм тъпа?

Роуз обели коричката на своя сандвич и я хвърли по мен, когато свих рамене през смях, а очите ѝ искряха. Това беше Роуз, която познавах, спокойна, безгрижна, открита. Не онова дистанцирано, разсеяно и зло момиче, което видях онзи ден.

— Роуз, може ли да те питам нещо… отвратително.

— Ха, да, продължавай. — Очите на Роуз светнаха.

— Баща ми… той никога не е… Искам да кажа, опитвал ли е някога да…

Роуз продължи да кима, чакайки да довърша изречението.

— Мислиш ли, че баща ми е перверзник?

Роуз се засмя.

— Определено.

— По дяволите, какво ти е направил?

— О, не, не, Рижи! Не мисля, че баща ти е перверзник. Той никога не ми е правил нищо, освен да се отнася с мен съвсем прилично и да се опитва да надникне в деколтето ми.

— Мили боже! — покрих с ръце лицето си.

— Шегувам се, глупаче — смееше се тя. — Баща ти е като всички бащи. Адски смущаващи, но не и зли. Доста съм сигурна.

— Така ли? — Сигурно изглеждах притеснено, защото тя постави ръце около врата ми и ме прегърна.

— Стига сме си говорили глупост и да се съсредоточим върху проблема на деня — заяви тя. — Филмите тук или горе?

Погледнах големия телевизор на стената във всекидневната и си помислих как сме сами с Роуз на двойното ѝ легло.

— Ти решаваш.

— Горе. Много по-интимно е — тя ми се ухили, докато грабваше пакети с чипс и още няколко коли.

— Няма ли да пиеш тази вечер? — попитах я аз.

— Мога да издържа двайсет и четири часа без алкохол — заяви тя. — Аз да не съм майка ти.

Когато тя го каза, по някакъв начин прозвуча смешно.

Преди да започне филмът, Роуз загаси всички лампи без малките приказни светлини, които обрамчваха таблата на леглото ѝ, и няколко ароматизирани чаени свещи на рафта над него. Седнах отстрани на леглото ѝ, сгънах една възглавница под врата си, единият ми крак опираше на земята.

Преди да умре, баба ми казваше, че в миналото в Холивуд, преди да разрешат сексуалните сцени и голотата, имало правило, че дори при женените двойки, показвани на екрана, винаги единият крак трябвало да опира в пода, така че да е напълно ясно, че не биха могли в момента да правят секс. Макар, разбира се, да си е напълно възможно да се прави секс с един крак на пода, ако човек наистина реши да го прави, поне това ми каза баба. Както и да е, тази вечер се чувствах по-безопасно, ако следвам това правило, да се контролирам, да не казвам нищо, което да издаде как се чувствам в момента — равнозначно на усещането да се измъчваш ужасно и същевременно да си неизказано щастлив.

— Любимият ти. — Роуз кликна през Айтюн и препрати филм към телевизора. — „Клуб „Закуска“.

— Наистина ли? — ухилих ѝ се. — Ти дори не харесваш този филм.

— Не че не ми харесва, просто предпочитам моите филми да са правени след раждането на Христос, но ти каза, че това е черешката на всички тийнфилми, правени някога, затова реших да му дам още един шанс. Защото искрено се разкайвам, че се държах с тебе като гъз, и това е най-малкото, което мога да направя.

— Всичко е наред — отвърнах аз, опитвайки се да не засияя от щастие колко перфектен е този момент.

— Значи казваш, че съм гъз?

— Не, казвам, че не беше на себе си, в известен смисъл. И се тревожа за теб, знаеш го.

— Знам. — Роуз бързо ме прегърна. — Но знаеш ли какво, аз съм окей. Съвсем окей съм си. Сякаш най-накрая осъзнах коя съм аз. Превръщам се в жена, Рижи.

Глътката кола излезе през носа ми. Роуз ме прасна с възглавницата по главата и си помислих, че може би, може би това е първият път от много отдавна, когато наистина чувствах пълно щастие. Ако можех да накарам часовника да спре и този миг да продължи вечно, щях да го направя.

Изгледахме филма, или поне аз гледах как всеки кадър трепти, докато се опитвах да овладея чувствата си и не успявах.

Моли Рингуолд си сложи червилото по нейния си неповторим начин, Джъд Нелсън замахна във въздуха, а когато се появиха финалните надписи, Роуз грабна ръцете ми и ме придърпа по-навътре в леглото.

Тя наистина го направи. Не си го измислях. Гледах я как ме придърпва в средата, където лежеше тя, повдигна ръката ми и провря главата си под нея, така че да я облегне на рамото ми.

Мамка му, какво означаваше това?

— Знаеш ли какво, Рижи — започна тя. — Наистина мисля, че си най-добрият човек, когото познавам.

— О, я стига — казах аз, радвайки се, че не може да види глуповатия начин, по който се усмихвах към тавана.

— Ама наистина го мисля. — Главата ѝ се обърна назад, а аз извих врат, за да я погледна. — Никога не се отказваш от мен, нито ме оставяш да затъна. Няма знамение какви глупости върша или казвам, и това е наистина специално, ти наистина си специален човек за мен, нали знаеш?

Тя се извъртя така, че брадичката ѝ се опираше на гърдите ми, а сърцето ми прескачаше и биеше, тежестта ѝ върху мен караше тялото ми да се пръска и пука по шевовете, ръката и, преметната през стомаха ми, спря дишането ми. Това наистина се случваше, наистина бях на леглото на Роуз и тя наистина почти лежеше върху мен.

— Понякога се притеснявам, че не съзнаваш какъв невероятен човек си — каза тя и гласът ѝ беше толкова мек и нежен.

Това ми дойде в повече, завъртях се настрана и се обърнах към нея, така че лежахме по дължина, лице в лице, само на няколко сантиметра разстояние, но така поне можех да дишам. И по този начин можеше и да не умра.

— Изобщо не е така — отвърнах. — Аз съм си просто аз.

— Млъквай — отсече Роуз. — Ти си изумително, забавно, мило, лоялно човече, най-добрият барабанист в познатата ни вселена и най-добрият танцьор, и ми харесва как косата ти пада в очите, и носиш тези глупави ризи всеки ден и… Рижи, има нещо, за което се заклех да не ти казвам, обаче не мога да крия нищо от теб…

Времето забави ход и след това спря. Видях светлините, отразени в тъмносините ѝ очи, мъха по меките ѝ бузи и начина, по който горната ѝ устна се извива, когато говори, сребристия белег, точно отляво на устните ѝ, и сякаш всичко във вселената, от самото зараждане на времето, се е стремило точно към този момент, този перфектен, красив момент.

И нямаше нужда да чувам какво иска да ми каже, защото знаех, че нещо невероятно се е случило и Роуз чувства същото към мен.

Тя също ме обича!

Всичко ми се струваше толкова правилно, когато се протегнах и поставих ръка на талията ѝ, така трябваше да бъде, сякаш се надвесвам над нея и я целувам. И когато се случи, видях как очите ѝ се разшириха, раменете ѝ се стегнаха, и усетих как се отдръпва, когато устните ми срещнаха нейните, и все пак устните ми срещнаха нейните и за най-кратката частица от мига аз целунах момичето, което обичах, и разбрах какво е пълно щастие.

Тогава тя си отиде и остана само студен въздух, където е била.

Когато си дадох сметка какво се случи, видях Роуз да се взира в мен изправена, с широко отворени от ужас очи. Когато времето отново започна да тече, направо запрепуска.

— Мамка му, Рижи, какво, по дяволите? — каза тя. — Какво правиш? Как ти хрумна да…? Не исках това, защо си мислиш, че бих искала това? Ти — измежду всички хора. Да се опиташ да ме насилваш да…

— Не. Не съм, не бих… Съжалявам… Помислих си…

Всичко се завъртя около мен, но без мен, изоставах от времето, умът ми, тялото ми все още догонваха онзи поглед на лицето ѝ. Каквото и да си мислех допреди миг, е било погрешно. И то съвсем, абсолютно и тотално погрешно, по дяволите. О, мамка му, о, не, по дяволите, о, да му се не види!

— Съжалявам! — Скочих от леглото. — Съжалявам, само си помислих… просто усетих… Помислих си, че искаш да те целуна. Съжалявам, Роуз!

За първи път виждах Роуз толкова разстроена, толкова ядосана, лицето ѝ се покри с червени и бели петна.

— Оле, по дяволите, мили боже, Рижи, ти трябваше да си ми най-добрият приятел! Единственият човек, който не се опитва да ме чука. Имах ти доверие, с теб се чувствах в безопасност. И… и… и…

— Аз съм най-добрият ти приятел — приближих се към нея. — Роуз, моля те…

— HE! He се приближавай до мен.

Страхувах се да се движа или да говоря. Нямах никаква представа какво ще стане с мен оттук нататък.

— Ако беше най-добрият ми приятел, нямаше да направиш това, Рижи. Ако беше най-добрият ми приятел, щеше да знаеш, че…

— Да зная какво — започнах аз и увесих нос, знаейки точно какво възнамерява да ми каже, преди още да го каже, защото аз съм най-добрият ѝ приятел и наистина я познавам подобре от всеки друг, и въпреки всичко прецаках нещата възможно най-зле, тотално и тъпо.

Знаех какво се готви да ми каже.

— Рижи, аз не съм като теб. Аз съм хетеро. Не целувам момичета.

Десет месеца по-рано…

Първият ни концерт беше убийствен. Бяхме се събрали едва преди два месеца, но вече разполагахме с всички онези песни, достатъчни за албум. И знаете ли какво? Звучахме добре. Не като училищна група, не като банда хлапета. Бяхме страхотни, бяхме невероятни.

Когато свирехме заедно четиримата, нямаше и една погрешна нота. Сякаш бяхме предопределени да се срещнем в този живот и да променим музикалната история с нашето радикално звучене. Чувствах се адски въодушевено, направо прекрасно.

Тогава вече бяхме приятели, смеехме се и се шегувахме. Излизахме заедно, разменяхме си майтапи. Аз бях част от всичко това. Никога не бях изпитвала подобно чувство преди. Да си част от нещо толкова хубаво.

Най организира първия ни концерт, тя изтормози и досади до смърт на онзи пич със задната зала в кръчмата, докато той се съгласи, че можем да свирим, макар че нямало да ни плати. Не ни пукаше. Не ни интересуваше и дали някой ще дойде. Беше само думата — концерт. Първият ни истински концерт.

Залата беше празна, когато заехме местата си. Нямаше осветление, само няколко крушки, полюшващи се от тавана. Нямаше значение, беше първият ни концерт. И мамка му, звучахме убийствено! Дансингът беше безлюден, но дори не забелязахме. Всичко, което имаше значение за нас, бяхме самите ние. Среща на погледите, краката отмерваха такта, телата се полюшваха, устните припяваха. Сексът беше непозната територия за мен, но трябваше да е много по-добро от четирима души, толкова тясно свързани помежду си, че да познават ритъма на сърцата си.

И тогава един след друг хората започнаха бавно да идват от бара и на петото ни парче вече се беше събрала тълпа, температурата се покачи толкова бързо, че от тавана капеше пот като дъждовни капки. Изсвирихме всяка една от нашите песни, а после и всички кавъри, за които се сетихме, и накрая бяха в краката ни и ни молеха за още. Най-яката дрога на света.

По-късно собственикът на пъба ни дръпна щепсела и целият пъб се разбунтува и крещеше за бис. Беше страхотно. Навън в коридора погълнах цяла една малка бутилка вода, а Роуз излезе от тоалетната.

— Мамка му, ти свири изумително — каза тя, сграбчи ме и ме целуна по затворената уста. — Мамка му, обичам те, Рижи.

Стоях там дълго, след като тя си тръгна, и се опитвах да проумея всичко това. Сърцето ми от концерта ли препускаше така, или от устните ѝ? Каквато и да беше причината, адреналинът ме караше да треперя и да се треса. Чувствах се като в безтегловност. Бях зашеметена от нея точно в този момент, и го знаех. Знаех, че ще прекарам близкото си бъдеще влюбена в момиче, което никога нямаше да почувства същото към мен.

След като всички си тръгнаха, натоварихме инструментите ми във вана на един приятел на Роуз, когато собственикът излезе да ни види и запали цигара.

— Може да свирите отново — каза той.

— Само ако ни платите — отговори Наоми.

— Петдесет паунда — отвърна той.

Почувствахме се като милионери.

24

He си спомням какво се случи, след като Роуз ми каза, че не целува момичета, спомнях си само изражението на лицето ѝ — каквото и да беше, беше точно обратното на любов. Спомнях си как си тръгнах от тях, макар че нямам спомен как съм се обула или как съм грабнала нещата си. Спомнях си вечерната хладина върху пламналите ми бузи и как, докато тичах по улицата, меките подметки на кецовете ми не издаваха почти никакъв звук. Не си спомнях как се прибрах вкъщи или нещо друго, до момента, когато застанах пред огледалото ми и се погледнах.

Онова аз, което стоеше там, имаше силни, но не и мускулести ръце и стегнат стомах, скрит под широка риза, прикриваща малките ми гърди.

И другото ми аз, момичето, застанало зад мен, беше нещастното, онова, което можех да бъда. Онова, което ме следваше където и да отида, моят собствен, личен призрак.

За пръв път погледнах през рамо към моето отражение и право в очите ѝ. „Тя“ имаше дълга коса, която изправяше всеки ден, и точното количество червило за възрастта ѝ, прасковено, защото подхождаше на нейния тон на кожата. Беше момичето, което всички харесват, защото не е твърде красиво и не е твърде гръмогласно; беше перфектната най-добра приятелка, учеше усилено и винаги беше с навреме написано домашно. Справяше се прилично в училище, справяше се прилично в живота, а ако някое момче я забележеше, се преструваше, че е развълнувана. И може би с тези скейтър роклички, които нейната майка ѝ купуваше, и ботите на ток, нямаше да мине дълго време и щеше да си има приятел, защото въпреки че беше джинджър, тя беше хубава, с деликатни черти и големи зелени очи. Отстрани това момиче беше всичко, което едно шестнайсетгодишно момиче трябваше да бъде.

И майка ѝ толкова се гордееше с нея.

Но вътрешно това момиче всяка секунда искаше да плаче. Вътрешно крещеше, но не можеше да го покаже. Вътрешно се чувстваше изгубена и самотна, и уморена, толкова уморена да се преструва, че се чудеше дали ако накара сърцето си да продължи да бие, то ще боли толкова много от преструвките ѝ да бъде всичко, което всъщност не е.

Затова спрях да се оглеждам в огледала, докато препрограмирах външността ми да съответства на вътрешното усещане.

Но сега се огледах.

Накарах себе си да види коя съм аз, обръснатите страни на главата ми, с експлозията от коса, която падаше в очите ми. Изостреното лице и красивите зелени очи.

Сега гледах в огледалото, виждах себе си и най-накрая външното се припокриваше с вътрешното. Не виждах странно момиче, било то гей, или хетеро. Нито пък момиче, което иска да е момче.

Просто виждах себе си. Това бях аз — не се вписвах в нито една категория, освен в моята собствена, но защо това трябваше да има значение за когото и да било? Единственото, което исках, е да бъда себе си.

Мислех си за Роуз и за изражението на лицето ѝ.

Усещах болката на онова призрачно момиче, което толкова добре познавах.

Позволих си и да се влюбя в Роуз. Което беше адски кофти. Но по-лошото беше, че позволих на това чувство да се прояви в крайно неподходящото време. Роуз ми казваше нещо голямо и важно, а аз обърнах всичко да се върти около мен и я предадох, когато се нуждаеше от приятел, а не от гадже.

Какво, по дяволите, сторих?

Мамка му. Мамка му. Мамка му.

Какво, по дяволите, сторих?

Тогава се вгледах в очите си и това помогна. Помогна ми да се видя там и да се погледна с чувство на състрадание.

Всичко, което направих, бе да покажа как се чувствам.

Показах любов, копнеж и желание.

Но това беше всичко. И не беше нещо лошо. Не е лошо нещо да бъдеш този, който наистина си. За известно време цялата тревога изчезна и спрях да се гледам в огледалото, а вместо това се втренчих в града зад мен, който се виждаше от прозореца на стаята ми — светлините на милиони животи, премигващи по целия път до хоризонта.

Няма нужда да се отчайвам заради това, че съм смела, че рискувам всичко в името на истината. Вместо това се чувствах свободна, защото тази вечер счупих още една бариера пред истинското си аз, прекосих още един мост към живота, който исках. И засега, малко или много, се чувствах добре, че го направих, дори да съм изгорила моста след себе си.

Чувствах се горда.

Аш седеше там, когато пристигнах в болницата, и в момента, в който я видях, се почувствах подобре, в безопасност. Сякаш виждането с Аш е единственото нещо, което ме възпира да не изгубя контрол.

— Прибираш ли се въобще вкъщи? — поздравих я, опитвайки се да звуча нормално. Тя се беше отпуснала срещу мен, топлината на кожата ѝ срещу моята. — Аш, ще направиш ли нещо за мен? — попитах аз.

Тя ме погледна сънливо.

— Какво? — попита на свой ред тя.

— Ще хакнеш ли компютъра на баща ми?

— Да, дай ми имейла му — каза тя.

— Харесва ми, че дори не попита защо.

— Явно имаш основателна причина — прозя се Аш. — Защото аз използвам способностите си само за добри каузи. Но нека не е точно сега, става ли? Просто имам нужда да затворя очи за малко.

Чувствах тежестта на главата ѝ върху рамото ми и дишането ѝ се забави.

— Аш, мисля, че може би прецаках целия си живот — заявих аз.

Тя изхърка в отговор.

25

Събудих се рано, преди изгрев, след само един час сън в собственото ми легло. Все още беше тъмно, но чувах шумове от долния етаж. От мига, в който отворих очи, бях напълно будна, сърцето ми препускаше, чувствах цялото си тяло неспокойно, затова се измъкнах от леглото и проверих телефона си. Беше пълен с известия. Повече, отколкото бях в състояние да проумея. Погледнах в Инстаграм профила ѝ и видях видеоклипа. Роуз плачеше. Ядосана и разстроена.

Изгледах го.

Изпуснах телефона на пода.

Защо?

Защо би направила нещо подобно… Това не беше Роуз.

Сгреших, но не бях направила това, което тя твърдеше, нали? Не бях. Знам, че не бях, тогава защо се нахвърляше така върху мен?

Да ми е ядосана — разбирам. Да ме напада — добре. Но да ме тагва и да поства всичко това до всичките ни приятели? До всички, които и преди групата си мислеха, че съм задник. Сега имаха конкретна причина отново да смятат така.

Какво да правя сега?

Дали да отида на училище, да се държа, сякаш нищо не се е случило, след като знаех, че всички ще ме гледат втренчено и ще си шепнат, а може и още по лошо?

Цялото ми усещане за гордост и свобода, което почувствах снощи и с което си легнах, се изпари.

Винаги съм мислила, че Роуз ми е приятелка, че наистина ѝ пука за мен.

Не за кръвта и костите, от които бях изградена, а за онова, което е в главата и в сърцето ми. Но това, което се случи снощи, трябва да е било много по-лошо, отколкото съм си давала сметка. Защото я ядосах и нараних и ако съм я накарала да се почувства дори за секунда като отрепка, насилена и използвана… Мили боже, ами ако съм като тях?

— Ейми? — Грейси ме наричаше с истинското ми име само когато мама я е изпратила да ме извика за нещо. — Ейми?

Не отговорих, просто лежах там. Не бях сигурна какво да правя.

— Рижи?

— Влез, хлапе — извиках аз и тя тихо пристъпи, облечена в пижамата си на Скуби Ду, въртеше топката в юмрука си, а очите ѝ още бяха сънени.

— Какво става?

— Мама каза, че трябва да ме заведеш на училище, защото ѝ е лошо. Но няма никакво мляко за зърнената закуска, а аз не знам какво друго да закуся.

— Добре, всичко е наред, идвам. Провери дали има някакъв хляб.

Просто искам да оправя нещата. Просто искам всичко, което се случи снощи, онзи пост, който се появи в хронологията на всички, да изчезне и всичко да си бъде както преди.

Но нямах идея как да го направя.

Беше почти невъзможно да се изтръгна от страха и тревогата, които искаха да нахлуят във всяка частица от мен, но си наложих да го направя, да се облека и да обуя кецовете си. По пътя надолу спрях пред стаята на мама. Тя стоеше пред прозореца, гърбът ѝ беше изправен и стегнат.

— Искаш ли чай? — попитах аз.

Тя се обърна с пъшкане, за да ме погледне, цялото ѝ лице беше триъгълник, триъгълни очи и уста, тъга във всяко ъгълче. Майка ми изглеждаше като развалина.

— Моля — гласът ѝ беше дрезгав и сух, стаята вонеше на урина, чудех се дали не се подмокря в леглото.

Чаках. Искаше ми се… Искаше ми се да поговоря с нея за това, но не можех. Затова се съсредоточих върху единственото нещо, за което можех да се погрижа в момента. Сестра ми.

— Днес аз ще взема Грейси, става ли? Мога да се чупя последните десет минути от училище, за да съм сигурна, че ще бъда навреме.

— Благодаря. — Мама изобрази някакво подобие на усмивка, но само дотам.

Тя ми обърна гръб, придърпвайки пухената завивка над главата си.

Грейси говореше, но аз не слушах, а и нямаше нужда. Всичко, от което се нуждаех, беше да държа ръката ѝ, да усещам как ме дърпа и тегли за ръката, когато прескача и подскача, и да се концентрирам усилено да не мисля какво ме очаква в училище. Можех и просто да не отида, да оставя Грейси и отново да отида в „Камдън“, но ако не отидех, нямаше да знам колко зле е положението в действителност. Нямаше да знам дали Роуз е добре.

Грейси трябваше да дръпне ръката ми, за да ме накара да я пусна, защото бяхме стигнали до училищната порта.

— Ще дойдеш ли да ме вземеш? — попита тя и аз кимнах.

— Доскоро! — гледах я как тича към класа си, а игрището опустява и училищните майки и татковци си тръгват.

Не оставаше нищо друго, освен да се обърна и да застана лице в лице с това, което щеше да последва.

26

Всички бяха влезли в час, докато тихо се движех по коридорите с надеждата, че постоянното жужене и бръмчете в джоба ми най-накрая ще спре. Както преди време, когато Тали Лоусън изпрати снимка на гърдите си на Кларк Хенсън, той направи скрийншот и тя обиколи цялото училище. Някои хора я наричаха уличница, други пък наричаха него задник, какъвто определено беше, и в крайна сметка двамата бяха отстранени от училище за две седмици, след като полицията ѝ отправи предупреждение, че е направила неприлична снимка.

А пък когато се разнесе новината, че Наоми е изчезнала, никой вече не се интересуваше от циците на Тали.

Всички ме мразеха и същата онази несигурност, която някога изпитвах, се завърна. Все едно онзи призрак, момичето от представите ми, внезапно е изскочил изотзад и отново се е вселил в тялото ми, за да ме изпълни с болката и тревогата, които носеше в гърдите си.

Може би съм лъжкиня. Никога не съм била откровена с Роуз какво изпитвам към нея.

Може би не съм свестният човек, който си мислех, че съм.

Може би в края на краищата съм чудовище.

Влязох в час по музика и седнах по-напред. Можех да почувствам злобното шушнене зад гърба ми, усещах го по вибрирането в джоба ми. Извадих телефона си и бързо спрях профилите си.

— Рижи, какво правиш? — извика ми господин Смит, като ме изненада. — Дай ми телефона си!

Дори не ме изчака да му го подам, а направо го грабна от чина ми и го хвърли в чекмеджето на бюрото си.

— Ела да го вземеш след часа — каза той.

Но макар и без телефон вече, разликата не беше голяма. Още го чувах как вибрира в чекмеджето на бюрото и виждах проблясващите екрани навсякъде около мен, рояк от електронни думи, трупащи се и умножаващи се в оскъдния въздух, и всяка една жилеше като остра игла.

Звънецът би, а аз седях на стола, опитвайки се да покажа, че чувам всяка от промърморваните обиди, които се удряха в мен, докато всички излизаха.

Когато стаята се опразни, отидох при господин Смит.

— Виж, съжалявам, че ти се развиках — започна той. Изглеждаше нервен и объркан. Знам как се чувстваш. — Този клас наистина ме изкарва извън нерви понякога. Но ти си една от добрите и не заслужаваш това.

— Всичко е наред.

— Какво става? — попита ме той, изваждайки телефона от чекмеджето, но го задържа в ръка в очакване на отговор.

— Нищо — вдигнах рамене и погледнах към вратата.

Не исках да е мил към мен, страхувах се, че ако продължи, ще се разплача. Той стана от бюрото, приближи се и застана до мен.

— Хей! — Почувствах успокояващата тежест на ръката му върху рамото си, докато ме гледаше в очите. — Ако тия тука те тормозят, тогава говори, става ли? Не искам никой да крие и трупа негативното в себе си. Нищо не е чак толкова лошо, Рижи. Може да се обърнеш към мен, нали?

— Благодаря, господине — отвърнах.

Останах малко по-дълго и се чудех дали наистина бих могла да му кажа как втория път, когато целунах момиче, съм съсипала отношенията с най-близката ми приятелка. Вгледах се в зелените му очи и реших, че отговорът е „не“.

