Світлана Талан

Спокута

© Талан С., 2017

© Depositphotos / valuavitaly, DenBoma, обкладинка, 2017

© Книжковий клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», видання українською мовою, 2017

© Книжковий клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», художнє оформлення, 2017

* * *

Єдиному та любому моєму синові Сергію присвячую

Передмова

Кажуть, що колись високо в горах, там, де смереки чіпляють верхів’ям пропливаючі над величавими Карпатами хмари, де дзюркочуть кришталево чисті гірські джерела, де течуть вниз прохолодно-прозорі води річок у сонячних блискітках, стояла хатинка, до якої тягнулася лісом звивиста стежка. Там жила самотня бабця з поморщеним обличчям та покрученими від старості пальцями. Стара була схожа на відьму, бо мала згорблену спину, гачкуватий ніс, маленькі темно-карі, аж до чорноти, очі, колір яких не втратився з роками – вони не вицвіли, як то буває у старих людей. А ще бабцю часто бачили вівчарі вночі, коли та продиралася лісовими хащами, щось бубоніла під ніс і збирала трави. Вівчарі набожно перехрещувалися і не зачіпали її: вона наводила на них острах більший, ніж зграя вовків. До хати старої вузька стежинка не заростала травою влітку і була протоптана взимку. Бабцю місцеві мешканці боялися, як чорт ладану, та все ж без неї ніяк не могли обійтися. То живіт у кого схопить без причини так, що хоч на стіну лізь, то зуб розболиться, то в поперек стрільне – усі бігли до старої, бо знали, що лише бабця може зарадити їх біді. А вечорами дівчата перешіптувалися поміж собою про те, що лише стара може допомогти причарувати любого хлопця, та й зробить це так, що приклеїться він до дівки на все життя й крім неї нікого іншого помічати не буде. Парубки були більш стримані. Та коли вже яка дівка западе в душу, що нема спокою ні вдень ні вночі, то теж ішли до старої по допомогу.

Подейкували, що вона ще й могла допомогти жінкам там, де ніхто не міг зарадити: допомагала їм спекатися небажаної вагітності. Ті, що були в неї в такому делікатному питанні, розповідали по секрету своїм кумам, подружкам та сусідкам, що робила стара це безболісно та без поганих наслідків. Бігли до неї потайки й молоді дівчата, які зогрішили, щоб сховати від людей свій сором. «Гріховним ділом займається бабця», – шепталися навколо, та й самі ж дерлися вузькою стежинкою до тієї хатинки по допомогу.

Аж одного разу люди помітили на бабиному подвір’ї дитячі пелюшки, а потім і маленьку смуглявку – чорнооку новонароджену дівчинку. І знову був привід попліткувати. Жінки сперечалися, роздумуючи, чи може стара у свої літа народити дитинку. Дехто подейкував, що баба в лісі знайшла дитя, яке народила якась молода дівчина та, боячись осуду, покинула. А ще інші базікали, що стара втратила глузд і десь вкрала немовля, аби передати згодом свої відьмацькі справи. Але собака гавкає, вітер носить, а дівчинка росла всім на подив. Така вже гарненька Маланка зростала, що погляду не відвести: оченята великі, карі, вії та брови, як ночі восени, волоссячко кучеряве та чорняве, як галочка, на кругленьких рожевих щічках маленькі ямочки.

Коли Маланці було шістнадцять років, померла стара. Лягла спати й не прокинулася вранці. Подейкували, що їй на той час було сто років.

Маланка вже розквітла, як мак навесні, і почали до неї хлопці стежинкою бігати та сватати. Але серце своє вона віддала одному – високому, кремезному та гарному Мирону, за яким не одна дівка сохла. Хлопець побрався з Маланкою й забрав її до своєї садиби. Вона не стала замикати двері до хатинки (яке там багатство?), аби подорожні змогли зайти до господи, відпочити та напитися прохолодної води із джерела під багаторічною смерекою.

Мирон був із заможної родини, що мала файний статок: тримали отару овець, двоє коней, корів, птицю, млин та добру хату. І сімейне життя в них склалося. Хоча працювати доводилося всім із ранку до вечора, щоб утримувати велике господарство, та що їм, молодим, до того, коли Мирон завжди поруч із Маланкою, де б вона не була.

Він худобу пасе – вона по господарству порається й гайда до нього на луки. Біжить із вузликом, у якому окраєць запашного хліба та глечик молока, по росистих травах, що сягають поясу, аж товсті чорні коси по плечах скачуть, звиваються, ніби молоді гадюки. Махає білою хустинкою йому здалеку й кричить:

– Ми-ро-н-е-е!

А голос її відлунюють гори.

– Ма-лан-ко-о-о! – відгукується Мирон, знімаючи бриля, махає ним коханій.

Зустрінуться молодята, і де втома дінеться! Кохаються до нестями в густих та запашних травах, що пахнуть гарячим роменом, білявою ромашкою, деревієм і росистою конюшиною, шепочуть лагідні слова одне одному, ніби лише вчора побралися. Розпустить Мирон її густі коси та ніяк не може намилуватися дружиною, бо немає навкруги кращої від неї.

Люди заздрять чужому щастю та все шепочуться, що то відьма навчила Маланку, як причарувати хлопця. А молоді не зважають на той гомін, бо щиро кохають одне одного. Та все ж, мабуть, зурочили молоде подружжя. Маланці вже виповнилося тридцять років, і до того часу Бог не подарував їм дитинки. Плакала жінка ночами, бо подруги, що пізніше заміж ішли, вже мали діточок, а вона так і залишалася пустоцвітом.

Тоді стали люди перешіптуватися, що то кара Божа впала на Маланку за гріхи її матері. Дійшли ці чутки до неї, і вона цілком втратила душевний спокій, ходила, як із хреста знята. Мирон теж ходив у тихому смутку, серце його краялося, коли він бачив розпач милої дружини. Хтось із старих людей порадив Маланці піти на Прощення до Київської Лаври, там просити в Бога пробачення за гріхи своєї матері та вимолити собі дитинку. Жінка прислухалася до слушної поради, поговорила