— Тук съм, когато имаш нужда — заяви той. — Ти си страхотно момиче, Рижи.

Това беше комично, защото се чувствах като ужасно момиче.

— Шибана мръсница — каза Каша, когато минах покрай нея. — Какво, да не ми заглеждаш циците, лесбо?

Държах главата си сведена и за първи път съжалих, че оставих голяма част от остриганата си коса на пода на фризьорския. Сега нямаше къде да се скрия.

— Да си чувала за съгласие? — Парминдер ме попита, докато минавах. — Изнасилвачка без пишка.

Спрях и си спомних причината, поради която отрязах косата си — защото исках да бъда човек, който не се крие зад завеса.

— Не стана така — обърнах се аз, но сега не само Парминдер и Каша стояха там, още шест или седем души от моя випуск се присъединиха към тях, със скръстени ръце и вирнати брадички.

— Вижте, не знам защо Роуз направи това — започнах аз и се получи погрешно. Опитах отново. — Аз просто… Допуснах грешка, това е всичко. Изтълкувах погрешно сигналите ѝ. Не знам защо тя реагира по този начин…

— О, да, разбира се, обвинявай жертвата. — Каша направи две крачки към мен, а аз отстъпих две. — После ще кажеш, че тя си го е просила.

— По дяволите, нищо не стана, почти нищо! — чувствах гърлото си стегнато и знаех, че ако проговоря отново, ще се разплача.

Ако си тръгнех, щях да изглеждам, сякаш не ме интересува; ако останех, щях да изглеждам жалка.

— Айде вървете всички на майната си. — Лио се появи до мен. — Изчезвайте, да ви няма и се пръждосвайте да кудкудякате някъде другаде, вещици такива.

— Значи си на нейна страна? — Каша повдига вежди. — Мислиш, че това, което е сторила на Роуз, е окей?

— Не, не съм на ничия страна, защото няма страни, шибано хлапе. Сега се омитайте.

Каша и Лио се гледаха в очите втренчено за миг и тя се подсмихна презрително, врътна се на пети, а Парминдер и останалите я последваха.

— Какво, по дяволите? — Лио поклати глава.

— Аз… не знам. Мислех си. Стори ми, се….

Той сложи ръка на рамото ми и тръгна с мен по коридора към музикалната зала. Не бях сигурна дали ме защитава, или ме води на, някое по-безлюдно място да ми удари един пердах, но поне никой не смееше да се дърви на Лио, никой не го спря и не му каза нищо. Само ни заглеждаха, докато вървяхме.

— Мамка му, Рижи, какво стана? — попита отново Лио, като затръшна вратата. — Какво направи?

— Не съм… — казах аз. — Аз… Просто, се опитах да я целуна.

— Какво? — Лио ме изгледа невярващо, сякаш бях малоумна, и вероятно беше нрав.

— Зная, Лио, зная, окей? Зная как звучи. Приех го погрешно, оставих се на течението и си помислих, че нещата, които тя каза, означават нещо съвсем различно, разбираш ли, и продължи не повече от секунда, след това тя ми каза да си вървя и аз си тръгвах. Опитах се да целуна момиче и изчезнах. Не ми казвай, че не ти се е случвало същото, без всичките тези глупости?

— Но Роуз не е момиче, Рижи. — Лио ме бутна по рамото и аз залитнах назад. — Тя не е някаква жена, която си срещнала в бара. Това е Роуз. Роуз. По дяволите, не ти ли е хрумвало, че е имало случаи, когато и аз съм искал да ѝ кажа, какво изпитвам към нея, да не говорим въобще да се опитвам да я целуна? Но не съм. Защото това е Роуз. И тя не се нуждае от теб и мен да я харесваме. Предполага се, че ние сме нещо много по-важно от това. Тя има нужда от нас да ѝ бъдем приятели. Защо мислиш, не никога не съм се опитвал да я целуна, колкото и много да искам.

Гласът му омекна при това признание, а главата му леко клюмна. Той ми беше бесен и имаше право да бъде.

— Пич — рече той и поклати глава.

— Това е проблемът обаче, нали? — казах аз. — Не съм пич.

— Пич — отново каза Лио, — Рижи, на никого не му пука, че си момиче. Никой не се интересува, че си гей. Не става въпрос за това.

Седяхме на подиума, където бяха разположени барабаните, прокарах пръсти по главата си и чувствах как се гърча отвътре, съсипана и не на мястото си.

— Боже, Лио, какво ще правя?

— Намери Роуз. — Лио седеше до мен. — Изправи се срещу нея очи в очи и оправете тази гадост. Но преди да го направиш, Рижи, трябва да си изясниш коя си. Трябва да поемеш отговорност. Изглеждаш, сякаш си я поела, обличаш се, сякаш си я поела, но в действителност просто играеш роля, с все косата и дрехите си. Ти криеш коя си, криеш какво искаш. Живееш неутрален живот, а неутралното не е решение. Не можеш да продължаваш така и да се надяваш, че никой няма да забележи малкия ти кльощав задник, защото, ако го направиш, хората винаги ще се стряскат от теб, от онази, която наистина си.

— О, мамка му, Лио — отвърнах, защото от истината, която разкриваше пред мен, ме бодеше. — Няма нужда да ми обясняваш за моята сексуалност. Как би могъл да знаеш какво е да си гей или нещо подобно? На теб ти е лесно, хетеро момче си, свириш на китара, по-висок си от всички момичета. Няма от какво да се притесняваш.

— Сериозно ли? — Той се взря в мен. — Забелязала си откъде съм аз, нали?

— За мен няма значение откъде са хората, какъв е цветът на кожата им или колко пари имат, дали харесват момчета, или момичета, или… или… всякакви подобни дивотии. Защо хората не могат просто да бъдат хора?

— Защото хората са задници — каза Лио. — И се предполага, че светът ще става едно по-добро, по-справедливо място, но не е така. И скоро няма да стане. Така че единственото нещо, което можем да направим, е да се погрижим за себе си, Рижи. Това е всичко.

И двамата мълчахме известно време. Усещахме, че един неправилен ход може да означава още един приятел по-малко, а никой от нас не искаше това.

— И така — продължи Лио, като смекчи тона си. — Виждала ли си я оттогава?

— Не, на училище ли е?

— Не знам, не съм я виждал тази сутрин.

Ох, изглежда, съм съсипала света около мен и ще трябва отново да започна от нулата.

— Мислиш ли, че ще дойде на репетиция?

— Мислиш ли, че въобще ще имаме концерт? Трябваше да го правим за Наоми, а сега… защо трябваше да я целуваш? Приятел от бандата! Нали се разбрахме точно още в началото, че трябва да запазим приятелството помежду си. Ето така се разпадат групите!

— Така е, значи ако Роуз влезе точно сега и попита „Лио, ще излезеш ли с мен?“, ти ще кажеш „не“, така ли? Така ли?

— Да… не зная. Да.

Вратата се отвори и затръшна шумно — и ето я и нея. Роуз. С ръце на бедрата, косата ѝ — опъната назад, без грим, с дънки и тениска. И беше адски ядосана.

— Или Рижи, или аз — заяви Роуз, като гледаше Лио, но сочеше към мен.

— Роуз… стига де, ти вярно ли? — Лио поклати глава. — Рижи е идиотка, но знаеш, че не е искала да те разстрои така, познаваш я, нали?

— Да не би да ми казваш, че това, което ми направи, е окей? — Очите на Роуз проблясваха и виждах не само гнева на лицето ѝ, но и искрената болка и как отвътре изгаря от агония. — Мислех, че съм с приятелка, а тя само се е опитвала да се сближи с мен? Това е като да… това е, все едно да се опитваш да се възползваш от мен, след като всички сме приятели. Това е зловещо и не е правилно.

Не мисля, че Роуз си даваше сметка колко много наранява Лио с тези си думи, защото, въпреки че аз го виждах — стиснатата му челюст, въздишката, — тя не търсеше това. Единственото нещо, което търсеше, беше скандал.

— Добре де, ама единственото нещо, което Рижи е направила, е да се влюби в теб и да се държи малко идиотски. — Лио се изправи, докато говореше на Роуз. — Опитала се е да те целуне, много тъп ход. Но тя не заслужава да бъде тормозена за това.

— Наричаш ме лъжкиня? — Роуз пристъпи леко към него, от нея хвърчаха искри.

Лио се намръщи, явно очакваше Роуз да се успокои или поне малко да омекне. Погледна мен, а после пак Роуз.

— Ама си е било само целувка, нали така?

— Майната ти — каза Роуз. — Щом не съм го искала, няма значение дали е било целувка, или опипване, или проклето ръкостискане. Не се прави така, не може просто да се метнеш на някого, не е редно.

— Роуз, моля те. Съжалявам, не исках да те разстроя така, толкова погрешно го изтълкувах… но наистина ме е грижа за теб и…

— И аз си мислех така — Роуз ме гледаше втренчено и погледът ѝ, изпълнен с ярост и болка вледеняваше кръвта ми. — Мислех си, че те е грижа за мен, но ти просто си като всички останали, приемаш ме, все едно съм парче месо. Имах ти доверие.

— Обичам те! — думите сами избухнаха от устата ми. — Обичам те, защото не си просто „парче месо“, а защото си забавна, умна и талантлива, и мила, защото те е грижа за мен, а понякога имам чувството, че си единственият човек, когото го е грижа за мен. И вчера се почувствах завладяна от тези чувства. Направих грешка, трябваше да го запазя в тайна. Направих грешка, Роуз. Ако беше моя приятелка, щеше да го знаеш.

Роуз ме изгледа дълго и студено.

— Ако ти беше моя приятелка, щеше да знаеш защо не мога никога да ти простя това, което направи. Концертът се отменя.

— Роуз… — Лио извика след нея, но докато тя отваряше вратата, се появи господин Смит.

Роуз застина пред него, очите ѝ не се откъсваха от неговите. Раменете ѝ се повдигаха с всяко вдишване и не можех да преценя дали се готви да му се развика, или да избухне в сълзи. Тя не направи нито едно от двете, просто стоеше като замръзнала.

— Къде си мислиш, че отиваш? — каза той, поставяйки ръката си върху нейната. — Деца, трябва да поговорим.

Очаквах Роуз да го избута, но вместо това тя се отдръпна, за да го пусне в стаята, и се облегна на затворената врата.

— Вижте — започна господин Смит. — Ние, учителите, не сме имунизирани срещу клюките, които обикалят училището. Вие двете добре ли сте?

Той погледна към мен и после към Роуз.

— Извиних се— казах аз. — Беше грешка.

— Добре — кимна господин Смит — Виж, Рижи, мисля, че това, което ти се случва в момента, е доста отвратително…

Роуз изръмжа и поклати глава.

— А онова, което ми се случи на мен, господине? — попита Роуз. — Одобрявате това, така ли?

— Роуз, хайде стига драматизира за един момент, моля те. — Господин Смит така я изгледа, че учудващо, Роуз се усмири, сведе глава и страните ѝ пламнаха.

— Да драматизирам? Тя ме насили, това добре ли е според вас? — Роуз направи крачка към него.

— Разбира се, че не е добре. — Смит ме погледна и ми се искаше да умра на място. — Това никога не е добре, Роуз. Но имаше ли злонамереност, гняв или омраза, когато Рижи е допуснала тази грешка? Ти си я отблъснала и тя не е направила отново опит, нали?

— Не. — Раменете на Роуз се смъкнаха, част от гнева ѝ се изпари. — Не, предполагам, че не.

— Вижте, училищните групи се разпадат постоянно, защото децата се карат или създават връзки помежду си и после се карат. — Господин Смит изгледа всеки от нас поред. — Това е скучно, предсказуемо и на кого, по дяволите, му пука, защото никой от вас няма да стане музикант, така или иначе. След няколко години училището ще свърши и ти ще живееш за сметка на баща си — каза той на Роуз, преди да се обърне към мен. — Ти ще постъпиш в университет и ще си намериш хубава приятелка, а ти… — Очите му се насочиха към Лио — Е, да се надяваме, че няма да поемеш по стъпките на брат си.

Изражението на Лио помръкна.

— Това е, което бих могъл да кажа — добави господин Смит. — Точно това щях да ви кажа, ако вие, хора, приличахте на някоя от останалите училищни банди, с които съм работил. Но вие не сте. Всъщност вас си ви бива, можете да свирите, да пишете и пеете и дори бихте могли да постигнете нещо с това. Ако се държите един за друг. Ако продължите да свирите въпреки това… спречкване. И най-малкото, мислех си, че всички вие ще искате да направите това заради Наоми. Или наистина сте готови да разочаровате семейството ѝ, майка ѝ и баща ѝ, които с такова нетърпение очакваха концерта, да видят колко много означава за хората дъщеря им и да имат съвсем малко късче надежда, че от нещо толкова ужасно може да излезе нещо хубаво.

Роуз потъна в стола и покри с ръце главата си.

Лио се обърна, загледан през прозореца.

Аз бях единствената, която не отвърна поглед от господин Смит.

— Искам да свиря на концерта — заявих. — Ще свиря.

— Лио?

— Да — кимна той. — Вътре съм.

— Роуз?

Роуз не помръдна известно време, а след това отметна косата от лицето си.

— Ще го направя — каза тя. — За Най, след това… не зная.

— Благодаря ви — отговори господин Смит. — Роуз, успокой нещата около Рижи, става ли? Кажи каквото трябва, за да прекратиш драмата. Това е последното нещо, от което училището се нуждае.

Роуз въздъхна и стисна устни.

— Сериозно? — Смит я погледна упорито. — Ти си над тези неща, Роуз. Поне мислех, че си. Ти не си злобна.

За момент изглеждаше, сякаш тя ще му възрази, но после се спря и сви рамене.

— Добре — каза тя. — Но само заради Най, заради концерта.

— Така, подобре се захващайте с репетицията тогава — отвърна господин Смит, отвори вратата към коридора и разбута малката тълпа, която се беше събрала да се взира през прозореца.

— Шоуто свърши — изсъска им Роуз. — Всички чупката.

— И аз ли? — гласът на Лекридж се чу някъде сред тълпата лица.

— Разбира се, че не, по дяволите… идвай тук, идиот.

Взех си палките и седнах зад барабаните.

Лио вдигна нотния лист.

— Мисля, че трябва да се захванем с Left Overs — това е парчето, което Лекридж е репетирал най-малко.

— Добре, да започнем с него — Роуз нагласи стойката с микрофона си.

— Роуз — казах. — Благодаря, че не си тръгна.

— Майната ти — отвърна тя, без да ме поглежда. — Това не променя нищо.

„Върви на майната“ си плейлистът на Рижи

Psychosocial / Слипнот

Please Don’t Go / Вайълент Фемс

Ride a White Swan / Т-Рекс

Girls Like Girls / Хейли Кийоко

Make Me Wanna Die / Прити Реклес

Death of a Batchelor / Паник ет дъ Диско

Smells Like Teen Spirit / Нирвана

Heathens / Туенти Уан Пайлътс

27

Веднага след края на репетицията излязох от училище и се отправих към болницата. Още два часа от цялата тази гадория беше последното нещо, от което се нуждаех.

Аш седеше пред стаята на Наоми, със слушалки на главата и отворен лаптоп.

В стаята на Наоми видях Джаки и Макс да седят край леглото ѝ. Джаки държеше ръката на Най, а Макс държеше нейната, двамата седяха мълчаливо, наблюдавайки издигането и спускането на гръдния кош на дъщеря им.

Седнах до Аш, потупах я по рамото и тя смъкна слушалките си, докато ме гледаше, обикновено правата ѝ коса сега беше в лек безпорядък и заплетена.

— Някакви новини? — попитах я аз.

— След уикенда ще започнат да ѝ спират лекарствата — заяви Аш. — Казват, че отокът — е спаднал, няма кръвоизлив, всички други наранявания са зараснали, така че сега просто трябва да видят какво ще стане, когато се събуди. Дали е в състояние да диша самостоятелно… дали все още може да говори, разбираш ли. Такива неща.

— По дяволите. Това звучи сериозно.

Продължаваше да изглежда невероятно, че това е истина, дори след последните няколко дни, дори след, като седях край леглото ѝ. Трудно ми беше да приема мисълта, че тя може да се събуди с увреден мозък или да не се събуди изобщо.

— В известен смисъл… — Аш отмести поглед от лаптопа. — В известен смисъл ще е подобре, ако остане така завинаги, поне ще изглежда, че все още има някаква надежда.

— Мрачно — казах аз.

— Чувствам се мрачно — Аш въздъхна и аз от солидарност направих същото.

Това, което наистина исках да направя, е да отида, да седна до Наоми и просто да прекарам малко време с нея, но не исках да се натрапвам на тихото бдение в стаята ѝ. Чудех се дали сънува, дали усеща докосването на ръката на майка си? Дали знае, че те са там? Надявах се, че да, в противен случай да е затворена вътре в собствената си глава, с всички тези тайни, които пазеше, вероятно беше много самотно и страшно място.

— Баща ти е захапал стръвта на моя фишинг имейл тази сутрин — отбеляза Аш и това беше друга мрачна мисъл, която отново ме връхлетя. — Старите хора са толкова лесни.

— Погледна ли в компютъра му?

Аш кимна.

— Да, претърсих го основно. Знаеш ли, че бебешките ти снимки са там? Бро, била си грозно бебе, като всички червенокоси.

— Аш, не се бъзикай с мен, моля те, не днес.

Ъгълчето на устата ѝ се изви в лека усмивка.

— Рижи, баща ти е добър човек. В смисъл, по-добър от средностатистическите. Като оставим настрана всичките жени, с които е изневерявал на майка ти, като цяло той е стабилен, читав човек.

— Сериозно ли? — Кръв нахлу в лицето ми, бузите ми пламнаха от облекчение. — Но кое е момичето?

— Той работи с местна благотворителна организация и се опитва да намери дом на семейства, които са станали бездомни в резултат на домашно насилие. Що се отнася до онова момиче, снимката е направена от баща ѝ, който разбрал къде живее тя и я изпратил на майка ѝ като заплаха. Затова папките са номерирани. Няма имена заради тяхната безопасност. Наистина трябва да го накараш да си актуализира софтуера и да му дадеш най-общи указания да не клика върху линкове в съмнителни имейли.

— Баща ми е добър човек — повторих думите.

— Не е съвършен, но не е лош.

— Добре, защото колко неудобно би се оказало? — казах аз и се усмихнахме една на друга, миг топлина мина през нас.

Ако можеше да излезе нещо добро от това, то беше да опозная Аш, да прекарам малко време с нея. Да видя чувството за хумор, което обикновено криеше толкова внимателно.

— Разглеждах тая татуировка в продължение на часове. — Аш отново се върна към екрана си. — Успях да отделя осем слоя числа, пунктуация и букви — виждаш ли?

— Как? — попитах аз, надничайки над рамото ѝ. — Искам да кажа, как решаваш коя цифра е част от даден слой?

— Защото, макар да изглежда наистина объркано, там има схема — пак този намек за усмивка. — Казах ти, че ще е така. Моята теория е, че всяка цифра или буква директно се докосва до част от друго число и буквите в съответния слой. Поне се надявам да е това. Ако не е така, тогава… дявол го знае.

Аш ми показа осем отделни полукръга, които беше отделила от оригиналния дизайн.

— Та сега ги гледам за друг модел, който да има смисъл. Нещо, което ще ми даде възможност да разбия кода, но нямам ключа. Нямам абсолютно никаква идея откъде да започна. Опитах всички възможни комбинации, за които се сетих, но никакъв напредък, а там има един милиард потенциални комбинации. Затова питах в една група активисти, които познавам, и всичките викат: какво, мамка му, е това? Зациклих, никакви идеи, и може би се опитвам да дешифрирам нещо, което дори не е там, разбираш ли какво имам предвид?

Тя ме погледна и аз свих рамене, тези неща изобщо не бяха по моята част. Е, ако беше поискала от мен да разстроя и да отчуждя от себе си някого от хората, за които най-много ми пука на тоя свят — виж, в това ме бива.

Взирах се в изображенията, едно след друго. Бяха като онези досадни тестове, които понякога уебсайтовете ти искат, за да докажеш, че си човек, а не някакъв скрипт. Колкото повече гледаш, толкова по-малко виждаш.

— Искам да кажа, те в правилния ред ли са? — попитах я аз. — Например от ляво надясно?

Аш сви рамене.

— Дявол го знае.

— Защото този трети кръг. Изглежда, сякаш може да е… Не, сигурно ще прозвуча абсурдно.

— Какво? — погледна ме Аш. — Давай, няма глупави идеи. Не много.

— Ами, това би могло да се окаже dot com, нали? Точка и com. Може ли да означава dot com?

Аш се вгледа в кръга.

— Мамка му — каза тя.

— Виж, ти си технически ум, просто казвам… — чувствах се глупаво, че казвам нещо.

— Не, имам предвид, че при някои видове вреден софтуер има кил суич, нали? Глупав, дълъг, случаен уебсайт адрес, който, ако е активен, изключва вируса. Но един такъв шибан, глупав, дълъг случаен уебсайт адрес е и чудесен начин да скриеш нещо наистина тъмно. Нещо, което може да знаеш само, че е там, ако имаш точните комбинации от букви и цифри, които изграждат адреса. Рижи, мисля, че може би го разгада!

— Наистина ли? — погледнах я аз.

— Ще те разцелувам! — каза тя и този път усмивката ѝ беше пълна, ярка и блестяща и за една луда секунда се изкуших да кажа „да“, окей, давай.

Но тогава си спомних какво се случи последния път, когато целунах момиче, Аш осъзна какво е казала, и усмивката ѝ замръзна в гримаса. Беше неловко, откъдето и да го погледнеш.

— Искам да кажа, може би не. — Аш гледаше упорито екрана си и аз се изправих. — Може би все още има много комбинации за преодоляване, но… това е начало. Ти не си толкова глупава, колкото селфитата, които си правиш на телефона и никога не публикуваш в интернет.

— Страхотно — заявих, радвах се, че отново се връщаме към нормалното.

— Рижи! — Джаки и Макс излязоха от стаята на Най. — Аш каза ли ти, че ще се опитат да я събудят? В понеделник! В деня на концерта. Няма ли да е прекрасно, ако се събуди и можем да ѝ кажем за него?

— Наистина ще е — казах аз. — Имате ли нещо против да отида и да поседя с нея?

— Не, разбира се. — Макс се усмихна. — Ти си ѝ добра приятелка, Рижи. Най-добрата.

Отидох, седнах до Най и ѝ говорих дълго за добрите стари времена. Времената, когато всичко изглеждаше правилно.

Нощта, преди Наоми да избяга…

Всичко, което искахме, беше да танцуваме.

Беше краят на учебната година, беше горещо и бяхме свободни. Нямаше какво да правим, къде да отидем, къде да бъдем, никой не ни очакваше и това чувство беше толкова хубаво, че ни се искаше да излезем, да се размажем и да танцуваме.

Дори и Най, която наистина не си падаше по излизанията, не обичаше тълпите и зяпащите я хора, беше съгласна да излезе. Носеше жълта лятна рокля и сандали с каишки, а Роуз сложи няколко маргаритки в косата ѝ. Тръгнахме, взехме по няколко хапчета всеки, докато вървяхме покрай реката, Парламента, през площад „Трафалгар“ и се насочихме към „Сохо“. Можеше да вземем автобуса, щяхме да съкратим пътя наполовина, но защо да се тъпчем в горещината с куп непознати, когато можехме да сме свободни, да се радваме на бриза, идващ от реката, на синьото небе над нас и на миризмата на градско лято с размекнатия асфалт и изгорелите газове. Вървяхме и разговаряхме, и се смеехме, и с всяка крачка светът около нас ставаше малко по-ярък и по-блестящ, покрит със злато. Усещането за радост в гърдите ми нарастваше и се разстилаше, докато стигна пръстите на ръцете и краката ми, пъстроцветен балон от щастие.

Не ме питайте как се измъкнахме от това, което направихме, и къде отидохме, защото не зная, но го направихме. Обикаляхме из барове и кръчми, купувахме питие след питие, Роуз се фукаше с кредитната карта на баща си и плащаше сметките.

Без страх и без възраст, ние се редувахме да играем опасни игри с персонала на бара, да се сдобиваме с водка и бутилки бира за тримата и „Ред Бул“ за мен. Аз не пих, но се чувствах пияна, смеех се по-силно и прегърнала с ръце приятелите ми, им се обяснявах колко ги обичам. Онази нощ това се каза много пъти, с всяко второ изречение от устните ни се отронваха декларации в любов.

На улица „Уордур“ няколко стъпала на едно мазе водеха до бар под земята. Преди беше незаконна пиянска бърлога, но днес „Сохо“ е предимно туристически, така че на практика едва ли е останало някакво наистина мръсно място. Още един тур хапчета и се насочихме натам, като последвахме звука на граймрап, който гърмеше оттам. Барът беше пълен, рамо до рамо, с всякакви хора, които можеш да си представиш, черни, кафяви и бели, гей и хетеро, и никой не се интересуваше от никого, само ние се интересувахме от музиката и се оставяхме ритъмът да ни погълне, да ни отведе към тежкия бас. Триене на кожа в кожа, бедра, задници, моето тяло, неговото тяло, нейното, цяло едно страхотно, потно, щастливо множество. Стана тъмно, докато танцувахме, и първа Роуз се отегчи, замъкна ни обратно на улицата и ни накара да се прибираме. Мисля, че щях да остана там до изгрев, ако можех, хареса ми да се изгубя сред всички тези тела.

Движехме се на зигзаг сред тълпите на път към площад „Сохо“, където скитниците воняха на бира и урина, мъже целуваха мъже по пейките и ние се проснахме на тревата, Лео измъкна някакъв джойнт от задния си джоб, малко смачкан, но все пак добър. Не зная дали това наистина се е случило, или просто така си го спомням, но когато легнах на тревата, чувствах как луната е толкова близо, на една ръка разстояние, че ако поискам, мога да се изтласкам от земната повърхност и да се приземя там без почти никакво усилие.

— Толкова е странно, че краят на учебната година настъпва през юли — каза Най. — Не се усеща като край, а като начало.

— Добре, защото не искам всичко това да свършва — отвърна Роуз. — Ние сме най-добрите на този свят.

— Аз също не искам да свършва — добавих аз. — Ние, четиримата, завинаги.

— Да — съгласи се Лио. — Ще пишат за този етап от живота ни в NME[1] за времето тъкмо преди да станем известни. Никога няма да свърши, никога. Не и с нас.

Фактът, че Наоми не каза нищо, фактът, че тя просто лежеше на тревата в жълтата си рокля, загледана в луната и с широка усмивка, на пръв поглед изобщо не означаваше нищо. Това беше просто Най, която си беше Най.

Но на следващия ден тя изчезна и всичко започна да се разпада.

И едва сега, когато гледах назад, осъзнах, че точно тогава тя се е сбогувала с нас.

28

Почти си бях вкъщи, главата ми беше пълна с музика и спомени, преди да се усетя, че не съм отишла да взема Грейси. Часовете ѝ бяха свършили преди повече от четирийсет минути. По дяволите!! Извадих телефона от джоба си, обърнах се и се затичах.

Звъннах на мама, но никой не отговори, затова опитвах и тичах, докато потърсих училището в Гугъл и се обадих на номера, даден там. Препрати ме на гласова поща.

— Ало? — виках и тичах, и се задъхвах на телефонния секретар. — Здравейте, трябваше да взема Грейси Сондърс, но закъснявам, така че…

Телефонът ми издаде звук, че имам обаждане, и спрях.

— Къде си? — попита мама веднага щом отговорих.

— Имах кофти ден в училище — отвърнах и толкова много ми се искаше да ѝ се примоля да ме прегърне. — Отидох да видя Наоми след това и… Съжалявам, забравих.

— Обадиха се от училището — продължи мама и гласът ѝ беше като лед. — Грейси направо си е изплакала очите. За щастие, госпожа Питърсън от горната страна на улицата я доведе, но оттогава не е спряла да плаче. Подобре се прибирай още сега и се опитай да ѝ обясниш защо си я забранила.

И ми затвори телефона.

По дяволите!

Мама отвори вратата, когато се появих на пътеката.

— Мислех, че поне за Грейси те е грижа — каза тя.

— Грижа ме е, аз съм единственият човек, когото го е грижа — отвърнах. — Просто имах наистина, ама наистина отвратителен ден. Къде е тя?

— Наистина отвратителен ден не е достатъчна причина да оставиш седемгодишната си сестра да стои сама на детската площадка.

— За разлика от водката. — Отдръпнах се и тя ме сграбчи за ръката доста силно, че да ме заболи.

— Вече ми идва до гуша от теб, Ейми. Забравяш, че ти си дете, а аз съм възрастна.

— Която е била твърде махмурлия, за да вземе детето си? — казах аз, като се освободих от нея и изтичах горе.

— Върни се тук! — извика мама след мен.

Грейси лежеше на пода с куклите си, размахваше крака, обути в бели чорапи, във въздуха.

— Съжалявам, хлапе — казах аз.

Тя се обърна да ме погледне и се усмихна.

— Плаках — заяви тя. — Сълзи, сополи и всичко. Получих бисквитка.

— Аз съм ужасна кака. — Седнах на пода до нея.

— Не си, моята учителка ме докара вкъщи с колата си, никой друг не са го водили. Какво е кака?

— По-голяма сестра.

— О, добре тогава, ти си кака! — Грейси ме прегърна силно.

— Значи не ме мразиш като всички останали? — попитах я аз и в гласа ми се появиха сълзи.

Уморих се да съм силна и точно в момента всичко ми идваше твърде много, за да не заплача.

— Не — отговори Грейси. — Кой те мрази?

— Не ти — казах аз, — а това е единственото, което има значение.

Чух звънеца на входната врата долу, когато Грейси се гушна в ръцете ми.

— Искаш ли да си играем на чаено парти?

— Не — отговорих.

— Много лошо, защото си ми длъжница — каза весело тя. — Аз ще съм кралицата, а ти — принцесата.

Дори не бях започнала да пия чашата си с въображаем чай, когато мама започна да крещи отдолу, всяка дума все по-силна от предишната, докато накрая влезе с гръм и трясък в стаята на Грейси.

— Как можа? КАК МОЖА?

Тя просто стоеше на прага и тикаше лист хартия към мен.

— Как можа? — повтори тя. — Знам, че нямаш срам, но наистина ли не се интересуваш от никого в това семейство?

— За какво говориш? — Погледнах листа, изглеждаше ми познат, но не се сещах откъде.

— Боже мой, Ейми, едно е да изглеждаш така… — Тя направи пренебрежителен жест към мен. — Но да насилваш приятелите си? Отвратителна си.

Внимателно свалих тиарата от главата си и станах.

— Връщам се след малко, ваше величество — казах аз и направих реверанс към Грейси, която ни гледаше с големи кръгли очи, готови да изскочат. Дръпнах вратата след себе си.

— Какво е това? — попитах аз, стараейки се да не повишавам глас.

— Достатъчно лошо е, че ти… не можеш да си нормална — измърмори към мен. — Но това? Баща ѝ е адвокат, нали знаеш?

Тя смачка на топка хартията в стиснатия си юмрук и я хвърли към мен. Приземи се в краката ми. Бавно я вдигнах.

Дъщеря ти се опита да изнасили Роуз Картър.

— Друсаш ли се? — попита тя.

— Мамо, не стана така — казах, опитвайки се гласът ми да остане спокоен, въпреки че усещах как всеки мой мускул трепери. — Това е лъжа.

— Значи не си направила това на Роуз? — Тя ме сграбчи за китката, болеше ме, когато ме вкара в стаята си, миризмата на застоял въздух и непрани дрехи ме удари право в гърлото. Внимавах лицето ми да е спокойно, безизразно.

— Не, разбира се, че не съм. Аз съм ти дъщеря, не ме ли познаваш изобщо?

— Това трябва да спре, Ейми. Тази глупост, тази фаза. Ти не си момче. Не си… лесбийка или каквото и да си мислиш, че си. Ти търсиш внимание, отчаяно. Това е жалко!

Тя изплю думата, сякаш имаше вкус на отрова, дори само произнасянето ѝ от нея ме нарани много по-дълбоко, отколкото си мислех, че е възможно. Издърпах ръката си от хватката ѝ, отидох до прозореца, отворих го и поех с пълни гърди вечерния въздух.

— Не ме наричай Ейми. Аз не съм тя. Целунах Роуз — заявих аз, без да я погледна. — Но тя не ме искаше, така че нищо не се случи и си тръгнах. Опитах се да я целуна, защото си падам по нея. И да, боли ме от това и съм разстроена, и се чувствам изгубена, защото тя не ме иска. А боли и съм разстроена, и се чувствам изгубена, защото по някаква причина тя иска да ме накаже, че изпитвам нещо към нея. И аз съм наранена, и разстроена, и изгубена, защото, ако момче се беше отнесло към мен по този начин, момче, което съм се опитала да целуна, можех да поговоря с теб за това и ти щеше да си мила с мен. Но вместо това ти мислиш, че съм отблъскваща, просто защото съм себе си. И това е всичко, което искам да правя, майко, да се чувствам комфортно в собствената си кожа, да обичам хората, които си струва да обичам. Не искам да наранявам или отвращавам никого. Просто искам да бъда себе си.

— Не. — Мама поклати глава. — Това не си ти. Това е порочно, ти си порочна. Извратена! Какво не е наред с теб?

— Какво не е наред с теб? — повече не можех да сдържам гнева и тъгата вътре в себе си, и думите избухнаха в мен. — Кой може наистина да мрази детето си толкова много само защото съществува?

— Ти не си мое дете — заяви мама горчиво. — Вече не. Не те признавам.

— Спрете! — Грейси отвори вратата, лицето ѝ беше смръщено. — Спри да ѝ говориш така.

За момент не бях сигурна на кого говори тя, но тя притича до мен и обгърна с ръце кръста ми.

— Иди долу, миличка. — Мама се опитваше да се усмихва на Грейси, но се получаваше нещо като озъбен череп. — Иди да погледаш телевизия.

— Не — каза тя. — Не, няма да оставя Рижи. Защо я мразиш? Аз я обичам. А теб те мразя!

— Махни си ръцете си от нея! — изкрещя мама, издърпа Грейси от мен и я събори на пода.

Грейси крещеше и плачеше, но когато тръгнах към нея, мама ми препречи пътя.

— Какво, по дяволите, правиш? — Лицето ми буквално дишаше в лицето ѝ, ярост извираше от всеки мой дъх. Аз съм кльощава и ниска, но на височина бях колкото нея и два пъти по-силна. — Какво не ти е наред? Нещата, които ми казваш, начинът, по който се отнасяш с Грейси? Кога, по дяволите, изобщо спря да даваш пет пари за някой друг, освен за себе си, и откъде ще дойде следващото пиене? Знаеш ли за какво си клюкарстват съседите? Не за мен, твоята дъщеря лесбийка. А за теб.

Ударът дойде отникъде и не беше шамар. Беше близка среща с кокалчетата на свития ѝ юмрук, а в лицето ми избухна болка. Чу се изпукване, когато главата ми се отметна назад и очертанията на стаята се замъглиха. Наложих на краката си да останат изправени на пода, коленете ми да не се подгънат, а свитите ми юмруци сякаш се слепнаха към краката ми, решени да не докосват мястото, където тя ме удари. Облизах кръвта от устните си.

— Рижи! — изпищя Грейси, а мама отстъпи назад, когато се наведох към сестра ми и я взех.

— Всичко е наред — казах. — Добре съм, ти как си?

Грейси скри пламналите си бузи в шията ми и аз я отнесох далеч от майка ми, като не откъсвах очи от пътя си, докато не я отведох в стаята ѝ и затворих вратата. После се обадих на тате.

— Рижи? — той вдигна веднага и аз бях толкова благодарна, че почти се разплаках.

— Тате, трябва да се върнеш вкъщи сега. Веднага.

— Проблемът е, скъпа, че имам още няколко…

— Тате, има проблем с мама, нещата са зле. Грейси се страхува от нея и… положението хич не е розово. Трябва да се върнеш сега. Ние сме твои деца и се нуждаем от теб — замълчах. — Грейси има нужда от теб.

— Окей.

Когато го каза, когато отказа да спори или да се опита да отлага, сълзите се появиха, бързи и горещи. Избърсах ги възможно най-бързо.

— След колко време ще дойдеш? — попитах аз.

— Зависи от трафика…

— Побързай — казах аз и затворих.

Седях с Грейси зад затворената врата и си наливах въображаем чай, сервирах си въображаема торта и се възхищавах на диадемата ѝ и на блестящите пластмасови обувки, докато не чух колата да спира отвън, а входната врата да се отваря и затваря. Чух гласа на мама и после на тате, накрая той отвори вратата на Грейси и тя се втурна да го прегърне.

— Всичко е наред, скъпа — каза той, — вече съм си вкъщи.

Изправих се, опитах се да мина покрай него, но той ме спря, наклони лицето ми, за да види синината, образувала се там.

— Тя ли го направи…?

Кимнах.

— Рижи…

Той се опита да ме прегърне, но се откъснах, не можех да приема успокоение от човек, който е позволил нещата да стигнат дотук. Да зная, че Грейси е в безопасност, ми беше достатъчно.

— Къде отиваш?

— Навън — казах аз и се обърнах да го погледна. — Просто навън.

И не знаех дали от подутото ми и насинено лице, или от погледа в очите ми, но той просто кимна и отстъпи встрани.

Долу мама плачеше на дивана, беше закрила лицето си с възглавница. Когато я видях, я мразех, имам предвид наистина я мразех. За пръв път в живота си я мразех толкова силно, че кръвта ми кипеше. Искаше ми се да вляза там и да отскубна кичур коса от главата ѝ. Трябваше да се махна оттук, преди да направя точно това.

От изпъкналата горна част на чантата ѝ, оставена на закачалката за палта до вратата, стърчеше познатата капачка на половинлитрова бутилка водка — развлечението за тази вечер. Без да се замисля, я грабнах и излязох, тръшвайки възможно най-силно вратата след себе си.

Паркът беше празен, слава богу, аз се скатах под пързалката и веднага щом се скрих от поглед, докоснах леко с пръсти подутата си устна. От допира направо потреперих, болката прониза зъбите ми и се разпростря към окото ми.

Цялото тяло ме болеше, сякаш всяка частица от мен беше насинена отвътре и отвън. Просто исках това усещане да спре.

Отвих капачката на бутилката, вдигнах я към устните си и отпих.

Вкусът беше гнусен, като безвкусно лекарство, опари устните ми, където бяха цепнати, и вътрешността на устата ми около венците. Гълтах против волята си и стомахът ми започна да се бунтува и клокочи. Въпреки това продължих да отпивам отново и отново. И отново. Една голяма глътка след друга. Извън малкия ми метален подслон с надраскани по боята имена на деца и твърде големи пениси започна да вали, диагонални водни струи превръщаха сухата земя в по-тъмна пързалка, а аз продължих да отпивам глътка след глътка. Постепенно езикът ми привикна към вкуса, а болката по лицето ми избледня. Още и още малко, и болката в гърдите и вътрешностите ми започна да отминава почти незабелязано, все едно нищо живо или мъртво в тази вселена не ме касаеше.

Топлината се разливаше в тялото ми, от корема навън и след това навсякъде, и въпреки че бузите и върховете на пръстите ми бяха като лед, не чувствах студ. Когато светът се наклони, аз се плъзнах с него върху твърдия бетон. Чух се как се смея, и дори това ми се стори далечно, сякаш наблюдавах някъде отстрани, наблюдавах някакво момиче с полуобръсната глава и разбито лице да лежи на земята и да се смее силно. Докато главата ми си почиваше в мръсотия и захвърлени фасове, видях се да го правя. Докато надигах последните остатъци от бутилката към устата си, ги разлях отстрани и те потекоха по разцепените ми буза и устни, видях се как лежа там, все едно тялото ми вече не е мое. Видях сълзите, чисти като водка, да се стичат към ушите ми. Видях се да плача и да плача, тялото ми се тресеше, гърдите ми се стягаха силно като свит юмрук и някъде в далечината чух риданията, които се изтръгваха от мен едно след друго, но не ги чувствах и това беше добре, това беше много добре. Погледнах нагоре, там, където върхът на пързалката оформяше нещо като покрив, с провесени мръсни паяжини, топчета дъвка и още нещо. Нещо странно, което не трябваше да е там, но не можех да схвана защо, и всичко започна да се върти наляво и надясно, докато загубих представа дали съм права, или лежа. Не ми пукаше, не изпитвах страх. Единственото, което исках да направя в момента, е да затворя очи и да оставя света да се люлее и движи отвъд затворените ми клепачи, докато престана вече да го забелязвам.

29

Някаква сила се опитваше да изтласка вътрешностите ми през устата, затова се изправих рязко, събудена в свят от болка, точно навреме, за да не повърна върху себе си.

Строполих се на колене, главата ми ги последва след няколко секунди, отново треперех и ми се драйфаше, басейн от прозрачна течност се оформи в мръсотията.

„Мамка му. Мамка му. Мамка му.“ Знаех, че казвам тези думи на глас, но те не звучаха като мен, бяха дълбоки и груби. Мамка му. Беше порядъчно тъмно и замръзвах. Размахах ръце около себе си, опитвайки се да вкарам малко топлина в болезнените ми кости, но такава нямаше. Всичко ме болеше, лицето ми пулсираше, гърдите ми, главата ми туптеше толкова силно, а най-лошото от всичко, мисля, че все още бях пияна, защото, когато се опитах да стана, светът направи всичко възможно да ме изстреля в космоса.

Боже. Изпълзях изпод пързалката и се насилих да се изправя, държейки се за грубия ръждясал метал и поемайки жадно студения въздух. Тогава видях, че вече не съм сама. Имаше някаква фигура на люлките, облечена в тъмни дрехи. Можеше и да не я забележа, ако не беше скърцането на ръждясалия синджир, докато се люлеете напред и назад. Вдигната качулка върху бейзболна шапка, пришити рамене. Трябваше да усетя бодване от страх, чувство за опасност, докато гледах това хлапе. Защото никое хлапе никога не е тук по това време на нощта, та да се забавлява на люлката.

Но не се страхувах. Значи това причинява водката.

Отнема ти всяка емоция, останала в теб, и те прави безстрашен. Вонящ и в болки, но безстрашен. За една пробягваща секунда почти съжалих мама. Ако се нуждаеше от това, за да преживее деня, сигурно се чувства ужасена през цялото време.

Седнах до хлапето на другата люлка и се почувствах като идиот, защото другата люлка беше за бебета и можех да се побера само в края ѝ. Беше неудобно и неприятно, но не можех да си тръгна сега. Ако си тръгнех сега, щях да изглеждам като още по-голям идиот. Хлапето не се движеше, лицето му беше скрито, потънало в тъмнината на качулката, но не видях оръжие, само бледи, тънки, познати ожулени пръсти около веригата. И тогава осъзнах, че и преди съм виждала този пръстен с маргаритка. Беше на Наоми, носеше го точно преди да изчезне.

— Наоми? — прошепнах името ѝ.

Мъртва ли беше? Да не би това да беше нейният призрак? Погледнах отново към пързалката, в случай че тялото ми все още е там, но не беше, значи това съм аз и това е тя, точно нейните дълги пръсти.

— Най?

— Оф бе, шматко! — Ашира се обърна и ме погледна, лицето ѝ се сгърчи от отвращение. — Боже, какво е станало с теб? Нищо чудно, че ме помисли за тъпия призрак на сестра ми, тотално си се отрязала. И за твое сведение, не е мъртва. Засега.

— Какво правиш тук? — попитах я аз. — Не е безопасно място!

— Не е, нито пък за тебе. Дойдох да помисля — отговори Аш. — Не мога да мисля вкъщи, нито в болницата. Опитвам се да разгадая татуировката.

— Какво? — Изглежда, че изоставах от реалността с няколко секунди и нищо от това, което ми казваше, нямаше смисъл.

— Знам защо се чувстваш прецакана — каза Ашира, когато не отговорих. — Не го споменах в болницата, защото, ами, стори ми се, че се справяш с това. Но сега… Както и да е, тая простотия циркулира цял ден. Първо ти си я целунала, после си я сграбчила за гърдата, след това си пъхнала ръка в панталоните ѝ. И най-пикантното от всичко, последния пост, който видях, казваше, че си си направила фалшив пенис и си го извадила в леглото.

— О, боже! — Цялото ми тяло, изглежда, се сви, изтрезняло от ужас. — Направила съм си пенис, от какво? От ролки от тоалетна хартия и бутилка от препарат за миене? Господи, аз съм момиче, което харесва момичета, защо изобщо да искам някакво подобие на пенис?

Аш се засмя.

— Троловете никога не са ги разбирали тези неща.

— Мамка му, никога няма да мога да се върна в училище. Никога.

— Ще можеш.

Аш гледаше право напред, между високите блокове, където светлините на луксозните мезонети и крановете, които строяха още повече такива, блестяха високо в небето.

— Пробвай какво е сестра ти да е изчезнала и може би да е направила опит да се самоубие, и ще видиш какви невероятни гадости ще се говорят за това. Тогава ще разбереш, че можеш да се върнеш в училище. Да се опитваш да целунеш и да се натискаш с шибаната Роуз Картър нищо не е. Мамка му, така или иначе, всички са се натискали с нея.

— Не всички — казах аз. — По дяволите, сега наистина се чувствам като пълен чекиджия.

— Мислех, че не ги харесваш тия. — Тя се засмя, и аз с нея.

— Това е най-лошото нещо. — Аш ме погледна и видях болката, изписана на лицето ѝ. — Не мога да продължа, Рижи, не виждам изход. Не и докато не разбера какво се е случило.

— Виж, петък е, а тя може да се събуди в понеделник и да ни каже — отбелязах аз. — Може би щеше да е подобре и по-разумно просто да изчакаме. Защото тя ще се събуди след няколко дни.

Аш стоя притихнала доста дълго време, веригите на люлката спряха да скърцат, докато тя мълчеше.

— Или може би няма.

— Чакай малко… — Нещо ми хрумна, когато мозъкът ми започна да изтрезнява. Проблясък на изображение, на нещо, което не беше на мястото си.

Станах от люлката и се обърнах, загледана в пързалката.

— Какво? — намръщи се Аш.

— Не съм сигурна дали това е истинско, или въображаемо, обаче…

Включих фенерчето на телефона си, върнах се при пързалката, като внимателно стъпвах върху мястото, където преди няколко минути бях повърнала.

— По дяволите, отвратителна си — каза Аш, докато ме следваше. — Като си помисля, че исках да те целуна.

— Чакай. Какво?

Тя наистина ли каза това, или си го въобразих?

— Какво? — Тя задържа погледа си и се опитах да схвана какво се случва, когато се присетих.

— О, боже, току-що си спомних…

Наведох се под извивката на пързалката и погледнах. Седели сме тук често, говорили сме си и сме се мотали тук, но никога не сме поглеждали нагоре, дори не ни е хрумвало. И никога нямаше да ми хрумне, ако не бях толкова безсилна да се изправя.

Насочих светлината право към извивката и го видях в най-тесния ъгъл на триъгълника.

— О, боже мой — прошепнах и купища паяци и буболечки се втурнаха надолу по ръката ми, когато посегнах и го отлепих, изнасяйки го да го разгледам на светлината на фенерчето.

— Какво е това? — попита ме Аш и видях как лицето ѝ се промени.

— Това е телефонът на Наоми. Това е нейният телефон! Трябва да го е скрила тук!

Взирахме се една в друга в тъмнината.

— Това променя всичко.

Не исках да се натъквам нито на майка ми, нито на баща ми, затова преведох Аш по алеята до задната врата. Надявах се да са във всекидневната и там да си тровят взаимно живота.

— Събуй си обувките — прошепнах на Аш, преди да влезем вътре. — И се опитай да не вдигаш шум.

— Това е твоята къща, нали? — попита тя с ококорени очи, докато ѝ шътках. — Драма, голяма.

Вратата заяде, нещо ѝ пречеше отдолу и едва когато го измъкнах, видях, че това е портмонето на мама, монети бяха пръснати по пода, а чантата ѝ беше с краката нагоре, червило без капаче, ключове. Празната ѝ, изтърбушена чанта, захвърлена при стената, рязко падна при перваза, като че ли е била гневно метната при броенето.

— Явно доста се е ядосала, че съм ѝ свила водката — прошепнах, докато се промъквахме през кухнята.

Вратата на всекидневната беше леко открехната. Мама беше заспала на дивана, никаква следа от тате. Отново ли беше излязъл?

Посочих с глава нагоре по стълбите и Аш ме последва по чорапи. Вратата на Грейси беше отворена и нощната ѝ лампа светеше — сигурен знак, че е била разстроена, преди да заспи, защото мама ѝ позволяваше да оставя вратата отворена само ако се страхува от нещо. Понечих да вляза, когато видях, че баща ми се е проснал на пода до нея, със затворени очи, телефонът му лежеше на гърдите му.

За секунда си спомних, че навремето това беше моето легло и той също спеше до мен, когато се страхувах да спя сама, и почувствах нещо да се разлива и пречупва вътре в мен, щастие и тъга се смесиха в единно усещане за загуба. Някога всичко вкъщи излъчваше топлота, сигурност и доброта. Радвах се, че Грейси е заспала с това усещане тази вечер. Искаше ми се и аз да можех.

Аш огледа стаята ми, барабаните в ъгъла, дрехите по пода, седна на леглото ми и се втренчи в телефона.

— Мислиш ли, че го е оставила там? — попитах я аз.

— Да — отвърна тя. — Да. Мисля, че го е сложила там и че е допускала възможността ти да го откриеш преди много седмици.

— Но защо? — Седнах на пода и облегнах гръб на вратата на стаята ми. — Ако си решила да бягаш, защо ще го правиш?

— Защото, каквото и да правеше, тя винаги имаше съмнения. Не достатъчно, за да я възпре, но достатъчно, за да ни остави начин да я намерим. Само че, по дяволите, ние не го открихме, нали? Не и преди да стане твърде късно!

— Не знам колко пъти съм седяла под тази пързалка, след като тя изчезна — казах аз, загледана в него. — Работи ли още?

Аш натисна бутона. Батерията беше сдала багажа.

— Мога да се опитам да го заредя, но не го е сложила в калъф или нещо такова. Пързалката е добро място за предпазване от дъжда, но не е влагоустойчива. Преди да го заредя, ще го разглобя и подсуша с малко ориз.

— Дали да не…

— Не, няма да се обаждаме на шибаната полиция!

Беше ми ядосана.

— За бунтарка си много склонна да ги замесваш тези свине, но те пет пари не дават, Рижи. Не го забравяй.

— Аз… добре… може би.

— Тя ни е оставила следи, като е пускала трохи хляб по пътя, за да можем да я намерим. — Аш се взираше в заспалия телефон, докато говореше. — Плейлистите, песента, която е записала и качила, след като избяга. Телефонът, Инстаграм профилът на DarkMoon. Трябва да е имала нов телефон или айпад, или нещо, с което да се е занимавала, докато е била заключена, и може би в началото ѝ се е сторило като вълнуващ, скъп подарък.

— О, да, профилът ѝ в Инстаграм — казах веднага. — Бях забравила за това, но го проверих и…

Извадих телефона си и започнах да търся в профила ѝ.

— Няма нищо. Само тези рисунки и скучни гледки от Лондон. Всъщност една и съща снимка всеки път.

— Дай да видя. — Аш взе телефона от ръката ми и бавно прехвърли снимките. — Права си. Тези са еднакви. Същият ъгъл, един и същ изглед всеки път, само различно време на деня… О, мамка му, Рижи. Ама че сме тъпи.

— Защо? — взирах се в албума със снимки.

— Защото тя се е опитала да ни покаже къде е. Тя е имала изглед на мястото, където е била държана, и точно това е било то. Но не го видяхме навреме, за да попречим да бъде наранена.

— Трябва да е имала достъп до интернет, но е била контролирана и наблюдавана от някой друг — продължи Аш, едновременно ядосана и развълнувана. — Точно така е било.

— По дяволите — казах аз.

Очите на Аш блестяха, докато ме гледаше.

— Всичко пасва.

— Може би, може би пасва, Аш…

— Ще занеса телефона вкъщи и ще поработя върху кода на татуировката. Трябва да има още улики. Още отговори, които може да ни помогнат да разбием татуировката.

— Аш — спрях я аз, докато се отправяше към вратата, — ами ако сме предали доверието ѝ, като не намерихме телефона ѝ навреме?

— Не мога да мисля така — отвърна Аш. — И ти също не бива. И виж — гласът ѝ омекна, — преди да се усетиш, ония тъпоумници в училище ще се пренасочат към поредната голяма драма, но ако това не стане и продължат да те тормозят, аз съм зад теб… с всичките им пароли, чат ли си?

— Добре — казах. — Благодаря, Аш.

Тя се намръщи, когато погледна лицето ми на ярката светлина в стаята ми, ръката ѝ посегна към лицето ми, докосвайки с пръсти бузата ми точно там, където болеше най-много.

— По дяволите — каза тя. — Съжалявам, че ти се случи това, Рижи. Знам, че ти е майка, но ако искаш, бих могла да я натопя с нещо и да я отведат за няколко месеца? Ще е по-евтино от рехабилитация.

Това беше толкова типично за Аш, толкова странно сладко, че този път аз бях тази, която се усмихна, макар че от това сцепената ми кожа се напука отново и усетих пареща болка.

— Още не съм на етап да пъхна майка ми зад решетките — казах аз, — но е хубаво да знам, че си на моя страна.

— Засега — тя ме прегърна силно и останахме така за миг, и аз почувствах бедрата ѝ, опрени в моите, и долната част от гърба ѝ под дланта ми.

Нещо в химията на тялото ми сякаш изсъска и се надигна като отворено шампанско. Когато се отделихме една от друга, можех да почувствам топлината, заляла лицето ми, и само се надявах синините ми да са я замаскирали.

Тя слезе по стълбището, хлопвайки задната врата след себе си. След като си отиде, усетих, че ми липсва.

Когато се връщах към стаята ми, тате ме чакаше на площадката.

Той посегна да докосне бузата ми, но аз се отдръпнах.

— Просто боли, това е всичко — казах аз.

— Кой беше това в стаята ти? — попита ме той.

— Ашира, сестрата на Наоми. Тя е приятелка.

Той кимна.

— Виж, скъпа. Съжалявам. Съжалявам, че не съм бил тук. Нямах представа колко зле е положението.

Просто го гледах, а раменете му се смъкнаха надолу.

— Знам как звучи. Давам си сметка. И осъзнавам, че съм те предал.

Той кимна с глава към отворената врата на Грейси, а аз му дадох знак да ме последва в моята стая.

— Тате, нещата трябва да се променят. Не може да продължаваме по този начин.

— Виждам — каза той. — Тя наистина те удари.

— Да, наистина го направи.

Въпреки това омразата, която почувствах по-рано, вече я нямаше, искаше ми се да намеря оправдание, причина за това, което направи, и вероятно да се опитам да проявя някакво разбиране, но при все че исках, не се опитах да ѝ търся извинения. Не можех да крия колко зле е положението. Обичах я, но не можех да ѝ помогна. Все още бях само едно дете.

— Не знам какво да кажа… — Тате поклати глава, — Грейси не престава да плаче, а майка ти отказва да говори с мен. Какво причиних на всички ви?

— Не се самосъжалявай, тате — отвърнах аз. — Тя пие. Защото ѝ липсваш. Мрази се, че не ти е достатъчна. Знае, че си имаш друга, даже повече от една. Това е толкова очевидно. И не е само това… — Борех се със себе си. — Тя ме мрази. Защото мрази тази, която съм, тате. Отвращавам я. Наскоро се случиха някои неща и тя… тя ме гледа, сякаш е настъпила кучешко лайно. И трябва да ти кажа, че това направо ми разби сърцето. Защото рано или късно това, което изпитвам към нея, ще изчезне завинаги. Рано или късно ще я намразя и аз.

Накрая го оставих да ме прегърне, като притиснах бодящата страна на лицето ми в ризата му, и се разплаках, защото бях тъжна, защото той ми липсваше толкова много и най-вече защото ми липсваше начинът, по който ме караше да се чувствам в безопасност — нещо, което не бях чувствала от много дълго време.

— Липсваш ми, тате — казах. И нямах предвид само него, а по-скоро представата за него, която си бях изградила, преди да осъзная, че и той е нормален човек като всички останали.

— И ти ми липсваш — отговори той.

Стояхме така минута или две и когато се отдръпнахме, се чувствах, сякаш знам отново кой е той, но по нов начин. По начин, който един ден можеше и да ми хареса.

Бях в стаята си, а главата ми се пръскаше от болка, но не можех да заспя, не и след като намерихме телефона на Най. Вместо това взех бележника на Най и отново прочетох всяка нейна песен. Бяха любовни песни, страстни песни, наречете ги както искате, но никъде в която и да било от тях нямаше нещо, което да ми подскаже за кого са написани. След това видях мъничък ъгъл от разкъсан пакет цигари, поставен между страниците. И си спомних всички останали неща, които Най все тикаше в този бележник. Предположих, че е за еднократна употреба, и го захвърлих на пода в стаята ми. Така и не го бях огледала добре.

Слава богу, че мама никога не влиза в стаята ми. Започнах да прочиствам килима на колене и да прибирам всичко, което намирах, хвърляйки го върху леглото ми. Когато се уверих, че съм събрала всичко, легнах на леглото сред някаква мрежа.

Фрагменти от текстове.

Билет за „Хемптън Корт“.

Доста нейни думи, написани на гърба на скъсан билет за кино, и то за оня вид романтични филми, които тя мразеше.

Етикет от бирена бутилка.

Празен пакет от шоколадови дражета.

Докато ги гледах, започнах да осъзнавам, че те не са просто идеи, записани там, те са мементо, спомени. Моменти, които принадлежат на една история. Историята на онзи, за когото Наоми е написала тези песни.

Последно видях остатък от пакет цигари, същия, чието ъгълче още стоеше в книгата, и поне вече знаех нещичко за този, с когото Наоми се е виждала, защото тя не пушеше.

Когато го обърнах, узнах и нещо друго.

На гърба имаше бележка, написана на ръка, и не беше почеркът на Наоми.

„Сега ми принадлежиш. Не забравяй това. Каквото и да се случи, ти си моя.“

Направих снимка на бележката и я изпратих на Аш.

— Това е той — беше нейният отговор. — Това е копелето, което ни я отне.

И започнах да вярвам, че може би е права.

Той беше някъде там.

Но кой беше той?

30

Вече беше сутрин, но под възглавницата още беше тъмно, а ако я притиснех надолу към ухото си, ставаше почти тихо, с изключение на звуците в главата ми; но пък така тъпото пулсиране в бузата ми се превръщаше в остър нож, който пронизваше цялото ми тяло. Но това беше нещо повече от болката от удара, беше всичко накуп. Толкова много неща се бяха объркали и не си бяха на мястото, че ми се струваше невъзможно да си представя как животът отново може да стане нормален. Стоп. Отвори очите си и усети биенето на сърцето си, усети болката в лицето си и помни, че си жива.

Има изход от тази бъркотия и аз щях да го намеря — не само заради себе си, но и заради Наоми. Защото, въпреки че не знаех какво се е случило с нея, знаех, че това почти я уби. Даже ако в началото си е мислела, че е искала това, то зная, че после е била ужасена от развоя на събитията.

Трябваше ми Роуз, нужно ми беше да обсъдя това с нея, имах нужда от помощта ѝ. Което означаваше, че трябва да оправя нещата помежду ни, да ѝ покажа, че приятелството ни значи за мен адски много, и то повече от чувствата, които изпитвах към нея.

Но когато отключих телефона си, тя не беше там, на никое от местата, където се подвизаваше обикновено, само на няколко секунди от последното съобщение. Минавах от профил на профил, никъде не я открих и за момент си помислих — о, по дяволите, тя е напуснала социалните медии заради мен, но после осъзнах, че ме е блокирала. Навсякъде.

От това ме заболя повече, отколкото от шамар или от удар. Почувствах се, сякаш невидима стена се е издигнала около мен. Бях разочарована и объркана. Роуз винаги беше там, разчитах на нея винаги да е там, мразех тази пропаст между нас.

Седнах на леглото и палецът ми сам намери номера на Роуз на телефона.

Никога не ѝ звънях, почти никога. Просто не това беше начинът, по който общувах с приятелите си или с когото и да било, ако можех да го избегна. Натиснах името ѝ на екрана и чаках дълго време, докато се свърже, и още по-дълго, докато звънеше. Очаквах да се включи гласовата ѝ поща, затова се изненадах, когато настана тишина и разбрах, че е на линия, но без да говори.

— Роуз?

— Здрасти.

Думата беше кратка и не можех да отгатна нищо само от нея. Нямаше удобно поставена емотиконка към нея, за да подскаже подтекста, а просто една дума, плоска и обикновена. От значение беше само тишината, която настъпи, след като беше проговорила.

— Добре ли си? — попитах я аз.

— Да.

Отново кратко. Но тя продължаваше да е там. Не беше затворила, още не.

Дишай и мисли. Не казвай и една погрешна дума.

— Виж, съжалявам за случилото се. Постъпих като пълна идиотка. Никога не съм искала да си падна по теб и със сигурност никога не съм възнамерявала да ти го казвам. Беше… Беше глупаво това, което направих, но не е глупаво, че ме е грижа за теб. Ти си чудесна, ти си най-удивителният човек, когото някога съм познавала. И чувствата ми към теб са такива именно защото те познавам. Не заради начина, по който изглеждаш, или нещо друго. А защото си ти.

Тишината продължаваше. Поеми въздух, опитай отново.

— Мисля, че знам защо си ми толкова ядосана. И разбирам защо си ме блокирала навсякъде, но… добре, надявам се, че един ден ще си промениш решението. Защото ми липсваш. И то не по онзи начин. Липсва ми най-добрата ми приятелка… Имам нужда от най-добрата ми приятелка повече от всичко друго.

— Значи утре ще репетираме на сцена, нали? — попита тя.

— Да — отговорих аз, — Но…

— Относно онова, което направих, с онзи пост… Това беше тъпо и се ненавиждам за това. Опитах се да го поправя. Мисля, че сега в училище всичко ще бъде наред. — Тя замълча, а аз задържах дъха си. — Но истината, Рижи, е, че си мислех, че имаме едно и също отношение една към друга. Сега зная, че не е така. И това ме кара да се чувствам странно, все едно не сме били честни една към друга, сякаш нещата, които казваш и правиш, не са мотивирани от приятелството ни, а заради това, което изпитваш.

— Не трябва да се чувстваш така, защото… — започнах да казвам, но тя ме отряза.

— Трябва, така трябва. Чувствата имат значение. И за теб би трябвало да са важни. А аз… Аз просто имам нужда от малко почивка от нас. Почивка от това, което бяхме досега. Не те мразя, окей? Изобщо, просто ми трябва почивка. Имам си… разни неща на главата. Нещо важно се случи и мисля, че е подобре да не излизаме толкова много. Ще направя концерта с вас, но след това напускам бандата.

— Но…

— Ще се видим утре на репетицията.

— Роуз, моля те, може ли да поговорим за това още малко?

— Стой далеч от живота ми, става ли? Просто се нуждая от малко дистанция точно сега.

— Но… — докато го изричах, тя вече беше затворила. Дори нямах възможност да ѝ разкажа за телефона на Най.

Строполих се обратно на леглото, нямах представа какво да правя сега. Навън сивото небе задушаваше всяка следа от синьо и имах чувството, че е зима. Имах на разположение цял ден без нищо за вършене, но да спя ми изглеждаше като изтезание.

Така че когато телефонът ми звънна, почти паднах от леглото, опитвайки се да го достигна, с надеждата, че Роуз се обажда, че е променила решението си и можем да се посмеем на цялата тази драма и да я преодолеем. Но не беше.

— Рижи, имам нужда от помощ.

Лио.

Седнах с изправен гръб и веднага усетих тревога и безпокойство, защото Лио мразеше да говори по телефона дори повече от мен. Нещо повече, нещо много по-важно, гневът му, обичайната му нафуканост — всичко беше изчезнало. Единственото, което чувах, беше страх.

— Какво става?

— Рижи, мисля, че съм загазил — Лио шепнеше и едва го чувах. По някакъв начин веднага разбрах, че говори сериозно, че наистина смята така. — Загазил съм много дълбоко и сега не мога да се измъкна.

— Какво, защо? Какво е станало? — попитах аз.

— Чакай, изчакай малко.

От другата страна на телефона достигаха разнородни шумове. Чух затръшване на врата и стъпки.

— Трябваше да изляза за минута. Не мога да говоря тук. Мамка му, Рижи, толкова съм загазил. Не знам какво да правя.

— Какво има, Лио?

— Арън. Заради мъжа, с когото имаше сметки за разчистване, онзи, за когото си мислеше, че го е натопил, по чиято вина беше в панделата. Приятелчетата на Арън бяха тук през цялата нощ. Стояха, говореха кофти работи, а музиката свиреше толкова силно, че се чуваше из целия комплекс. Мама се опита да ги изгони, но Арън я заключи в стаята ѝ. Опитах се да я пусна и той… той адски се вбеси, Рижи. Той и приятелите му взаимно се нахъсваха, готвеха се да извършат онова. А сега… Сега ще го направят, Рижи. Разбрали са къде ще бъде онзи мъж, и ще се появят там, той каза, че отивам с него, трябвало да стана истински мъж, а аз не знам какво да правя.

— Лио, да направят какво? — попитах го аз. — Какво ще направят?

— Видях пистолет — каза той.

В момента, в който чух думата, устата ми пресъхна и страхът пробяга по всичките ми нервни окончания.

— Той ще застреля някого? — този път аз шепнех.

— Той ме иска с него, Рижи. Ако не отида, не знам какво ще направи. Няма да пусне мама, дори и сега. Взе парите ѝ, телефона ѝ. Чувах я да плаче цяла нощ и не мога да я доближа да поговоря с нея. Той изобщо не е спал и е откачил, параноичен и бесен. Не знам какво ще направи.

— Затвори телефона. Обади се на полицията сега, кажи им — отговорих му аз.

— Не мога, не съм клепач. Само да узнае, че съм ти се обадил… пък и нямам представа къде ще се случи, нито кога. Само знам, че трябва да отида с него.

— Лио, не може да отидеш. Това не си ти. Просто не отивай!

— Не знам какво друго да направя… — гласът на Лио трепереше, никога преди не съм го чувала такъв. — Страх ме е от него, Рижи. Страх ме е от това, което ще направи.

— Просто си тръгни, още сега. Не спирай да вървиш, докато не дойдеш при мен. Може да кажем на тате и да потърсим помощ.

Чух далечен вик.

— Вика ме. Време е. Трябва да тръгвам.

— Лио, чакай… не отивай! — изкрещях аз.

Разговорът беше свършил. Взирах се в телефона, съзнанието ми блокира тотално. Наистина ли най-добрият ми приятел беше затворил, за да отиде и да участва в убийство?

31

Секундите минаваха, а аз прехвърлях тази мисъл в главата си отново и отново, докато изкристализира и стана реална. Мамка му, истина беше, но не можех да позволя на Лио да го направи, не можех. Но нямаше и как да го спра. Някак си трябваше да намеря Лио, да го взема и да го измъкна от Арън, преди да е станало твърде късно.

Но как? Къде изобщо да започна да го търся? Нахлузих дънките си и една тениска, отново помислих дали да не отида при родителите ми, но какъв щеше да е смисълът? Какво можеха да направят за мен, след като дори не бяха способни да се погрижат за самите себе си? И тогава се сетих, приложението „Намери приятелите си“ на телефона ми. Когато си го инсталирахме за първи път, беше смешно, игра. След това новото се изтърка, защото и без това винаги знаех къде са, но сега? Можеше да се получи.

Отворих приложението, потърсих Лио и го видях — малка пулсираща точка. Все още си беше у тях. Нахлузих си кецовете, навлякох суитшърта, пъхнах ключовете в джоба си, излязох от предната врата и се отправих към комплекса на Лио, без да откъсвам поглед от телефона, като бързах да се приближа до него колкото може повече, преди точката да започне да се движи.

Бях на около половината път от дома му, когато се размърда.

Забавих ход и продължих да гледам точката, опитвайки се да разбера къде отива, минавах напряко през улици и странични пресечки, за да се опитам да го пресрещна, но колкото и бързо да напредвах, той продължаваше да се движи и нямаше как да бъде настигнат. Тогава телефонът звънна отново.

По дяволите! Беше Аш.

Отказах обаждането, но тя звънна отново и някак си знаех, че ще продължи да звъни, затова просто я включих на високоговорител и продължих да следвам точката.

— Къде си? — попита тя, без да си дава труда да започне със „здравей“.

— Не съм съвсем сигурна — казах аз и се огледах наоколо. — Опитвам се да открия Лио. Аш, той е в беда. Наистина е сериозно, така че не мога да говоря точно сега.

— Каква пък беда? — звучеше ядосано, никаква следа от загриженост.

— Голяма беда. Трябва да се добера до него, преди нещо лошо да се случи.

— Като нещо истински лошо или мега тийн лоша драма, защото имам да ти казвам нещо. Нещо наистина огромно.

— Говоря за нещо наистина сериозно — отвърнах. — Братът на Лио има пистолет и мисля, че отива някъде, за да го използва.

— Мамка му — каза тя. — Окей, къде си?

— Наистина не знам. — Поех по лявата еднопосочна и видях, че Лио е на две паралелни улици разстояние, още десетина минути или малко повече. — Вървя към метростанция „Брикстън“, струва ми се.

— Добре, ще се появя и след това ще проследя телефона ти.

— Не си ми в „Намери приятелите си“ — казах ѝ.

— Не е нужно да бъда.

Предпочетох да не мисля за това. Ще се съсредоточа върху по-важния проблем.

— Аш, може да не е безопасно.

— И точно затова няма да ти позволя да отидеш там сама — заяви тя. — Наоми винаги казваше колко са важни приятелите. Тя не е тук, за да ви спасява, затова се предполага, че ще трябва да го направя аз.

Как точно една осемнайсетгодишна компютърджийка щеше да спре банда въоръжени мъже, си нямах представа, но пък и нямах време да се притеснявам за това сега.

Още един ляв завой, един десен и след това спрях на място без изход и отстъпих пред вратата на един магазин. Можех да ги видя, група млади мъже — бяха около десетина, стояха заедно под една от арките на железопътния мост, смееха се и разговаряха. Хора минаваха покрай тях, виждаха ги и пресичаха от другата страна или отминаваха набързо с наведени глави. Потърсих Лио, взирах се в тълпата, докато най-накрая го видях. Беше в края на групата, с наведена глава, подритваше с маратонките си тротоара като малко дете.

Трябваше ми план. Бях стигнала дотук, но нямах план. И така…

Ето какво щях да направя. Просто ще се приближа към него, уж случайно, нещо в стил „хей, Лио, колко се радвам да те видя, може ли да дойдеш с мен за нещо“. И тогава двамата с него можехме просто полечка да се отдалечим, просто ей така — и най-малкото, каквото и да се случеше след това, нямаше да засегне и него.

Поех си дъх, разтърсих рамене, прокарах пръсти през косата си. Бъди готина, Рижи, изглеждай обикновено, Рижи, просто бъди нормална, Рижи.

Лио ме забеляза, докато се приближавах, и започна да клати главата си, правейки ми тайно знак да тръгна в другата посока, но аз просто продължих да вървя, преструвайки се, че върша моите си неща, давах си вид на готина, все едно не съм забелязала повече от десет внушителни мъже, събрали се при моста.

Докато почти не ги стигнах.

— Хей, Лио, човече — казах аз, опитвайки се да звуча обикновено и изненадано. — О, здравейте, момчета!

(О, здравейте, момчета? Едва ли можех да прозвуча по-фалшиво, дори и да се опитвах.)

Огледах останалите от бандата, всичките по-възрастни, по-едри и по-страшни от мен, и което беше далеч по-важно — и те изведнъж се вторачиха право в мен, кльощавия джинджър, малкото насекомо, което биха могли да смачкат с едно завъртане на подметката.

— Мамка му! — Арън сграбчи Лио за ръката и го издърпа по-далеч от основната група.

Последвах ги, решена да се залепя за Лио като дъвка.

— Да не си казал на това нещо какво имаме да правим? — изръмжа той и когато го видях да се приближава към мен, видях защо Лио е толкова притеснен.

Той не беше на себе си. Беше друсан до козирката, можеше да се види по лицето му, което беше някак си сгърчено. Имаше петна от слюнка около устата си, зениците му бяха огромни и черни, без следа от друг цвят. Като зомби, почти. Много ядосано зомби.

— Какво? Не! — казах, като го играех пълна идиотка. — А какво ще правите? Хей, да не е някакъв купон или нещо такова? Лио, не си ми споменал, че ще има купон, пич, не е яко така. Къде ще е? Може ли да дойда? О, и между другото, аз не съм „това“, а съм тя.

Моята теория беше следната: колкото по-досадна бях, колкото по-настъпателна и предизвикателна, толкова по-вероятно беше Арън просто да каже на Лио да изчезне, само и само да ме разкара.

Но теорията ми не проработи.

— Слушай, Нещо! — Арън се приближи до мен. Достатъчно близо, за да видя малкия цветен ръб, заобикалящ разширените му зеници, потта, която излизаше от порите му, и да надуша лошия му дъх. Достатъчно близо, че сърцето ми да запрепуска в гърдите ми и да ми се прище да бъде където и да било, само не тук и сега. — След като си вече тук, няма да ходиш никъде. Оставаш с мен, докато не свършим работата, а ако после кажеш, нещо на някого за това, ще те запозная с един мой приятел.

Така ми прозвуча като злодей в сапунена опера, че бих се засмяла, ако очертанията и теглото на пистолета не си личаха толкова ясно в долнището на анцуга му. Това парче метал правеше всичко много реално.

Кимнах.

— Сега се разкарай от шибания ми път.

Той се върна при другите, а Лио ме дръпна по-навътре под арката, колкото може по-далеч от тях, клатейки глава.

— На какво, по дяволите, си играеш? — попита ядосано той. — Казах ти да не идваш. Сега и двамата сме загазили, Рижи.

— Всъщност ти не каза точно „не идвай“, опитвам се да ти помогна — отбелязах аз. — Разбира се, че трябва да ти помогна. Какво става тук? Какво чакат те? Защото все пак не са точно незабележими, нали?

— Виждаш ли снукър клуба ей там? — Лио кимна към отсрещната страна на пътя и видях някакъв долнопробен бар или нещо подобно, но табелата беше направена от снукър триъгълник, пълен с топки. — Чакат някакъв пич да излезе оттам. След това… след това не зная, Рижи. Виж, когато нещата загрубеят, просто изчезни, ясно? Чупи се в противоположната посока.

— Ела с мен — настоях аз.

— Не мога. Арън ще ме убие.

Когато го каза, не прозвуча като метафора.

Арън получи съобщение на телефона си и изведнъж цялата група застана нащрек, в очакване за това, което може да се случи, като хайка вълци, които се готвят за лов.

— Добре, това е то. — Арън изгледа внимателно групата. — Пригответе се.

Никой не обръщаше особено внимание на обичайния ритъм на града, на заобикалящия ни шум от сирени, докато наистина не се оказаха наблизо, точно от другата страна на пътя, и видях колите да се отместват, за да направят път на… пожарни коли. Две. Пристигнаха, спряха пред снукър залата и екип от петима пожарникари наскачаха и се втурнаха в клуба.

— Какво… по дяволите? — Раменете на Арън се смъкнаха и той поклати глава. — Какво всъщност става, майка му стара? Не може да бъде!

Напрежението и агресията, които обединяваха групата, постепенно се разпръснаха, докато стояха и гледаха как хората излизат на талази от клуба и на улицата, бавно осъзнавайки, че планираното от тях няма как да се случи, не и сега.

— Добре, майната му! — Арън се обърна към нас. — Майната му. Кой има бело?

— Аз имам нещо — чу се глас.

— Аре да се размажем тогава — каза Арън и просто ей така се оттегли намръщено, а приятелите му го последваха.

Но единственото нещо, което ме интересуваше, беше посоката, която той избра и която беше далеч от нас.

Бях затаила дъх в продължение на три или четири удара на сърцето си.

— Какво стана току-що?

Погледнах към Лио.

— Имам предвид какви са шансовете това да се случи, и то точно в този момент? — отбеляза Лио.

— Доста големи, ако някой, когото познаваш, се обади на 112, за да ти спаси задника — заяви Аш, която изникна до нас.

— Ти ли го направи? — засмях се аз, опиянена от облекчение. — Аш, ти си гениална! Току-що надви цял куп гангстери.

— Ами да — сви тя рамене. — Все някой трябва да се грижи за всички ви… Най ще има нужда от вас, когато се събуди. Пък и така или иначе, наистина не беше кой знае какво. След като говорих с теб, взех метрото до „Брикстън“, локализирах ви и тогава видях ситуацията, защото — не се обиждай Лио, ама брат ти и неговите негодници притежават финеса на шибана ядрена експлозия. Затова и докарах тежката артилерия. Не се обадих в полицията, защото щеше да е доносничене. Извиках пожарната. Обаче първо проверих дали няма някакви големи пожари в района, че иначе щеше да се наложи да мисля друг вариант. Може би бомбена заплаха.

Лио и аз се бяхме втренчили в нея и тя стоеше там, дългата ѝ коса беше грижливо сплетена, съвсем новото ѝ дънково сако беше закопчано догоре. Беше все едно Жената чудо като малка.

Не е за вярване колко приповдигнато ми беше, колко много ми се искаше да се смея до припадък или да тичам наоколо. Изведнъж се почувствах непобедима и силна, а това си беше адски глупаво. Ако така се чувства човек, който е бил в опасност и не е умрял, то еволюцията има да отговаря за много неща. Аз бях рядко тъпо хлапе, което изпадна в рядко тъпа ситуация, и се чувствах превъзходно. Това няма как да е правилно.

— Трябва да се прибера вкъщи при мама — каза Лио — и после да се разкараме оттук, защото сега Арън е извън контрол.

— Да, добре, да го направим, ще дойда с вас — каза Аш. — Но нека поспрем само за минута. Просто спрете. Трябва да кажа нещо и на двама ви. Нещо важно.

— За какво говориш? — отговорих аз.

Аш не разкриваше много, но едно нещо знаех за нея със сигурност. Тя не хвърляше думи на вятъра.

— Тази сутрин получих попадение с една от комбинациите на татуировката.

— Искаш да кажеш, че си намерила уебсайт?

— Да — кимна Аш, лицето ѝ беше посивяло. — В тъмната мрежа. Не беше кой знае колко трудно да вляза, щом го намерих, защото предполагам, че повечето хора просто не го знаят. Това е… това е сайт, където мъже постват за деца, за децата, които преследват в мрежата и изнасилват. Татуировката. Това е таен символ, половината на модел, който е част от едно цяло, полукръгът става кръг, триъгълникът — диамант. Другата половина се татуира на човека, който притежава момичето, но с бяло мастило — така само той знае, че е там. Това е робско клеймо. Някой е татуирал шибано робско клеймо на сестра ми.

— О, боже! — Лио се извъртя и заби юмрук по стената.

Затворих очи, опитвайки се да спра притока от представи за дори само някои от нещата, които Наоми вероятно е преживяла.

— О, господи, не, не.

Лицето на Аш беше изтъкано от болка, но тя не беше свършила, имаше още много да ни казва.

— Понякога, ако снимките на момичето са много популярни и се търсят, те я убеждават да избяга с някого от тях. Мъжът ѝ казва, че я обича, изолира я от приятели и семейство и ѝ казва, че трябва да заминат, за да бъдат заедно, и тогава… Тогава мъжът я затваря и информира останалите мъже в сайта кога и къде могат да ѝ се изредят.

— Ще убия някого — каза Лио. — Някой ще умре.

— Дори не мога да си представя… — Погледнах към Лио и той постави ръце около мен, малко или много да ме придържа да не падна.

— Намерих историята на Най — когато Аш го изрече, прозвуча автоматично, като робот, сякаш сама се е насилила да програмира предварително думите. Всичко, което се е случило между нея и мъжа, който я е преследвал, нарекъл себе си MrMoon. Снимки… видеоклипове. Всеки детайл, всичко. И има снимки на още двайсет други момичета, само от неговите жертви. Една от тях е била Карли Шийлдс и да… Дани. Когато се отегчат от едно момиче, понякога го пускат, наплашват го до смърт и го опозоряват, така че да не се разприказва, предполагам. Има съвети какво да се каже на едно момиче, за да си мълчи. Но там имаше и няколко имена… и когато ги потърсих, открих, че са мъртви, самоубили се, загинали в злополука или просто обявени за изчезнали. Сега има още едно момиче. Последният му проект, все още я преследва. Все още е романтична връзка, поне тя така си мисли, и нищо повече. Не е стигнал докрая засега.

— Коя е тя? — попитах, но вече се досещах за отговора.

— Роуз — отговори тя.

32

Домът на Лио. В момента, в който Ашира ни каза какво е открила, започна да вали, студени пелени вода се лееха върху нас и ни намокриха до кости. След като Арън и приятелчетата му се отдалечиха на малки групи, тримата стояхме там, хванати в примката на несигурността, докато водата изпълваше всичките ни пори. Когато знаеш нещо толкова грамадно, дори опустошително, къде да отидеш след това? Как да преживееш следващата секунда и тази след нея, а светът около теб да продължава да има смисъл?

Точно в този момент, застанали там на дъжда, ние не знаехме. И когато пристигнахме в апартамента на Лио, аз все така не знаех. Единственото, което можехме да направим, беше само да реагираме на събитията, а първото нещо, за което Лио мислеше, беше майка му, все още заключена в стаята си. Направихме първото, за което се сетихме — да се върнем, за да ѝ помогнем.

Стори ни се, че измина цяла вечност, докато стигнем там, а последният етап — изкачването със скърцащия стар асансьор, беше най-дългият от всички. Когато се приближихме до входната врата, сърцето ми заблъска като някаква стабилна бас партия. Опасявах се от най-лошото и не че нямах основание, даже го очаквах. Бях смазана от чувството, че някой е изтръгнал със сила последния защитен слой на моето детство. Свят, в който слънцето винаги свети ярко, а небето винаги е синьо, а сега, сега от него ми остана само сивота и гола пръст, съзнанието, че лоши неща се случват, и то не просто някъде си, а на хора, които познавам, на хора, които обичам. На мен.

И това беше ужасяващо.

Стигнахме вратата на апартамента, която зееше отворена, Арън вероятно е бил твърде надрусан, за да провери дали е затворил, когато са излизали. За момент се удари в стената на коридора, а в следващата секунда от внезапен порив на вятъра се затръшна в лицата ни.

Лио отключи и спря на прага, за да огледа коридора. Вътре беше тъмно и много тихо, въпреки че някой беше оставил телевизора във всекидневната да работи. Поне Арън го нямаше.

— Мамо? — извика Лио, влизайки вътре. — Мамо?

— Лио? — тя веднага отговори, вратата на спалнята ѝ се разтропа, когато Лио се втурна натам.

— Чакай!

Тя започна да плаче от другата страна на вратата, докато Лио непохватно бърникаше в катинара, няколкократно опитвайки се да го отвори, въпреки че ключът беше оставен в ключалката и всъщност трябваше само да се завърти, но дори и лесните неща стават трудни, когато ръцете ти треперят.

В момента, когато вратата се отвори, Лио потъна в прегръдката на майка си, ръцете му я обгърнаха в отговор.

— Направо щях да се побъркам! — изрече тя, задъхвайки се. — Къде си бил, какво направи? Той какво направи?

— Нищо, мамо — Лио се опита да я успокои. — Нищо. Празни приказки. Само така си говори, нищо не е направил, няма нищо, всичко е наред.

— Той не пожела да ме послуша и когато не си затворих устата, както искате, ме удари и ме заключи тук. Бях толкова изплашена. — Тя погледна към Лио и го сграбчи за лицето. — Той не може да живее вече тук, Лио. Син ми е и се заклех да го обичам от деня, в който се роди, но не мога да спазя обещанието си, докато се страхувам от него и се страхувам за теб. Не можем да останем тук, ако той е тук. Зная, че е твой брат, но…

— Знам, мамо — кимна Лио. — Трябва да се махнем оттук. Събери си нещата и иди при леля Клои, бива ли? За няколко дни.

— И ти също — каза тя. — Имам нужда да си с мен, Лио. Трябва да знам, че поне си в безопасност.

— Аз ще остана при Рижи. — Лио ме погледна и аз кимнах. — Утре имаме репетиция с групата, нали? Затова ще се навъртам наоколо. А след няколко дни ще решим какво да правим по-нататък. Може да се опитаме да поговорим с Арън, да го измъкнем от неговите хора и от наркотиците. Защото нали си спомняш, мамо, какъв беше преди? Как се грижеше за нас, когато татко умря, и как прекарваше часове да прави макети на самолети, помниш ли?

— Спомням си.

— Все още трябва да има начин да си го върнем — заяви Лио. — Какъвто беше, когато бях малък. Просто трябва да измислим как. Иди и си приготви чантата, мамо, звънни на леля Клои, кажи ѝ, че тръгваш към нея.

— Ти си добро момче, Лио — каза тя и го целуна по двете бузи. — Ще се оправиш ли там, при Рижи? — Тя ме погледна, а после и Ашира. — Вие в безопасност ли сте?

— Всичко ще бъде наред с него — каза Аш. — Обещавам.

И по някаква причина това я успокои.

— Мамка му! — Лио покри с ръце лицето си веднага щом тя излезе от стаята, и в същия момент всички ние се сринахме, като споделяхме една и съща лудост от типа „как се случи всичко това“. — Какво става?

— Този път единственият отговор е, че отиваме в полицията, Аш. Трябва да им кажем какво си открила. Имаш доказателства, ще ти повярват.

— Не — отвърна Аш и за пръв път, откакто ни намери под арката, видях как това откритие ѝ се е отразило, как беше изсмукало от нея цялата палитра от цветове, които я правеха такава, каквато е, и в момента гледах пред себе си едно малко или много едноцветно момиче. — Ако успея да заредя телефона на Най и го отключа, тогава ще можем да разберем кой е MrMoon. Искам аз да го хвана. Аз. Искам го и всички останали… отрепки, да разберат, че точно аз съм ги довършила.

— Ашира, — започнах предпазливо, — не може наистина да искаш да го убиеш…

— Не, няма да го убия, не си падам по насилието. Ще бъде нещо много повече от това — каза тя. — Много. Много. Повече. Ще му съсипя живота, а след това ще направя така, че да живее с това.

— Мисля, че съм готова. — За жалост майката на Лио се появи точно когато Арън отвори входната врата.

Ако преди изглеждаше зле, сега беше сто пъти по-зле. Искаше ми се да мисля, че съм донякъде хлапе от улицата, донякъде яка, че да живееш в Лондон означава да знаеш как изглежда реалния живот — обаче никога не бях виждала някого приклещен в клопката на наркотиците, сякаш някакъв юмрук го е стиснал през средата, изтласквайки цялата му кръв и вътрешности в лицето.

— Не съм казал, че можеш да я пуснеш! — Арън сграбчи Лио за врата, залепвайки лицето си в неговото.

Това беше моментът, когато се намесвам, мислех си отстрани, когато му казвам да пусне моя приятел. Но не го сторих; усетих как се смалявам пред неговата ярост, защото разбирах колко истинска е опасността. Въздухът около него миришеше на алкохол, дим и нещо друго. Виждала съм ядосани, виждала съм наранени, виждала съм пияни и дрогирани хора. Но като гледах Арън, видях всичко това на едно място, като водовъртеж от нещо повече, нещо ужасяващо. И просто исках да избягам.

Но нямаше как.

— Не можеш да я държиш заключена — Лио правеше всичко възможно да изглежда безгрижен, с изправени рамене, като с рязко движение се освободи от хватката на брат си.

А единственото, което ми се искаше да направя, беше да извикам да спре, да не говори с него, да не мърда, даже да не диша, ако с това рискуваше да дръпне опънатата до скъсване тел и да задейства бомбата, която всеки миг можеше да избухне.

— Арън, не — гласът на майката на Лио беше много тих, много уплашен.

— Тя е наша майка, не е животно, бро — каза Лио.

— Всичко е наред, синко, остави това — отговори майката на Лио.

— Ти ли ще ми казваш какво да правя? — Стиснатият юмрук на Арън се изви назад, готов да се стовари. — ТИ ЛИ ЩЕ МИ КАЗВАШ КАКВО ДА ПРАВЯ?

Стана толкова бързо, че видях Лио да се просва по гръб в краката на Арън, кръв избухна в лицето му, отне ми известно време да осъзная какво се е случило, като в лошо режисирана сцена от филм на ужасите. Това не бях аз, този скован от ужас човек, който не отива при приятеля си, това не бях аз. Исках да застана до него, да изляза пред Лио, но не го направих. Не можех да се движа. Не можех да дишам.

— Нека ти кажа нещо, бро. — Арън извади от джоба на анцуга си пистолета и го насочи към главата на Лио, дулото опря в челото му. — Писна ми хората да ми казват какво мога и какво не мога да правя. Писна ми от тъпаци, които не ми показват и капка уважение. Ти ще ме уважаваш, разбра ли? Тя ще ме уважава и вие двамата ще правите каквото ви кажа да правите, защото ви притежавам. Аз притежавам тези изроди, притежавам този шибан град и ако искам да го изгоря до основи с вас в него, ще го направя. Не си мисли, че няма да го направя, защото ще го направя. Мамка му, ще го направя.

— О, хайде стига, скучен си — каза Ашира.

Чух гласа ѝ, знаех, че някъде там са очертанията ѝ, но не можех да откъсна поглед от дулото на пистолета, докато той не го дръпна от челото на Лио и я потърси, втренчил поглед в квадрата на гърдите ѝ.

— Искаш ли да умреш, кучко? — попита я Арън. — Коя, по дяволите, си ти всъщност?

— Понякога искам да умра. — Ашира се приближаваше към дулото на пистолета с всяка дума. — Понякога си мисля, че забвението, което смъртта предлага, е лесният изход. Обаче знаеш ли какво? Ти си късметлия да си имаш семейство, което те обича, да си имаш брат, който полага усилия да се грижи за теб. Ако малката ми сестра беше до мен, ако беше будна от комата и без такива непоносими рани, и ако имах възможността да променя нещата, каквато ти например имаш, съвсем, ама съвсем последното шибано нещо, което щях да правя, е да се опитвам да я заплашвам и да ѝ изкарвам акъла с някакъв шибан пистолет, задник такъв.

Тя направи още една стъпка по-близо, а коленете ми сами се подгънаха и се свлякох на пода, почувствах как тялото ми изчезва около мен, и само очите ми не можеха да се откъснат от страх.

— Аш — опитах се да прошепна името ѝ, но нищо не излезе.

— Навярно си много уплашен — продължи Ашира и макар дулото да беше насочено право към нея, гласът ѝ звучеше мило и нежно. — Явно си. Трябва да си много уплашен и адски самотен, за да се стигне дотам, представата ти за уважението на хората да означава за теб повече от любовта на семейството ти, от живота на брат ти. И мисля, че го разбирам. Какво е да се чувстваш толкова прецакан. Аз се чувствам толкова прецакана. Но все още имам избор — да живея или да умра. Да убивам или да се грижа. Така че ако ти е нужно да дръпнеш спусъка, за да се почувстваш мъж, давай. Пак ще се озовеш на топло, но тоя път завинаги и това може би ще е единственото място, където някога въобще ще бъдеш някой. Така че залепи мозъка ми на тапета, ако това ще те накара да се почувстваш подобре. Защото на мен ама наистина не ми пука.

Независимо от всичко, което си мислех, че съм научила за Ашира от деня, в който узнах, че е хакнала пътните камери, всъщност се оказа, че до този момент изобщо не съм я познавала. Изведнъж видях толкова ясно един необятен и загадъчен океан от тъга, в който тя е трябвало да плава самичка всеки ден. Беше толкова истинско, толкова реално, че тя гледа към един човек, който е наполовина откачил — и то с пистолет в ръка, и е способна да прояви някакво разбиране, даже някаква надежда.

Арън не помръдна нито за една, две, три, четири, пет, шест секунди. На десетата секунда и с пистолет, все още насочен към нас, той излезе от апартамента и затръшна вратата след себе си.

33

Слънцето беше достатъчно високо в небето, за да се провре през тесните пролуки на завесите ми, да ме заслепи и събуди. Много, много бавно отворих очи, а клепките ми се съпротивяваха, докато ги отлепвах. Телефонът ми подсказа, че е почти обяд, но защо тогава чувствах тялото си толкова натежало въпреки съня? И се чувствах така отекла, сякаш са ме били отвътре навън. Когато локализирах звук на дишане откъм пода, всеки миг от вчерашния ден нахлу отново в един хаотичен, луд вихър. Завъртях се настрани и видях как Лио все още спи в спалния си чувал на пода. Очите му бяха затворени и изглеждаше като малко дете. Подпряна на стената, Ашира седеше с изпънати крака пред себе си и с дълбока бръчка между веждите си се взираше в екрана на лаптопа. Последното нещо, което си спомнях от снощи, преди да си легна, беше как тя седи точно по този начин. Сигурно така е останала през цялата нощ.

Не беше нужно да оставаме заедно снощи. Лио можеше да отиде с горката си разплакана майка при леля си Клои, а Ашира можеше да се прибере вкъщи при родителите си. Но в крайна сметка никой от нас не искаше да каже „довиждане“ на останалите. Чувствахме се в по-голяма безопасност заедно, това беше всичко. Не обсъждахме това, което Арън направи, нито онова, което направи Ашира. Просто искахме да останем заедно. А най-лесното място да го постигнем и да извършим онова, което оставаше да се извърши, беше при мен вкъщи.

Въпреки това усещахме присъствието на липсващите. Наоми, която щеше да бъде потресена да види голямата си сестра в стаята ми, и Роуз. Повече от двайсет и четири часа бяха минали, а нямах представа какво се случва с нея изобщо. Това беше толкова странно и толкова различно, че сякаш беше заминала за Луната.

Наблюдавах как гърдите на Лио се повдигат и спадат, и се чудех какво прави Роуз сега. През почти всеки друг ден от изминалата година щях да знам това с голяма точност, в рамките на секунди след събуждането. Но днес тя не беше тук. Толкова много неща се случиха, толкова много, важни както за нея, така и за всеки от нас. Тя не беше тук и… може би беше с него. Вероятно се възползваше от нея точно сега и мисълта за това ме убиваше. Аш каза, че още не се е стигнало до този етап, но Аш беше обсебена да съсипе тези отрепки сама. Ами ако Аш грешеше?

Телефонът на Лио лежеше на пода до него, единият му край се подаваше изпод спалния му чувал. Погледнах към Ашира и видях, че все още се взира и лаптопа си, а Лио се беше извъртял настрани, с лице в другата посока. Поколебах се за момент, вдигнах телефона на Лио и го завъртях в ръката си. Не знаех кода, за да го отключа, но можех да видя известията на екрана му. Разбира се, имаше пет съобщения от Роуз. Не видях цялото им съдържание, само части от тях.

Хей, смотльо, какво стана вчера, всичко наред ли е? Аз бях…

Лио, там ли си, наистина ми се иска да поговоря с теб за нещо…

Иска ми се да ми отговориш, имаш ли някакъв проблем с мен?

Лио, мамка му! Добре ли си? Къде си сега?

— Кодът сигурно е рожденият му ден — прошепна Ашира и аз пуснах телефона и го върнах обратно на мястото му. Когато я погледнах, видях, че тя ме наблюдава с крива усмивка. — Ако искаш да влезеш в телефона му.

— Не искам да вляза в телефона му — отвърнах аз. — За секунда си помислих, че е моят, още не съм се събудила напълно.

— Роуз е постнала във всичките си профили да те оставят на мира и че всичко между вас е наред.

— Наистина ли? — Очите ми светнаха и седнах. — Тя добре ли изглежда? Не изглежда като… като… сещаш се, нали?

— Не, доколкото мога да кажа — заяви Аш. — Този мъж си е прикрил следите доста добре, не мога да го идентифицирам. Мога само да се надявам, че ще успея днес да заредя телефона на Най и да видя има ли там нещо по въпроса.

— Аш… ами ако излагаме Роуз на опасност, като не отиваме в полицията?

— Няма да я изложим, снощи той е постнал на сайта в тъмната мрежа, че все още само се целуват и се държат за ръце, че иска да ѝ докаже колко много означава тя за него. Казал е, че още една седмица — и ще е в краката му. Казал е, че ще пише, когато я забие. Ще сложи видеолинк и всичко.

— О, боже! — Притиснах ръце над устата си, жлъч с горчив вкус се надигна в гърлото ми. Беше истина, случваше се, но се чувствах, все едно през последните петнайсет минути съм впримчена във филм на ужасите, който просто продължава да се върти отново и отново. — О, боже, Аш…

— Виж, не се притеснявай — дари ме тя с една кратка усмивка, която изчезна почти веднага, но въпреки това някак си помогна. — Дотогава ще съм го хванала.

— Всъщност какво правиш? Спа ли въобще?

— Няма начин да спя добре, докато това не се свърши — отбеляза и ме погледна. — Искам да кажа, да, подремнах малко, не искам да губя работоспособност. Но трябва да съм там и да съм нащрек всяка минута, ако искам да го проследя. Искам неговия имейл, искам облака му, искам интернет историята му, искам всичко.

— Това е незаконно, нали знаеш?

— Очевидно. — Ашира повдига брадичката си, — Страх ли те е да престъпиш закона?

Това беше предизвикателство, виждах го в тъмните ѝ очи и знаех, че каквото и да кажа по-нататък, ще се отрази на мнението ѝ за мен.

— Не — заявих много внимателно и замислено. — Но ме е страх, че ще те хванат и тоя ще се измъкне безнаказан за това, което върши.

Устните на Ашира се свиха в опасна усмивка.

— Това няма да се случи, Рижи — увери ме тя. — Ти… ти свириш великолепно на барабани и не се съмняваш, когато си добра в нещо, просто знаеш, че си. Е, така е и с мен и с тази гадост. Добра съм в това.

— Зная, — усмихнах ѝ се и аз, — просто казвам, че ако днес отидем в полицията, ако им кажем днес, тогава техните хора ще направят всичко това и ще го хванат. Не е нужно да го направим ние. Не е нужно да си ти.

— Напротив — заяви Ашира. — Трябва да съм аз.

— Какво трябва? — Докато говорех, Лио се изправи, търкайки очи.

— Аз трябва да съм тази, която ще го хване. Искам именно аз да го накарам да се почувства в капан, уплашен, неспособен да контролира живота си, в безизходица. Искам отмъщение. А както съм го планирала, не може да се провалим. Обаче имам нужда и от двама ви, за да проработи. Ако не сте съгласни или ако не можете на всяка цена да запазите в тайна за няколко дни онова, което знаем, нищо няма да се получи. Но ако ми имате доверие и ме оставите да си свърша работата, веднага щом разбера кой е той, ще накараме това копеле да си плати. И то жестоко. Но за да го направим, не трябва да казвате нищо на Роуз.

— Ти будалкаш ли се? — Лио поклати глава. — Не може да използваме Роуз като примамка.

— Няма да го направим, ще се погрижим това копеле да не затвори нито една от вратичките си, за да мога да вляза. Ако го подплашим, той ще изчезне и ще се появи отново с друг профил — тогава още колко други момичета ще пострадат? Наистина е много важно той да не узнае, че почти сме го разкрили.

Ашира затвори лаптопа си, за да покаже колко сериозно говори.

— Разбирам, че искате да разкажем за всичко това, и аз искам. Искам да отида при Джаки и татко и да им кажа. Обаче не можем, не още. Не можем да рискуваме той да разбере за нас, преди да научим всичко за него.

— Но не може ли просто да кажем на Роуз и да ѝ обясним защо не бива да издава това на никого?

— Не — Аш присви очи към мен. — Виж, когато си мислиш, че си влюбена в някого, който ти е казал да пазиш в тайна връзката ви, защото светът навън няма да я одобри, тогава ти очакваш да ти кажат нещо лошо, очакваш, че хората ще се опитат да ви разделят. Ако беше между теб и Роуз и някой ти каже, че не бива да се виждаш с нея, какво ще направиш?

— Но аз мразя да я лъжа — казах. — Защото в крайна сметка тя ще разбере, че сме я излъгали, и след това какво? Какво, ако сме имали възможността да я спасим от нещо наистина ужасно, а се окаже, че е твърде късно?

— Тя дори не общува с теб истински в момента, така че вероятно няма да забележи разликата.

— Обаче общува с мен. — Лио вдигна телефона си и ни показа друго съобщение от Роуз. — Какво да ѝ кажа?

— Кажи ѝ почти всичко за вчера. Просто не споменавай, че съм била там и нищо за това, което съм научила, окей?

Лио кимна и отключи телефона си, видях как на устните му се появи усмивка, когато видя съобщенията ѝ, а аз се строполих обратно на леглото.

Нищо не изглеждаше нормално.

Никакво усещане за сигурност.

Всичко ми се струваше някак странно, като пъзел, който е бил нареден неправилно.

Не знаех защо съм изненадана.

Това беше моят живот в края на краищата.

34

Училището винаги изглеждаше странно, когато нямаше часове и беше празно, а в неделя беше особено странно, като че ли бди и будува в очакване на живота и енергията, които отново щяха да нахлуят през вратите му утре сутрин.

Макар това да беше може би единственото време, когато наистина ми харесваше да бъда тук, някак си имах чувството, че не ми е мястото в него.

Харесваше ми как коридорите са тъмни и празни, класните стаи — притихнали и изпълнени със сенки. Точно когато тук нямаше никой, чуваш тайните звуци, които никога преди не си забелязвал, докато е било пълно с хора и с живот. Скърцането и влаченето на обувките по пода, ехото, което отскача от стените, когато затваряш вратата след себе си, шепота на прастарата парна инсталация… или поне си мислех, че е от нея.

Имаше нещо в това място, когато е празно. Преставаше да бъде място за труд, където шибано скучните часове на живота ти едва-едва се нижат, и се превръщаше във филмов декор.

Но не и днес. Нямах представа как ще издържа през следващите два часа.

Поех си дъх пред двойната врата, която водеше в училище, и си спомних думите на Ашира.

— Ако сте съгласни с плана, трябва да се придържате към него. Дръжте се нормално с Роуз, чухте ли? На всяка цена. Ще ви бъде трудно, но си струва.

„Трудно“ беше меко казано.

Роуз вече беше там, стоеше на сцената при микрофона, минаваше през всяко парче, докато Смит и децата от театралния клуб преговаряха плана за осветлението. Бяха в галерията, нещо като балкон по протежение на задната част на залата, където се намираше училищния пулт за звук, осветление и прожекция. Вървях по централната пътека, оградена със столове от двете страни, вече наредени за концерта. Бях я преполовила, когато пуснаха светлините. Роуз ме видя и усмивката ѝ се поколеба и повехна, тя остави микрофона обратно на стойката и слезе от сцената.

— Рижи, ела горе за секунда.

Погледнах към господин Смит и той ми помаха, поздравих го и аз, завъртях се на пети и се качих горе да го видя. Мина ми през ума, че на него бих могла да разкажа всичко и че може би ако му кажа, той ще свали товара и притесненията от раменете ни и всичко ще се уреди. Единственото, което исках, е някой друг да поеме отговорността, не аз. Исках да се прибера вкъщи, да си легна и да остана там, докато всички неща не си дойдат на местата.

— Ела и хвърли поглед на сцената оттук, изглежда страхотно — каза господин Смит, а лицето му сияеше, когато стигнах до галерията.

Имаше право. Беше успял със сладки приказки да уреди едно професионално аудио-визуално студио да ни заеме оборудване и изглеждаше невероятно. Светлинният стенд изглеждаше абсолютно професионално, имаше екран, широк почти колкото сцената, точно зад барабаните ми, и малки екрани из публиката. Планът беше за мултиплатформено събитие, включително с видео и снимки на Наоми като малка, които баща ѝ старателно беше подбрал и предоставил на USB. Нейните думи и стихове — всичко това, комбинирано с нашата музика. Беше планирано като перфектния начин никой да не забрави за момичето, което не е там. Но вместо това сега, предполагам, че щеше да бъде един вид молитва, желание момичето, което обичаме, да отвори очи.

— Страхотно е — казах на Смит. — Главата ми е толкова заета с групата, че тази част наистина я пропуснах, но наистина е много добре. Благодаря ви!

Господин Смит се усмихна.

— Колкото и да ми се иска да си припиша заслугата, Емили и екипът ѝ направиха по-голямата част от магията.

Емили, същата Емили, която не влезе в групата, ми се усмихваше гордо. Знам, че изглеждах като идиотка в момента, когато осъзнах, че тя е седнала зад светлинния пулт. Изненадах се да я видя там.

— Твое дело ли е всичко това?

— Недей да звучиш толкова изумена — усмихна се тя.

— Не… Нямах предвид… Просто си мислех, че е на театралния клуб.

— Аз съм театралният клуб, поне донякъде. Попитах господин Смит дали мога да помогна с това, и за да ми влезе в CV-то, но и защото просто исках…

— Страхотно! — Обърнах се към сцената и се зачудих дали Емили не флиртува малко с мен. — И концертът ще се вижда от всички екрани в залата?

— Да, дори нещо повече — каза Емили. — Ще превключваме между вашето изпълнение на живо и видеоклипове и снимки на Наоми. Ще бъде тотален емо фест… ох, да се таковам, извинявай. Искам да кажа, че наистина ще стане трогателно. Как е тя, между другото?

— Още няма новини и това… е страхотно — уверих я аз. — Наистина страхотно. Та откъде си сигурна, че нищо няма да се обърка на концерта?

— Е, никой освен мен няма да пипа до утре. Тази вечер аз ще водя репетицията с вас, а след това само ще напасна видеото да е готово за концерта.

— Може ли да те снимам? — попитах Емили. — За нашия Тъмблър?

— Разбира се.

— Мръдни леко настрани, за да хвана цялата ти техника — казах ѝ и тя го направи, макар че се наведе малко напред в рамката и се усмихна право в очите ми, докато фокусирах камерата на телефона си.

— Не ми се ще да ви прекъсвам, но Лио и Лекридж вече са на сцената. — Господин Смит ме накара да подскоча, всъщност за момент бях забравила, че и той е там. — Подобре да слезеш за проверка на звука.

— Разбира се, доскоро, Емили.

— Доскоро, Рижи! — извика тя след мен, докато се спусках по стълбите и осъзнах, че господин Смит е точно зад мен.

— Рижи?

— Господине? — Спрях и се обърнах на извивката на стълбището.

— Нямаше как да не забележа физиономията ти и се надявам, че това не го е направил някой ученик заради онлайн клипа на Роуз?

— О, не — докоснах с пръст бузата си. — Не, беше… ами, беше малката ми сестричка. Скочи в ръцете ми, загубих равновесие и уцелих ръба на масичката за кафе. Можеше да е и по-зле.

Нямах представа откъде ми хрумна тази история, просто беше там и я изрекох с лекота, защото въпреки всичко, което беше направила, исках да защитя майка си, дома ни, сестра ми от любопитните погледи на хората, дори и от господин Смит.

— Щом казваш — усмихна се той, но очите му не се откъсваха от синините ми и бях сигурна, че в момента се чуди дали да ми повярва, или не. — Какво е положението с Наоми? Някакви новини?

— Ще я събуждат утре — казах аз и усетих леко безпокойство при мисълта за несигурния изход. — Или поне се надяват. Утре е рожденият ѝ ден, затова… ами просто се надявам, че тя ще е добре. Ще е страхотно да узнаем, че се е събудила, докато сме били на сцената, разбирате ли? Наистина ще значи много за нас.

— Да, разбира се. Мисля да се отбия да я видя тази вечер, да поговоря с родителите ѝ и да им кажа последните новини за утре.

Той слезе една крачка към мен.

— Просто исках да видя как си, преди да излезем на сцена. Искам да кажа, че двете с Роуз бяхте много близки, сигурно е трудно за теб, след като нещата се развиха така. Ако имаш нужда да поговориш с някого или да споделиш, винаги можеш да дойдеш при мен, нали знаеш?

— Благодаря, господине — отговорих му. Само за секунда се изкуших да му разкрия всичко, но после се сетих за Аш, за онзи поглед в очите ѝ, за тихата ѝ непоколебимост и разбрах, че трябва да ѝ се доверя. Не, не е точно така, не беше нужно. Исках да ѝ се доверя. — Всичко е наред.

— Няма проблем, Рижи — усмихна се той. — Когато решиш.

Няколко секунди по-късно аз се качих на сцената и заех мястото си зад барабаните.

— Окей?

Кимах на Лио и казах:

— Да, просто трябваше да свърша нещо.

Кимнах на Лекридж, който ми подаде акорд, за да се присъединя с няколко такта, докато се отпусна. Роуз стоеше до микрофона, точно пред мен, главата ѝ се наклони, докато четеше нотния лист, кракът ѝ тактуваше с ритъма на бас барабана ми. Само това ми стигаше, за да повдигне духа ми, навлязох в музиката и синхронизирах тялото си с ритъма.

Минаха няколко дълги, еднообразни минути в проверка на звука, регулиране на нивата, настройването на микса в уредбата и на моите мониторингови слушалки, но докато седях там и настройвахме апаратурата, усещах, че се вълнувам да започнем. Нямах търпение даже, защото точно сега желанието ми беше да извадя душата на тези барабани, докато един от нас не започне да кърви.

— Рижи, беше огън — каза ми Лио почти веднага след края на последното парче и ми хареса начинът, по който искряха очите му, а усмивката му беше толкова широка, че само за миг всичко, което се случи, беше изместено от онова, което някога имахме.

Роуз се приближи до него и се ухили, преметна ръка около врата му и го целуна по бузата.

— Ехаа, това беше много яко, бяхме страхотни, нали? — Тя ме погледна, за секунда лицето ѝ беше открито и изпълнено с радост, преди да си спомни, че вече не знае дали ме харесва, и се отдръпна. — И ти беше страхотен, Лекридж. Наистина перфектен.

Лекридж, който вече беше коленичил и кротко опаковаше нещата си, се усмихна.

— Благодаря — каза той. — Татко ще ме вземе, така че ще изчакам отпред. До утре.

И тримата го изгледахме как си тръгва, и после избухнахме в смях.

— Този човек е като лед — изкикоти се Роуз. — Нищо не го засяга.

— Но пък вярно си го бива — усмихна ми се Лио. — Беше яко, да знаете, тази вечер беше наистина яко да свиря с двете си най-добри дружки, и то цял сет без нито едно прецакване или излишна нота. Беше яко. И знам, че между вас двете нещата не са съвсем наред, онова беше странна история, обаче… ами, ние сме си ние, нали? По-силни сме от това.

Роуз се усмихна.

— Това беше страхотно, наистина яко — потвърди тя и се поусмихна. — Но подобре да тръгвам, имам да свърша нещо…

— Ех, помислих си, че може да излезем, да хапнем пица, преди да прекося половин Лондон до дома на леля ми и да видя

как е мама.

— Не мога, заета съм — каза тя и сви рамене.

— С какво? — попитах аз, преди да се сетя, че точно аз съм най-неподходящият човек да пита най-неподходящото нещо в най-неподходящото време.

Колебливата ѝ усмивка изчезна.

— Наистина не е твоя работа. Ще се видим утре.

— Чакай! — извика Лио след нея.

Гледах настрани, но просто чух какво си говорят.

— Роуз, виж, няма нужда да ми споделяш с кого се виждаш, но трябва да ти кажа нещо.

— Какво? — въздъхна Роуз.

— Ти си най-удивителното момиче, което някога съм срещал — продължи Лио. — Така и не събрах смелост да ти го кажа, но сега те гледам как се изплъзваш от мен, и трябва да ти го кажа, в случай че нямам друга възможност. За мен ти си повече от приятел и ако промениш решението си за този човек, исках просто да го знаеш. Трябва да знаеш, че ще се отнасям с теб както заслужаваш. Държа на теб.

Внимавах да не забележат, че ги гледам, и видях как очите на Роуз се задържаха задълго върху Лио, а и ръката ѝ се протегна към бузата му. Видях как се изправи на пръсти и го целуна по бузата, а после си тръгна и махна с ръка, докато изчезваше през вратите.

— Защо сега? — попитах го аз. — Защо ѝ каза всичко това сега?

Очаквах ревност и болка, но не това почувствах, когато го слушах как се разкрива пред нея… Почувствах възхищение. За това си се искаше смелост.

— Защото е вярно — призна Лио. — Защото ако да се направя на глупак означава, че има дори и най-малкия шанс тя да размисли относно тоя негодник, който и да е той, тогава си заслужава. Искам да кажа, ако тя ме отхвърли, с живота ми на практика е приключено. Но ако това ще я запази в безопасност още пет минути, тогава на кого му пука?

35

Неочакваната миризма на готвено, когато прекрачих входната врата, ме накара да замръзна на място, грабна ме и ме върна в детството. Има нещо в спускащата се нощ, в жълтото на електрическите лампи зад спуснатите завеси и в миризмата на традиционно семейно печено в неделя вечер, които ме карат да се почувствам не точно тъжна, не точно щастлива, а за малко някак изгубена в спомените какво представляваше семейният живот. От времето, когато беше като тази миризма — топло и познато.

— А, прибра се! — Тате отвори кухненската врата и видях, че е сложил масата с четири чинии, сол и черен пипер в средата, а до тях голямо шише кетчуп, защото нямаше храна, която Грейси да яде без него. — Мислех си да приготвя вечеря за когато се появиш, защото вчера на практика не те видяхме.

— Страхотно — казах аз и закачих сакото си на края на парапета.

Разбира се, аз самата не се чувствах страхотно, мислех си колко съм уморена и как продължава да ме боли лицето, а и колко много ми се иска да поговоря с Аш, да разбера какво е открила — ако въобще е открила нещо, да си пиша с Лио, за да разбера дали Арън е останал настрана, и въобще че тази семейна вечеря ще бъде ад с печени картофи.

— Рижи! — Грейси затрополи по стълбите и се метна в ръцете ми с такава сила, че залитнах назад.

— Хлапе! — Целунах сладката ѝ буза. — Имала си хубав ден, виждам. Яла си захарен памук?

Устата на Грейси направи удивено „О“.

— Да, откъде знаеш? Ходихме в зоологическата градина!

Тя изглеждаше толкова изненадана, колкото аз бях от новината. Погледнах тате, който сви рамене. Трябваше да им се признае едно нещо на родителите ми: никой не беше толкова добър като тях да прескочи от семеен апокалипсис към преструвката, че всичко е цветя и рози.

— Иди да събудиш мама от дрямката ѝ, Грейси — каза той и сестричката ми се затича по стълбите със същия ентусиазъм, с какъвто и слезе по тях преди малко.

— Разходки до зоопарка, тате? — Последвах го в кухнята, а той започна да реже пилето.

— Е, просто се опитвам да върна някакво усещане за нормалност за Грейси. За майка ти, за всички. Затова приготвих вечеря, хубаво е, нали? Като преди.

— Но не е преди, нали? — От часове почти не бях се сещала за синината и порязаното на бузата ми, но сега изведнъж запулсираха, когато си спомних как се стигна до тях. — Да се преструваме, че всичко е наред и сме щастливо семейство, няма да накара мама да спре да ме мрази или пък да спре да пие. Или да заличи факта, че ти си имаш приятелка, нали?

— Знам това — тате се обърна изведнъж и понижи глас. — Но трябва да започнем отнякъде. Дай ми шанс, миличко. Опитвам се.

— Добре — отвърнах. — Да помогна?

— Може да налееш няколко чаши вода, ако искаш.

Докато вземах четири чаши от шкафа, мама влезе, водена от Грейси.

— Рижи е тук! — каза Грейси, когато мама не ме погледна.

Тя седна на масата, Грейси — също и потупа стола до нея за мен.

— Как мина генералната репетиция? — попита мама.

Продължаваше да не ме гледа в очите, но поне гласът ѝ не беше строг, нито студен. Исках само всичко между нас да бъде наред, да бъде както преди, когато тя беше моя майка, а аз — нейното малко момиченце. Не исках да бъда в ситуация, в която се налага да ѝ прощавам или пък тя да трябва да ми прощава, че съм себе си. Просто исках всички ние да бъдем себе си и това желание болеше силно, много повече от лицето ми.

— Добре — отговорих аз. — Наистина добре.

— Питах майка ви дали имаме билети, а тя каза, че не, затова си помислих да си купим на входа, а, Грейси? Трябва да видим страхотното представяне на Рижи, нали?

Застанал до фурната, тате опъна ръкавицата за фурна и изигра някакво смешно подобие на китара.

— Ще идвате? — Не си давах сметка до този момент колко много болно ми е било от мисълта, че няма да идват.

— Много ясно, че идваме! — заяви тате. — Не бихме го пропуснали, нали, скъпа?

— Не, разбира се — отговори мама и този път очите ѝ се спряха на лицето ми, а настоятелният ѝ поглед ме накара да сведа очи, докато тя изучаваше синините.

Тате донесе чиниите, отрупани догоре с храна, от която се вдигаше пара.

— Какво угощение — каза мама, но не прозвуча, сякаш наистина го мисли.

Грейси говореше вместо всички ни по време на цялата вечеря, като разказваше минута по минута посещението си в зоологическата градина. Храната беше вкусна, топла и домашно приготвена, а аз не бях осъзнавала колко много ми се ядат зеленчуци. Кухненският прозорец беше запотен и за малко ме обзе усещане за уют и безопасност, и за малко да забравя как всичко се разпада около мен.

Наистина бих могла, ако не беше това, че майка ми едва докосваше храната си, беше неспокойна и час по час поглеждаше към вратата.

— Връщам се след секунда — каза тя веднага щом тате отнесе чиниите.

— Има десерт — обади се тате. — Карамелен пудинг.

— Връщам се след секунда! — повтори тя и този път гласът ѝ дойде от върха на стълбите.

— Всичко е наред сега, Рижи — каза внезапно Грейси, докосвайки с ръка бузата ми. — Всичко е наред.

Погледнах тате, но той отвърна поглед.

— Разбира се, хлапе — отвърнах аз. — Разбира се, че е. Винаги ще бъде, щом аз съм наоколо.

Мама не се върна за десерта, така че аз седях на пода до леглото на Грейси, бях облегнала глава на втория ѝ най-любим плюшен мечок, докато тя постепенно заспиваше, мъничката ѝ ръка в моята, и я стискаше здраво, в случай че ми хрумне да я оставя да спи сама.

Всъщност наистина нямах желание да излизам където и да било. Адреналинът, който ме държеше, сега вече ме отпускаше, като оставяше след себе си треперещи мускули и болка в костите. През последните няколко дни изпитах всяка възможна емоция, която съществува, а един бог знае какво щеше да се случи утре. В момента, с ръката на малката ми сестричка в моята, исках просто да си почина, да затворя очи и да не мисля за нищо, поне за малко да не се тревожа за нищо.

— Заспа ли? — шепотът на мама ме стресна.

— Да — протегнах се, седнах и пъхнах ръчичката ѝ под завивката.

— Време е и ти да си лягаш, миличка, изглеждаш изтощена.

Тя ме нарече „миличка“ и това прозвуча като предложение за примирие.

Изкатерих се с мъка, изправена насочих очи към осветената площадка на стълбището. Тя стоеше там и разбрах, че иска да каже още нещо. Зачаках.

— Съжалявам — каза тя накрая. — За това, което ти причиних. Беше непростимо.

— Всичко е наред — отговорих аз. — Няма значение.

— Има значение, скъпа. — Тя се приближи към мен. — Аз съм ти майка, никога не трябва да вдигам ръка срещу теб, а трябва да се опитвам да те предпазя, а аз… не бях на себе си.

— Окей. — Не беше много, но беше достатъчно. Най-доброто начало, за което можех да се сетя, пък и исках да си легна с тези думи в съзнанието ми. — Лека, мамо.

— Мисля, че може би нещата все пак ще се оправят — добави тя и ми стана чоглаво колко много надежда имаше в гласа ѝ. — Искам да кажа, баща ти си е вкъщи. Вкъщи си е и нещата вече са много подобре. Не съм подозирала какво трябваше да стане, за да се върне той у дома, но… е, сега е тук.

Стаята ми беше само на няколко крачки, легло и забвение за няколко часа. И господи, никога не съм го искала повече. Но не можех просто да кимна и да кажа, да, нещата все пак ще се оправят. Просто не можех.

— Мамо, нищо не е наред, нали разбираш? — трябваше да го кажа. Това фалшиво „окей“ не беше окей.

— Не, не искам да кажа, че ще се променят за една нощ, разбира се, че не, но е начало.

— Това не е начало — отговорих възможно най-мило. — Тате е тук, това е добре, чудесно, но това не е отговорът. Тате ни обича… но той не може да ни спаси, той не знае как. Мислех си, че би могъл, но той не може. Няма да остане така за постоянно, той не е тук, защото иска. Той е тук, защото ни обича толкова, колкото е във възможностите му, и се чувства виновен, че е допуснал да се стигне дотук. Но тате няма да оправи факта, че не можеш да издържиш на вечеря, без да се измъкнеш да си пийнеш, нито пък това, че съм лесбийка и ме мразиш заради това.

Бях се стегнала в очакване да ми отвърне, да крещи и обвинява, да ме блъсне и може би дори да ме удари отново, но тя не го направи. Остана така за момент, без да помръдне, а след това кимна.

— Зная това — каза тя. — Но в момента не съм достатъчно силна, Рижи.

За пръв път тя ме нарече с името, което си бях избрала, и това може би беше най-милото и най-любящото нещо, което някога е правила за мен.

— Знам. — Адски бавно, много внимателно сложих ръце на раменете ѝ и я прегърнах.

Докато брадичката ѝ лежеше на моето рамо, усетих как последните мигове от моето детство си отиват от мен, като водопад от старомодни снимки. Мама изглеждаше малка и слаба, ниска и външно приличаше на мен много повече, отколкото някога съм си мислила. През цялото време аз съм растяла, а тя е остарявала, и по някакъв начин, само сега и тук, на стълбищната площадка, под електрическата лампа, ние се срещнахме по средата.

— Зная, че не си силна — продължих аз. — Но мисля, че аз съм, мамо. Мисля, че наистина, наистина съм силна. Много по-силна, отколкото предполагаш. Мога да ти помогна.

Ръцете ѝ ме притиснаха още по-близо, а аз затворих очи и отново имаше слънце и приказки преди лягане, и целувки по коленете, за да оздравеят.

— Ще си помагаме една на друга — каза тя. — Но за едно нещо грешиш. Не те мразя, Рижи. Обичам те, обичам те повече, отколкото мога да изкажа с думи. И се страхувам за теб и от това, срещу което трябва да се изправиш, в един свят, който невинаги ще те приема. Страхувам се и позволих това да изглежда като омраза, защото може би мразя самата себе си. А не теб, никога теб. Обичам те, мъничката ми.

А за мен това беше достатъчно хубаво, подобре от хубаво. За първи път от много дълго време, когато си легнах в леглото, се почувствах у дома.

И тогава Аш се обади.

— Влязох в телефона на Най — каза тя.

— И?

— Всичко, което трябваше да знаем, беше в Уотсап. Ако не бяхме намерили телефона ѝ, щеше да отнеме далеч повече време, за да узнаем кой е. Ако наистина го беше захвърлила, той щеше да е в безопасност, но тя не го е направила. Трябва да е имало нещо, да е криела някакво, дори и мъничко съмнение в него, което да я накара да скрие телефона си на място, където е смятала, че някой от вас ще го намери. Защото сега го знаем кой е.

36

— Кой е? — не смеех да дишам.

За част от секундата, преди Аш да отговори, милион различни сценарии се разиграха в главата ми, милион различни отговори и резултати, и нито един от тях не беше верният, макар че в момента, в който тя го изрече, той беше ослепително очевиден.

— Господин Смит, Рижи — отговори Аш. — Шибаният господин Смит.

— Не може да бъде — прошепнах. — Аш… не може да бъде. Защото… не може да е истина, трябва да си допуснала грешка…

— Съжалявам, Рижи, наистина, но след като веднъж се добрах до съобщенията в Уотсап, стана ясно с кого е разговаряла. Той ѝ пише за измъкване от училище по-рано, как е изглеждала в час. Проверих два пъти, влязох във всичките му неща, които не са толкова защитени, и открих улики, които ме доведоха до истината. Той си е въобразил, че е покрил следите си. Входната врата се оказа една съвсем обикновена Фейсбук страница, но под нея имаше и други нива. Тайни Фейсбук групи, където членовете са публикували снимки на момичетата, които са похитили, и говорят за това какво възнамеряват да правят с тях. Форуми. Чатове. Аз просто проследих нишката, която е оставил, до най-ниското, най-дълбокото ниво, до мазето на тъмната мрежа, където открих другото му име: MrMoon. Той е, безспорно, без капка съмнение. Това е той.

Не можех да говоря, сякаш някой ме беше ударил с все сила в корема и е изкарал целия ми въздух. Не и той, не исках да е той, защото това означаваше… това означаваше, че всяко нещо, което някога ми е казал за Най и Роуз, и Лио, всяка дума, всичко, което някога е направил, концертът, групата, всяко нещо, което въобще е означавало нещо за мен през последната година, е било лъжа.

Аш продължаваше да говори и колкото повече казваше, толкова по-лошо ставаше. Чувах треперенето на гласа ѝ, усещах страха и яростта ѝ, и така ми се искаше да не се беше обаждала. Искаше ми се да бъда с нея сега, защото, ако бях, щях да я обгърна с ръце и да я прегърна здраво, с надеждата, че и тя ще направи същото за мен.

— Знам как се е озовала в реката, Рижи. Написал го е на онзи проклет сайт, за да се похвали. Тя се е опитала да се измъкне от него, опитала се е да се прибере вкъщи, и той я е пребил. Толкова зверски, че си е помислил, че я е убил. После я е изхвърлил в реката. Държал я е в стар блок, на по-малко от километър от дома. През всички тези седмици тя е била негова затворничка.

— О, боже мой! — не бях сигурна дали съм произнесла думите на глас, или не, умът ми изведнъж се изпълни със сцени на всичко онова, на което Най е била подложена. Не, не можех дори да си го представя. — Господи, Аш. Боже мой! Не. Сигурна ли си?

— Сигурна съм, имам всички доказателства и ще ги предам на полицията, точно както ти искаше да направя. Но преди това имам план, който завинаги ще го съсипе, направо ще те покърти. Това, което ще направим, е…

Мозъкът ми, застинал от шока, отново се събуди от прилива на страх.

— Аш, чакай, той каза, че ще посети Наоми тази вечер. И… и знае, че планират да я събудят утре.

— Как е разбрал? — попита Аш.

— Защото аз му казах.

— Мамка му, трябва да тръгвам.

— Ще се видим там — казах.

Обух кецовете, грабнах картата за градския транспорт. Излетях през вратата и последните следи от сън изчезнаха, докато тичах към метрото.

37

Не знаем колко дълго е бил там, седеше до нея и я гледаше втренчено. Или защо сестрите са го пуснали, след като не беше в списъка. Но господин Смит си беше такъв, очарователен и сладкодумен. Изглеждаше добре и беше мил. Когато те гледа в очите, имаш чувството, че наистина се интересува от теб и какво ще стане с теб. Беше типът човек, на когото да се възхищаваш. Човек, на когото имаш доверие. Най-опасният вид чудовище.

И аз му вярвах — повече, отколкото на собствения си баща. Никога до тази вечер не бях искала да нараня друг човек. Тази вечер исках да му причиня болка, адски силна болка.

— Ще се изправим срещу него — изръмжах аз. — Влизаме там и ще му кажем, че знаем какъв е.

— Не! — Аш хвана ръката ми и я стисна. — Ще се държим така, все едно не знаем нищо.

— Защо? — втренчих поглед в нея. — Искам да го убия. Всичко, което е сторил на хората, които обичам, на мен. Казах му за мен, Аш. Мислех, че го е грижа. Имам нужда да го нараня.

Аш сложи ръце на раменете ми и ме накара да я погледна право в очите. Когато го направих, се почувствах малко подобре, малко по-уравновесена и концентрирана.

— Зная, че е трудно, но ми трябва време, за да се добера до всяка една частица доказателство сред нещата му. А също и защото е застанал точно до апаратурата, която поддържа сестра ми жива.

Стояхме там, пръсти в пръсти, очи в очи, ръцете ѝ успокояваха сърцето ми и останахме така, докато дишането ни не се стабилизира и треперенето на краката ми не спря. Накрая, без да е необходимо да ѝ казвам и дума, вече знаех, че сме готови да се изправим срещу него.

— Здравейте, господине — казах, когато влязохме.

— О, момичета, късничко идвате — той отдръпна ръката си от Наоми и на мен ми се повдигна.

— Да, не е точно време за свиждане, нали? — каза Аш. — Изненадана съм, че сестрите още не са ви изхвърлили.

— Сестрата от нощната смяна беше много разбрана.

Застанахме до Най и се чудех какво става в момента зад затворените ѝ клепачи. Успокоителните бяха по-малко, толкова знаехме. Ами ако можеше да чува гласа му? Ако усещаше докосването му, но не беше в състояние да се движи, не беше в състояние да изкрещи?

— Всичко е наред, Наоми — казах аз и повдигнах ръката ѝ. — Аз и Аш сме тук. С нас си.

— Вие двете откъде се появихте? — Една уморено изглеждаща сестра поклати глава към нас. — Хайде, тръгвайте. Наоми я очаква голям ден утре, нуждае се от почивка.

— Да, хайде, господине. — Насилих се да се усмихна. — Нас също ни очаква голям ден утре. Денят на концерта!

— Аз не мърдам оттук — Аш поклати глава. — Аз съм нейна сестра. И знам, че други близки също ще дойдат тук да останат с нея. И може би… ами, ние не знаем какво ще се случи утре, нали, затова просто искам да бъда с нея тази вечер. Моля ви. Няма да ви преча, просто не искам да бъде сама.

Сестрата сви устни.

— Ще трябва да се обадя на родителите ти, да се уверя, че нямат нищо против.

— Нямат — каза Аш.

— Добре тогава. — Тя погледна към мен и господин Смит. — Но вие двамата — вън.

— Искаш ли да те закарам? — попита ме господин Смит, когато излязохме навън.

Погледнах в любезните му очи и си мечтаех да ги изтръгна.

— Ще ходя пеш — отговорих.

— Сигурна ли си? — Той се усмихна и беше толкова сладък и мил. Усмивка, на която се доверявах твърде дълго време. — С мен си в безопасност.

— Сигурна съм — казах. — Но аз съм доста по-корава, отколкото изглеждам, господине. Не искате да си имате работа с мен.

Той се засмя, докато влизаше в колата си. Нямаше си представа колко адски сериозна съм.

38

Чаках Лио при метростанция „Воксхол“, защото трябваше да смени няколко линии, за да стигне тук от дома на леля си Клои. Хората влизаха и излизаха от входа, разделяха се, за да ме заобиколят, като бързотечаща вода около скала.

Днес беше денят, за който се готвех от седмици. Единственото нещо, което имаше смисъл, концертът, набирането на средства. Да направим всичко възможно за нея. И идеята за това беше негова. През цялото време, докато господин Смит ни е разправял, че можем да направим нещо различно, че можем да помогнем да бъде открита Наоми, тя е била негова затворничка.

За такова нещо се иска особен вид зло.

Имаше и още нещо в този ден, което беше важно. Причината, поради която избрахме концертът ни да се проведе в този понеделник през септември, макар всички останали дни от седмицата да бяха по-подходящи.

Днес беше рожденият ден на Наоми.

Имаше нещо, което правехме за рождения ден на всеки от нас. Наричахме го Редакцията — компилирахме снимки, които бяхме направили през годината, оформяхме ги в колаж, ограждахме ги със стикери и емотиконки, въобще сътворявахме нещо глупаво и детинско, и забавно. Тази сутрин, когато се събудих и беше още тъмно, на телефона ми се появи напомняне, че днес е рожденият ѝ ден.

И дума не можеше да става да спя, не и в този мрачен ден, надвиснал над мен. Може би никога вече нямаше да мога да спя.

Така че направих Редакция за Наоми. Прегледах снимките си, като се върнах към месеците след последния ѝ рожден ден. Някои от тях, даже доста, не бях разглеждала от месеци. Снимки как се мотае из парка, когато за първи път отиваме на косплей. Глупави снимки, направени в училище, на кино, по всички места, където ходехме заедно, без тогава да сме си давали сметка, че тези места и тези моменти въобще означават нещо. Всеки ден, преди да изчезне, сме си правили най-малко по една снимка на нея, на нас двете или на цялата компания.

Направих Редакция на Най и я публикувах, както бих сторила и ако тя беше тук. Едва докато чаках Лио пред метростанцията и си проверявах профила в Инстаграм, осъзнах, че Роуз отново ме е добавила в списъка с приятели на всичките си профили — видях името ѝ и харесване със сърчице точно под моя пост. Зарадвах се, защото особено днес от всички дни ние имахме нужда един от друг, всичките. Просто ми се искаше да не зная за сгъстяващите се сенки, които надвисваха все повече над нея. Точно сега тя навярно се чувстваше толкова щастлива, толкова специална и обичана. И всичко това съвсем скоро щеше да ѝ бъде отнето.

— Здрасти — каза Лио, когато устата на метрото го изплю заедно с всички останали.

— Привет! — отвърнах и тръгнахме заедно.

— Хареса ми Редакцията, която си направила на Най — каза той.

— Дам, благодарско. Мислех си за последния път, когато я видяхме, и дали можехме да направим нещо, каквото и да е…

— Нищо не можехме да направим — отвърна Лио. — Аз се връщах към тая мисъл отново и отново, милион пъти вече. Нищо. Тя не е искала да знаем, Рижи. Предполагам, че просто трябва да го приемем. Защото ако беше искала да знаем, щеше да ни каже или подскаже. По някакъв начин. И знаеш ли какво? Днес ти, аз и Аш ще заковем топките на това копеле за стената.

— Дявол знае какво ще излезе, когато лайната цапнат вентилатора, така че знаеш ли какво трябва да направим днес? — казах аз, когато стигнахме до училище.

— Какво? — попита Роуз, която тъкмо затвори вратата на колата на баща си и се присъедини към нас.

И точно в същия момент, когато толкова се радвах да я видя, почувствах и как ми се повдига от нерви. Исках да сложа край на това, през което тя преминава, точно сега и в тази секунда. Но въпреки това не го сторих; трябваше да направя каквото поиска Аш, всички да го направим. И съвсем скоро щяхме си платим цената за това.

— Трябва да отпразнуваме рождения ѝ ден — каза Лио, изглежда той също не беше в състояние да погледне Роуз право в очите. — Каквото и да се случи днес, когато се опитват да събудят Най, тя заслужава това.

Роуз докосна бузата му с върховете на пръстите си, в очите ѝ блестяха сълзи.

— Да — каза тя, като се обърна към мен и плъзна ръката си в моята. — Много ми хареса Редакцията, Рижи.

Докато приближавахме училището, видях Аш и леко ѝ кимнах, но тя поклати глава и приседна за малко, без да поглежда никого от нас в очите, след което стана и се забърза нанякъде.

— Аш, добре ли си? — Роуз извика след нея. Но тя просто продължи да върви.

— Днес не ѝ е лесно — заявих аз и проследих с очи Аш, когато тя изчезна вътре.

След няколко секунди телефонът ми изжужа в джоба и го извадих да погледна, докато вървяхме бавно към канцеларията. Беше от Аш.

Трябва да видя теб и Лио. В залата, третия блок часове,

измъкнете се от клас. Не водете Роуз.

Лесно си намерих причина да се чупя от „Религия“, достатъчно беше да спомена момичешки проблеми и господин Гримс само ми махна с ръка да изляза още преди да се е замислил. Казах му, че отивам при училищната медицинска сестра за парацетамол, но вместо това, естествено, се насочих към главната зала. Предполагаше се, че ще е заключена здраво, за да опази любопитните деца далече, а наетото оборудване — в безопасност и в готовност за концерта тази вечер. Изобщо не бях сигурна как Аш планира да влезе там, като допусках, че тя ще може по някакъв начин да хакне отвън пулта и лаптопите, от които щеше да се пуска видеото, но когато видя, че с Лио идваме от различни посоки, тя ни кимна да я последваме, както и сторихме, като се отправихме към канцеларията. Секретарката на училището говореше по телефона и гледаше навън през прозореца. Аш видя своя шанс и се втурна към вратата, която водеше към стълбището на галерията, измъкна ключ от джоба си и отключи. Тя изчезна вътре, оставяйки вратата открехната за нас като знак да я последваме. Чакахме. Госпожа Минчен остави телефона и се обърна към монитора си. Секундите минаваха — не след дълго звънецът щеше да бие за четвъртия блок и тогава нямаше да имаме извинение, просто щяхме да липсваме.

Тогава госпожа Минчен се изправи, излезе отзад и се насочи към женската тоалетна. И двамата се затичахме, затворихме вратата и хукнахме нагоре по стълбите. Когато се качихме горе, Ашира седеше с фенерче между зъбите си и работеше на лаптопа, включен в пулта. Изпитах само миг съжаление, като си спомних как Емили се усмихваше, когато ми показа пулта, и колко беше горда от това. Снощи се почувствах зле, когато пратих на Аш монтажите със снимките, и сега отново се чувствах зле. Харесвах Емили, тя винаги се усмихваше и никога не ѝ пукаше какво мислят другите за нея. Щеше да е кофти всичките ѝ усилия да отидат напразно, а тя дори нямаше и да разбере, докато не седне зад пулта тази вечер. Надявах се, че ще прояви разбиране. Надявах се, че ще разбере защо правим това, което правим.

Аш вдигна поглед, когато ни забеляза, и пусна фенерчето, което държеше с уста.

— За какво ти трябваме? — попитах шепнешком. Залата беше голяма и празна, но пак не се чувствах комфортно да говоря с пълен глас.

— Спипах го снощи — каза Аш. — Влязох право в неговия свят. Всичко, всичко е в ръцете ми, всяка мръсна малка тайна. Но има и някои неща, които трябва да ви кажа. Зловещи неща.

— Окей. — Седнах на един от пластмасовите столове, качени тук горе.

— Карли Шийлдс, тя е била една от първите — започна Аш. — Открих снимки, видеоклипове, имейли. И Дани, Даниел Хевън, това е истинското ѝ име.

— Боже! — Закрих устата си с ръка и гледах към Лио, който поклащаше глава, стиснал юмруци.

— Вижте — продължи Аш, — знам подобре от всеки друг как се чувстваме всички от това, но сега сме толкова близо. Толкова близо да го пипнем — заради Наоми, Карли, Роуз и останалите момичета. Дръжте се нормално, бъдете готини, почти сме там.

Погледнах към Лио и видях как стисна челюстта си.

— Ще бъде много трудно да не го просна с юмрук…

— Трябва да знам — гласът на Аш прозвуча твърдо, а погледът ѝ направо прогаряше дупки. — С мен ли сте?

Лио ме погледна:

— Мамка му, да.

— Направи го — казах аз.

Замълчахме за секунда, защото се познавахме и нямаше връщане назад.

39

Мислех, че ще се оправя, когато отидох в час по музика, но в момента, в който я видях, застанала до него, да му говори тихо, всичко се изпари и не ми пукаше за нищо, освен да се вмъкна между тях.

— Здравейте — гласът ми прозвуча нелюбезно, като от студен метал. Опитах се да го смекча до нещо по-леко, по-малко очевидно, но беше невъзможно. — Господине, мислех си, че вероятно ще можете да ни пуснете с Роуз, защото следва обедната, а ние смятахме да минем през сета още веднъж.

— Останах с впечатлението, че ще си почивате днес, за да сте свежи за тази вечер. — Господин Смит се намръщи. — Не искаш да развалиш нещата, пък и това са изпитите ви за дипломата ви за средно образование, Рижи. Трябва да присъстваш на този урок.

— Да, разбира се, не е нужно да репетираме повече.

Роуз ми се намръщи, а примирието между нас беше толкова крехко, толкова нежно, че не исках да правя нищо, за да го разруша, но не чак толкова, мамка му, че да я докосне отново дори с пръст.

— Всъщност, Роуз, ако трябва да съм честна, цялото това нещо ме натовари. Рожденият ден на Най, концертът, лекарите, които ще се опитват да я събудят. Просто се нуждая от малко време. Ще дойдеш ли с мен, Роуз? Моля те.

Роуз погледна първо мен, после него и можех да видя тревогата, изписана на лицето ѝ.

— Може ли? — попита тя.

И това не беше начинът, по който ученик иска разрешение от учител, беше много по-интимно от това. Промяната в езика на тялото му в отговор беше едва забележима, но аз я видях. Собственическо чувство, знак, че не му се иска да я пусне да дойде с мен, и изведнъж разбрах защо. За него не бях просто някакво загубено хлапе, бях съперник.

— Разбира се — каза той, но не се усмихна. — Труден ден и за двете ви. Иди и си почини. Връщате се обратно след десет минути, ясно?

Намерих най-близкия изход и поех дълбоко студения въздух.

— Рижи, наистина, радвам се, че нещата между нас се нормализират, и да, казахме, че ще говорим за Най днес, но това беше малко… прекалено.

— Аз просто… Просто исках да си в безопасност — думите изскочиха от устата ми, преди да мога да се спра, и разбира се, за нея те бяха абсолютно безсмислени.

Естествено, тя се намръщи, явно изпита неудобство и се отдръпна от мен.

— Рижи, стига, чу ли? Виж, разстроена си, всички сме така днес. Ще бъде трудно, но аз съм в безопасност, всъщност наистина съм щастлива, по-щастлива от доста дълго време. Мисля, че срещнах някой, който ме разбира, който ме вижда такава, каквато съм. Всъщност кой се интересува от мен, сещаш се? Предполагам, имаш чувства към мен и ами, част от мен наистина е поласкана от това, Рижи, но не можем да имаме подобен тип отношения. Така че ако не можеш да свикнеш с това и да бъдеш щастлива заради мен… мисля, че може би ще трябва да не поддържаме толкова близки отношения.

Всяка дума ме убиваше бавно, откъсваше части от мен и ги изплюваше. Не отхвърлянето, тази част можех да приема, бях готова за това. По-скоро надеждата в очите ѝ, усмивката на устните ѝ. Любовта, за която вярваше, че е толкова готова да даде, да се чувства сигурна и обичана. Това не можех да понеса. Но трябваше просто да го скрия, да скрия всичко това. Още няколко часа трябваше да го скрия. Една погрешна дума сега — и той щеше да спечели.

— Знам, разбрах го. Просто искам да бъдем каквито бяхме преди, Роуз. Онова другото вече го загубих. Не беше истинско, беше просто момент. Глупав момент. Но аз загубих и един от най-добрите ми приятели, а сега го имам пак. Нека не си го причиняваме отново, а?

— Добре — тя се поколеба за миг и после ме прегърна. — Изглеждаш кофти, сладур — каза тя. — Но всичко ще бъде наред. Тази вечер ще бъдем невероятни и знам, имаш чувството, че сякаш ще трябва да живеем до края на живота си като плъхове в капан, но знаеш ли какво? Всичко ще мине толкова бързо, а кой го е грижа за изпитите, има толкова по-важни неща, като пътувания и приключения. Може да избягаме до другата страна на земното кълбо в изследване на Амазонка!

— Изследване на Амазонка? — подсмихнах се аз. — Нали си даваш сметка, че не си способна дори само да стоиш до мокрица.

— Защото те са зли — отвърна Роуз много сериозно и аз не се сдържах и се усмихнах.

— Значи сега се връщаме в час? — попита тя.

— Предполагам.

Погледът, който си размениха Смит и Роуз, докато се връщахме в кабинета, не означаваше нищо за останалите, но не и за мен.

40

Залата вече жужеше от разговори и смях, а публиката дори още не беше започнала да пристига, там бяха само екипът по осветлението и Емили, както и някои от учителите, дошли по-рано, за да ни пожелаят успех. Нервите ми бяха на топка, а вътрешностите — на двоен възел, устата ми беше суха и не бях в състояние да хапна каквото и да било от закуската насам. Ако беше просто концерт, щях да съм нервна, но развълнувана, надъхана, готова за подвизи. Но това не беше просто концерт. Това можеше да се окаже най-важното нещо, което някога щях да направя.

Странно е да знаеш предварително, че часовникът тиктака за някого и го води към нещо ужасно, нещо, което ще промени всичко, без значение кой е човекът. Просто се надявах, че Аш, Лио и аз ще го направим както трябва. Надявах се, че това ще се окаже гибелно за него, а не за нас.

— Добре ли си? — Емили се появи до мен.

— Така мисля. А ти?

— Да, цялата тежка работа вече е свършена, ако трябва да съм откровена — каза тя. — Сега просто ми остава да натисна Play и да стискам палци. — Усмивката ѝ беше сладка, гласът ѝ — безгрижен. Харесваше ми да я гледам.

— Рижи — каза тя. — Слушай, мислех си и аз…

Преди да каже каквото и да било повече, телефонът ми звънна и когато видях номера, разбрах, че трябва да отговоря.

— Съжалявам — отрязах я и размахах телефона към нея като абсолютна идиотка. — Съжалявам, наистина трябва да отговоря.

— Наистина ли? Ще започнем да пускаме публиката след около четири минути! — извика Емили след мен.

— Ясно — отвърнах, но всъщност вече слушах човека от другия край на линията.

— Добре — казах, — ще го направим.

Застанахме зад завесата само тримата, защото Лекридж страдаше от сериозна сценична треска и още беше в тоалетната. Слушахме как залата се изпълва с гласове. Имаше малка пролука между завесите и от време на време се редувахме да надничаме. Видях родителите ми и Грейси и се надявах, че баща ми ще прояви добър усет да я измъкне оттук, когато всичко започне. Аш беше тук, но не и майка ѝ и баща ѝ. Те все още бяха край леглото на Най. Все още чакаха тя да се върне при тях.

Когато видях Аш да заема мястото си на предния ред, което ѝ бях запазила, се опитах да разчета лицето ѝ, търсейки някакъв знак как се справя Най, но там нямаше нищо. Абсолютно нищо.

— Връщам се след секунда — казах аз.

— Рижи, къде отиваш? — извика Роуз след мен.

Слязох от сцената и се наведох пред Аш.

— Как е тя? — попитах я аз.

Когато Аш вдигна поглед от ръцете си, очите ѝ бяха пълни със сълзи, не каза нищо, само поклати глава веднъж.

— Трябва ли да си тук? — Покрих ръцете ѝ. — Може да отидеш, не е нужно да седиш тук и да гледаш какво ще стане.

— Трябва — прошепна тя. — Трябва. Всичко е готово за пускане, но аз все още трябва да съм в състояние да контролирам системата с телефона си и да изпреваря всеки, който би опитал да дръпне щепсела. Както и да е, искам да го видя съсипан. Трябва. Заради нея. Аз съм добре. Още няколко часа и ще се разпадна, но дотогава съм добре.

— Скъпа! — тате ме беше забелязал и викаше към мен. Стиснах ръцете на Аш, погледнах към завесата и изтичах към мястото, където седеше семейството ми. — Трябва да тръгвам — започнах аз. — Виж, тате. Много от нещата няма да са съвсем подходящи за Грейси. Ругатните и разни такива, приказки за смърт и депресия. Първата песен наистина е добра, но след това мисля, че трябва да я отведеш вкъщи. Веднага след първата песен.

— Не искаш ли да те гледаме?

— Искам — отговорих аз, — но не искам Грейси да се разстрои. Мама ще остане, нали, мамо?

Мама изглеждаше бледа и изпита, стискаше чантата си много здраво, но в очите ѝ се появи светлина, когато я помолих да остане, и тя се усмихна.

— Да, ще остана — отвърна тя.

— Не искам да се прибирам вкъщи — започна да мрънка Грейси.

— Рижи! — извика Лио иззад завесата. — Побързай!

— Слушай — казах аз. — Когато всичко това свърши, ти и аз ще направим наша собствена група, става ли?

— Може ли да бъда певицата? — попита Грейс.

— Абсолютно.

— Тате, аз ще бъда певица!

Докато се връщах на сцената, погледнах към Ашира, тя ми кимна веднъж.

Това.

Е.

То.

Звукът от уредбата експлодира и изпълни залата със звук. Затворих очите си и се оставих на музиката. Всяка част от мен, всяка фибра звучеше с музиката, вибрираше до краен предел. Лио прогори пътека с китарата си, Роуз изпя сърцето си, а Лекридж беше в дъното на всичко, събирайки го заедно. Но в сърцето ми, в съзнанието ми не чувах него и дори не го виждах зад затворените си клепачи. Виждах нея. Застанала до барабаните ми, тя се обръща към мен, както винаги правеше, повдига рамо към ушите си, когато насочва всяка частица енергия, която има, в музиката, главата ѝ подчертава всеки удар. За три невероятни минути тя отново беше на сцената, голяма като живота, обитаваше тази песен, която беше написала, правеше я отново своя и това бяха три вълшебни минути. Знам, че не бях единствената, която се почувства така, знам, че и другите също го усетиха, виждах го в усмивките им, в начина, по който се движеха, във височините и силата на гласа на Роуз и изведнъж разбрах: начинът да се справя с цялата тази гадост е да я разбия чрез палките си.

Цимбалите блъскаха, бас барабанът ми вибрираше и песента наближаваше своя край. Публиката беше на крака. Роуз се обърна и ми се усмихна щастливо, докато господин Смит прекоси сцената и тя се отдалечи от микрофона.

— Това беше много специално начало на тази много специална вечер — каза той на тълпата. — И колко е прекрасно да сте тук тази вечер да почетете една забележителна млада жена.

Снимката на Наоми се появи на огромния екран зад нас и ние всички се обърнахме да я погледнем.

— Имах удоволствието да гледам как Наоми расте — продължи той. — Да видя как се превръща в невероятна млада жена. На всички ни е ясно, че тя преживява трудни моменти сега, че не е чувствала да има някого, към когото да се обърне. Затова организирахме този концерт днес, за Наоми, да ѝ покажем колко много хора я обичат, и да покажем на всяко дете, което се чувства така. Защото искаме те да знаят, че не са сами.

Улових погледа на Лекридж и му дадох знак да се приближи до мен.

— Не свири следващата песен, чу ли? Планирали сме изненада. Кажи и на Роуз.

Лекридж сви рамене, отиде при Роуз и започна да ѝ шепне в ухото. Тя се обърна и ме погледна въпросително. Слязох от барабаните, отидох в предната част на сцената и се втренчих в Смит. Той ме видя, че го гледам, че съм се вторачила в него, и за момент се поколеба, преди да се върне към речта си. Една болна лъжа след друга. Лио свали китарата си, застана от другата му страна и също се втренчи в него. Миг по-късно Смит спря да говори и се позасмя.

— Имам чувството, че тези двамата се опитват да ми кажат нещо.

— И ще го направим — каза Лио. — Тази вечер е посветена не само на спомена за Наоми, но и на опита да узнаем какво се е случило с нея. И да защитим други тийнейджъри като нея, като нас, за да не бъдат подложени на същото. Ние знаем също така, че вие сте проявявали интерес към нея, господине. Много специален интерес. Затова направихме и специален видеоклип. Специално за вас.

Погледнах към Ашира и тя натисна Play от телефона си.

Наоми се смееше, тичаше на слънчева светлина, имаше сняг по земята, а тя се усмихваше, гледаше към камерата и пращаше въздушни целувки. Косата ѝ беше спусната, очите ѝ блестяха. Имаше някакво стълкновение, момент на объркване, земята, небето, замъглено лице и след това стана ясно, че Най е взела телефона, защото тя пое ролята на оператор. Залата ахна, когато видя господин Смит.

— Кажи ми, че ме обичаш, кажи го! — Наоми се смееше. — Хайде, кажи го! Искам да те чуя още веднъж как ми казваш, че ме обичаш.

— Обичам те — каза господин Смит точно в камерата. — Сега ми го дай обратно, нали!

Филмът направи скок в кадъра и показа стая, осветена с електрически лампи, а Наоми седеше на непознато легло, раменете ѝ бяха прегърбени, беше увила ръце около себе си в опит да се прикрие. Тя плачеше. Този път той говореше.

— Кажи ми, че ме обичаш — чу се гласът му, роботски и лишен от емоция. — Хайде давай. Кажи, че ме обичаш.

Разнесоха се възгласи, викове от публиката, когато господин Смит се обърна към големия екран и вцепенен се загледа във вътрешността на своя живот, изтръгната и изложена на показ пред всички. Снимки, десетки снимки изпълниха екрана в бърза последователност, лицата и телата на момичетата в пиксели. Появиха се скрийншотове на тайните му групи, кадри на коментарите му.

„Вижте това парче, узряла и апетитна, направо да я скъсаш.“

Появи се имейл списъкът му и се отвори, чатовете му, библиотеката му със снимки. Всичко беше там, снимки на него с ръце около момичетата, уплашени момичета, изгубени момичета, познати ми момичета. Но никакви снимки на Роуз, с това единодушно се бяхме съгласили. Не беше нужно никой да знае за Роуз.

Изображенията продължаваха да се леят, тълпата мълчеше и просто гледаше. Някои бяха притиснали с ръце устата си, други плачеха. Някои се изправяха на местата си, опитвайки се да проумеят всичко това.

И тогава видях Роуз, видях я как проумява показаното и какво означава. Видях я как си дава сметка какво представлява Смит и каква е била целта на неговите обещания. Видях я как осъзнава, че е била на крачка да бъде погубена завинаги точно когато си е мислела, че е спасена. Тя извърна поглед от екрана и го насочи към Смит, а болката на лицето ѝ беше непоносима. Поклати глава, обърна се на пети и побягна. Опитах се тръгна след нея, но Смит блокира пътя ми от сцената.

— Кой направи това? — Господин Смит беше шокиран, когато Роуз започна да дърпа кабелите, опитвайки се да изключи захранването, да разбие огромния екран точно когато неговите Уотсап съобщения с Наоми се появиха.

— Какво става тук? Защо правите това? — крещеше той.

Видеото продължи да се излъчва върху задната стена, а светлина от галерията осветяваше право там и някак си бях сигурна, че в това има пръст Емили, която иска да се увери, че нищо няма да бъде пропуснато.

— Който и да го е направил, това са лъжи, всичко това са лъжи — изведнъж стана жалък, с почервеняло лице, с напрегнат глас. Но това дори не го доближаваше до ада, на който беше подложил онези момичета.

Точно когато видеото спря, вратите в задната част на залата се отвориха и я видях. Полицайката, която срещнах в парка, П. К. Уигинс. Тя застана там и се загледа, а аз кимнах на Ашира. Тя се изправи от мястото си и ѝ подаде един пакет. Когато Аш стигна до вратата, ме погледна и се усмихна.

И си тръгна.

Филмът продължи още няколко секунди и след това в залата останаха само мълчанието и шокът.

— Матю Смит? — Полицай Уигинс и двама нейни колеги тръгнаха по пътеката към него. — Бихме искали да ви зададем няколко въпроса в полицейския участък.

Смит ме погледна втренчено и го видях. Видях точно каквото исках да видя. Ужасът и объркването, страха и паниката, както и пълната увереност, че животът му е съсипан. И точно в този момент на осъзнаване той се обърна на пети и побягна към страничните врати.

Не бяхме съгласували предварително този развой на нещата, но Лио и аз се втурнахме след него, просто така се случи. Усетих Лио до себе си и двамата се затичахме по старите дървени стълби, които водеха към лабиринт от коридори. Забелязахме, че Смит завива зад ъгъла, и се метнахме подире му, все по-бързо и по-плътно до него, когато той се устреми към пожарния изход и изхвърча в нощта навън, като се препъна и се преобърна по гръб. Вдигна ръце, за да защити лицето си, докато Лио стоеше изправен над него, но Лио не го удари. Просто стоеше там и го гледаше.

— Мисля, че ще бъдете много популярен в затвора — каза Лио. — Имам някои контакти вътре, така че ще се постарая да узнаят с какво се занимавате.

Смит се разрида, когато полицаите се появиха иззад ъгъла и го хванаха, преди още да стане.

— Това е грешка — извика Смит, докато полицаите го изправяха на крака и го сложиха да седне на задната седалка на колата. — Всичко това е някаква грешка, не съм аз, не знам как се е случило. Искат да ме набедят за нещо, някой ме е натопил. Тези деца очевидно ме мразят. Може ли да се обадя вкъщи? Какво става?

Докато го слагаха да седне отзад в колата, полицай Уигинс дойде при мен.

— Какво правехте тук? — попитах я аз съвсем сериозно.

— Бях решила да дойда, детето ми наистина е фен на вашата група, но след това получих анонимна информация с много сериозни улики за извършено криминално деяние. Сега ще изследваме всички тези компютърни данни и ще ги изземем като доказателствени средства.

— Кой ви предупреди? — попитах я отново.

Уигинс се усмихна едва забележимо.

— Нямам представа, но ако имах, щях да ѝ кажа, че този кучи син ще си плати за това, което е сторил. Лично ще се погрижа това да стане.

— Къде мислиш, че е? — попита Лио, докато наблюдавахме как полицейската кола потегля.

— Не зная, беше разстроена, мислиш ли…?

— Хайде.

Втурнахме се да тичаме, отначало съвсем леко, но когато наближихме крайната цел, краката ни сами се забързаха и летяхме, и двамата летяхме към нашата приятелка, решени да ѝ попречим да се самонарани.

Спряхме едва когато я видяхме, седнала най-отгоре на пързалката.

Разбира се, че щеше да дойде тук, на мястото, където винаги идвахме. Това беше най-безопасното място, което познавахме, дори в тъмното, дори и тази вечер.

Спогледахме се с Лио и заедно тръгнахме към нея. Лио се изкачи по стъпалата зад нея, а аз седнах в края на пързалката.

— Откога го знаеше? — попита тя.

— От вчера — отвърнах.

— И двамата — добави Лио.

— И никой от вас не ми каза? Имам предвид, боже, защо, по дяволите, не ми казахте? Защо ме оставихте да се държа като такава глупачка, застанала пред толкова много хора, и да видя всички тези неща, тези ужасни неща. Наоми…

— Защото… защото знаехме, че имаме само една възможност да го хванем и…

— Мислехте си, че ще го предупредя?

Просто виждах бялото на очите ѝ, докато се взираше в мен, останалата част от нея представляваше комбинация от оранжеви и черни сенки от уличните лампи.

— Роуз, ти ми каза, че си влюбена и че е нещо специално. И различно. Ако ти бях казала днес, когато излязохме от часа по музика, щеше ли да ми повярваш? Да ме подкрепиш? Натрапващата се лесбийка, която се направи на глупачка пред теб? Или по-скоро щеше да изтичаш при него и да му кажеш, че съм откачила. И да повярваш на всичко, което той ти каже, и да му дадеш възможност да се прибере вкъщи и завинаги да изтрие всичките си гадни и откачени неща. Исках да ти кажа, толкова много, и двамата искахме. Но това беше… беше много по-голямо от нашите желания. Искахме да разбереш що за човек всъщност е той, преди да ти кажем каквото и да е. Трябваше да видиш със собствените си очи.

Роуз не каза нищо, просто се беше свила горе на пързалката, обгърнала с ръце краката си на малка топка. Видях Лио зад нея, Роуз се наклони към него, той я прегърна и тогава тя се разрида. Седях там известно време под луната и мигащите светлинки на самолетите, които пресичаха оранжевото небе, и слушах звуците на уличния трафик.

Плачът на Роуз постепенно утихна в нещо като мълчание.

Най-накрая станах.

— Отивам си вкъщи — казах аз. — Толкова съм уморена. И Роуз… Много съжалявам. Наистина. Знам колко си наранена, защото и аз така съм наранена. И тъжна, и разбита. Всички сме.

Точно когато стигнах до портата, която водеше към пътя, чух стъпки зад мен. Роуз ме настигна и ме хвана за ръце.

— Благодаря — каза тя. — Благодаря ти. Наранена съм и съм глупачка, но поне е само това. Чувствам се такава късметлийка, така че благодаря — на всички ви. Благодаря.

Прегърнах я силно и когато го направих, сякаш мъглата се разсея. Защото все още мислех, че тя е най-невероятният и най-прекрасният човек, когото някога съм познавала, и че е по-силна, отколкото съм си представяла. И всички онези чувства, които изпитвах към нея и си мислех, че са любов — е, в известен смисъл беше това, защото аз я обичах: тя е най-добрата ми приятелка, но не бях влюбена в нея. Не мисля, че някога съм била.

Сега разбирам, че беше нужно истински да се влюбя в някой друг, за да осъзная глупавата си грешка.

— Ще се видим утре, приятелче — казах аз.

— Доскоро, батал — отвърна тя.

Телефонът иззвъня в ръката ми и аз вдигнах, като го включих на високоговорител.

— Аш? — И тримата стояхме там и чакахме да проговори.

— Най — каза тя, гласът ѝ беше пълен със сълзи. — Най. Тя се събуди. И е гроги. Но… ще се оправи.

41

Когато влязох, мама ме чакаше.

— Търсих те навсякъде, толкова се притесних. Какво стана? Разкажи ми всичко от самото начало.

Седнах на кухненската маса с нея и тя ми направи чаша горещ шоколад и препечена филийка, сложи ги пред мен, а аз започнах да говоря. Не знам откъде точно се взеха всички тези думи, но явно е било някъде дълбоко в мен — щом започнах, не можех да спра. Всеки един момент, който съм изживяла сама, ме връхлетя и го излях. Всичко за Наоми, за Роуз, за мен и коя съм всъщност. За това как исках да бъда онова друго момиче за мама, отражение на момичето с дълга коса и хубава рокля, как, ако можех, щях да бъда това момиче. Но просто не можех, защото съм толкова далече от нея, колкото луната — от мен. Говорех и плачех, и ѝ разказах какво се е случило с Наоми и колко тъжна и уплашена трябва да е била, как се е чувствала самотна, защото това е, което Смит ѝ е причинил. Той я е лъгал толкова дълго и така умело, че не се е сетила за възможността да поговори с приятелите си или със сестра си, или с родителите си, и тогава всичко щеше да е наред. Докато говорех на мама, тя ме прегърна и тате слезе долу и също ме прегърна.

Накрая думите свършиха, поне за известно време, бях ги изразходила всичките и най-сетне притихнах.

— Била си много смела. — Голямата ръка на тате покри моята.

— И си се справила с всичко това сама — допълни мама. — Не оправдахме доверието ти.

Поклатих глава, защото не исках да се чувстват зле. Исках само да разберат коя съм била и коя съм сега. И да ми позволят да бъда такава, каквато искам.

— Ти си невероятна, Рижи — каза мама и ме притисна до себе си. — Далеч по-силна и по-смела, отколкото съм съзнавала. Ти си моя дъщеря. И се гордея с теб. И всичко, което отстояваш. Когато реших, че ще имам деца, никога не съм си представяла, че ще се възхищавам от тях, но аз наистина ти се възхищавам.

Погледнах я и прошепнах:

— Наистина ли?

Тя кимна.

— Тате ще остане с вас, докато се оправя. Потърсихме помощ и намерихме къде да ида, за да я получа. Ще отнеме доста време и ще бъде много трудно. Но всеки път, когато ми се прииска да се откажа или да се предам, ще си мисля за теб — тя отметна бретона от очите ми. — Моята невероятна, красива, чудесна дъщеря.

— Мислех, че ме мразиш, защото съм гей — казах аз.

— Не те мразя, никога не бих могла. Мразя света понякога, а себе си мразя много. Но никога теб, нито Грейси. И се кълна, че няма да те подведа отново.

— Нито пък аз — добави тате.

Гледах ту единия, ту другия и за първи път от много дълго време си помислих, че всъщност мога да се чувствам нормално.

Защото това лудо червенокосо момиче, което свири на барабани и мечтае да се влюби в съвършената жена, това си е нормалното за мен.

Защото, виждате ли, нормално е това, което искаш да бъдеш.

42

Беше много рано сутринта и днес не трябваше да ходя на училище, никой нямаше да ходи. Училището беше затворено и полицията беше навсякъде из него. Но нищо от това нямаше значение, защото ние тримата се отправихме към болницата, решени да стигнем там колкото може по-бързо, и да я видим, щом ни пуснат.

Седеше подпряна в леглото, телевизорът беше включен, не че гледаше, очите ѝ бяха насочени към Джаки, а Джаки се взираше в нея, майка и дъщеря взаимно се гледаха, а розово-златистата светлина на изгрева позлатяваше всяка повърхност и правеше гледката най-щастливото и най-прекрасното нещо, което някога съм виждала.

Превръзките бяха свалени, диагонална линия шевове минаваше през лицето ѝ.

Макс ни помаха и бавно ни въведе в стаята.

— Как си, смотльо? — Роуз проговори първа.

— Гърлото ми е малко пресъхнало — каза Наоми. — Бих ударила една бира.

Джаки се усмихваше и плачеше едновременно и ние се струпахме около нея. Аз се усмихвах като идиот, без да знам какво да кажа.

— Ще излезем за малко — отвърна Джаки и погледна към Макс, който кимна. — Само за минута, тя се нуждае от почивка, ще ѝ бъде нужно доста време да се възстанови.

— Добре — казах аз и заех мястото на Джаки, когато тя стана.

— Толкова се радвам, че не си мъртва — казах на Най.

— Аз също… — погледна ме тя, а после Роуз и Лио. — Лекарите не искаха мама да ми каже какви сте ги вършили, според тях това можело да ме стресира и други такива дивотии, но мама знаеше, че ще искам да знам. Знаела е какво ще означава за мен, и мисля…

Невъзможно беше да си представим какво се случва в главата ѝ, но очите ѝ бяха пълни със сълзи и болка.

— Не мога да говоря за случилото се, не искам да мисля за това, не още. Никога. И знам, че следващите няколко месеца ще бъдат трудни, но всичко ще бъде наред, с мама и татко, и с вас, ако все още сте ми приятели.

— Разбира се, че ще бъдем — казах аз.

— Има си хас — добави Роуз.

— Като че ли има друга възможност — усмихна ѝ се Лио.

— Добре, — Наоми отново потъна във възглавницата. — Сега ще ме оставите ли сама, моля ви, писна ми да ви гледам.

— Ще се върнем по-късно — леко я целунах по върха на главата.

— Ще ти донесем DVD-та — предложи Роуз.

— И шоколад — добави Лио.

И точно като стигнахме до вратата, я чухме да казва:

— Банда?

Обърнахме се и я погледнахме

— Шибано много ви обичам.

Видях Аш в коридора да спи върху три стола и се спрях.

— Какво ще кажете за закуска? — попита Роуз. — Не съм в настроение да оставам сама. Аз черпя, на излизане задигнах картата на Аманда.

— Да, разбира се, но ще ви настигна, става ли?

Роуз и Лио се спогледаха, сякаш знаеха нещо, което аз не знам. Обаче грешаха. Този път знаех.

— Хей, Аш? — Докоснах я по рамото и се стреснах, когато очите ѝ се отвориха веднага, — О, мислех, че си заспала.

— Току-що затворих очи, още не мога да заспя, вълнението ми идва в повече.

Тя седна и аз се настаних срещу нея.

— Ще бъде трудно — започна тя. — Връщането към нормалното. Почти невъзможно след всичко, което направихме заедно.

— Да, относно това — казах аз. — Виж, сега ще кажа нещо, което може да ти се види странно, но просто искам да знаеш, че ако стане, ще е супер. Вече някак свикнах с подобни реакции и това няма да промени приятелството ни по никакъв начин, защото просто ще потисна всичките си емоции и ще се престоря, че не съществуват, но работата е там… това, което искам да ти кажа, е…

— Рижи — Аш стана от мястото си, дойде и седна до мен.

— Да? — казах аз и се подготвих за най-лошото.

— Знаеш ли какво трябва да направиш? — попита ме Аш, намек за усмивка заигра на устните ѝ.

— Какво? — прошепнах.

— Просто млъкни и ме целуни.

Шест месеца по-късно…

Беше адски студено, много рано сутринта, скреж блестеше по целия мост и го караше да искри. Бели облачета излизаха от устните ни, докато вървяхме. Бяхме шестима и криехме пръсти под мишниците си, за да ги стоплим.

Застанала отстрани, гледах как Ашира държи Наоми за ръката и бавно я води към моста.

Бяха дълги шест месеца на възстановяване на тялото, сърцето и ума ѝ и това съвсем не беше краят. Имаше белег, който минаваше диагонално през лицето ѝ, за който хирурзите казаха, че някой ден ще могат да заличат, но Наоми заяви, че още не е готова да се раздели с него, бил част от нея. Точно както полукръглата татуировка на ръката ѝ щеше да е ключова част от процеса на Смит, когато най-накрая се стигнеше до него. Полицията каза, че може да я документира и тя съответно да я премахне или покрие с нещо друго, но Наоми отказа. Заяви, че ще я задържи, докато не се увери, че Смит и всеки от останалите мъже, с които е била в контакт, не влязат в затвора.

Дойдохме днес тук, на моста, където са я намерили, за да благодарим за възможността, която съдбата ни предостави, за онзи проблясък на късмета в цялата тъмнина, който спаси живота ѝ и я върна при нас. За нашата вяра един в друг.

Усмихвах се, докато сестрите пристъпваха напред с букет яркооранжеви гербери, наведоха се над парапета и един по един ги хвърлиха в тъмната, бавно пенеща се вода. След това Лио излезе напред с китка бели маргаритки, като държеше ръката на Роуз.

Заедно откъснаха венчелистчетата от цветята и оставиха някои от тях да паднат, а други полетяха, понесени за кратко от вятъра към зимното слънце, преди да се спуснат като конфети към земята. Роуз прегърна Лио през кръста и той я целуна по върха на главата, притиснал я до себе си.

Тя така и не спомена думите, които той ѝ каза тогава, преди всичко да започне. Те никога не го обсъждаха, но между тях имаше промяна. Едно обещание, че когато моментът настъпи, те ще си принадлежат.

Следващ беше Лекридж с една червена роза, който отправи дълъг, любящ поглед към Наоми, докато я пускаше. Имаше един неловък момент, когато Най се върна в залата за репетиции за пръв път, той вече беше там, подранил, както обикновено, когато си мислехме, че ще трябва да го освободим. Но преди някой от нас да каже нещо, той рязко смъкна калъфа на електрическо пиано, което беше поставил в ъгъла.

— А дали съм ви споменавал, че свиря и на синтезатор? — каза той.

Моят ред.

Взех си букета ириси и тръгнах напред. Оставих всяко от трите дълги стъбла да се понесат по реката.

За миналото,

За настоящето,

За бъдещето.

Усмихнах се на Наоми, а тя се приближи към мен и ме придърпа в дълга прегръдка.

Когато най-сетне ме пусна, Аш ме чакаше.

Тя ми подаде ръката си и аз я хванах, пристъпих в обятията ѝ и се целунахме на бляскавия леден въздух, а топлината между телата ни създаваше нещо като наша собствена частица лято.

— И така — каза Лио, притиснал към себе си Роуз, и ние отправихме поглед към града, прострял се около нас. — Какво правим сега?

Погледнах приятелите си и се усмихнах.

— Каквото си поискаме — отвърнах аз.

Въпроси и отговори с Кара Делевин

Как се роди идеята за „Огледалце, огледалце“? Какво ви вдъхнови?

Наистина исках да напиша роман, който показва нецензурирана картина на това колко труден и болезнен може да бъде процесът на съзряване, да станеш възрастен. Толкова много натиск има върху младите хора да бъдат съвършени, а аз исках да покажа, че който и да си ти, ако си щастлив такъв, какъвто си, тогава ти си съвършен.

Освен като име на групата, образът на огледалото, на отражението е важна метафора в целия роман. Кажете ни нещо повече за това, което сте се опитали да предадете.

Всеки винаги има повече от една версия на самия себе си, като отражения в зала с огледала. Има я идеалната, филтрирана онлайн версия, училищната или работната версия, версията, която познават нашите приятели, и една истинска версия, която твърде често пазим за самите себе си. Посланието в „Огледалце, огледалце“ е, че имаш нужда само от една версия на теб самия — тази, която те прави верен на това, което си.

Имате много онлайн последователи, а социалните медии играят ключова роля в начина, по който вашите герои разследват какво се е случило с Наоми. Смятате ли, че социалните медии са нещо хубаво?

Те могат да бъдат изключително полезни, но могат да бъдат и опасни. Това, което обичам в социалните медии, е, че съм в състояние да се свържа с моите последователи и да споделя живота си с тях. Това е чудесен начин хората да разберат кои са те всъщност, да открият себеподобни и да създават връзки помежду си. От друга страна, желанието да изглеждаш, сякаш водиш някакъв безупречен живот, може да има съкрушително въздействие и да направи уязвимите хора още по-уязвими. Важно е да бъдем разумни и предпазливи онлайн.

Всичките ви главни герои са тийнейджъри, които водят своя собствена борба с чувството си за идентичност. Вие лично дали сте имали подобен проблем?

Да, разбира се. Мисля, че борбата за идентичност е това, което ни прави хора. Да открием по-дълбоки връзки с останалите ни прави щастливи, то е това, което ни кара да станем сутрин и да започнем още един ден. Всички тези неща ни дават по-добра представа кои сме ние самите, но също така е нещо, което е почти невъзможно да бъде облечено в думи. Това е по-скоро усещане.

В книгата има много силни персонажи. На кого се оприличавате най-много?

У мен има по нещо от всички тях, малко или много, защото мисля, че в някакъв момент от живота си всички ние сме преживявали това, което и те. Рижи се чувства изолирана и преминава през период на откриване на себе си, Роуз е външно непобедима, но вътрешно е уязвима и наранена, а заради своя произход Лио се изправя срещу натиска на собственото си положение и очакванията на другите хора към него.

Има много и наистина големи обрати в „Огледалце, огледалце“! Знаехте ли как ще свърши историята? Или беше изненада и за вас самата?

Винаги съм знаела как ще свърши историята, защото исках тези чудесни герои да открият силата вътре в себе си, за да преодолеят препятствията по пътя си. И наистина вярвам, че всеки може да направи същото с малко вяра в себе си.

Може ли читателите да очакват да прочетат повече за живота на Рижи, Лио, Наоми и Роуз? Ще има ли продължение?

Със сигурност има още какво да се разкаже за тези герои, така че определено би могло да има продължение. Но ще трябва да почакате известно време, за да разберете!

Информация за книгата

Оригинално заглавие Mirror, Mirror

Copyright © Cara and Co Limited 2017

Ail rights reserved.

Огледалце, огледалце

Кара Делевин и Роуън Колман

Превод Десислава Недялкова

Превод на песните Радомир Мирчев

Редактор Радомир Мирчев

Коректор Павлина Върбанова

Издава „Егмонт България“ ЕАД

1142 София, ул. „Фритьоф Нансен“ 9

www.egmontbuIgaria.com

Отпечатано в „Ропринт“ ЕАД, София, 2018 г.

Тираж: 2000 бр.

ISBN 978-954-27-2142-0

_____

notes

Бележки

1

New Musical Express — влиятелно британско музикално списание. — Бел. ред.

Content

Делевинь Кара Огледалце, огледалце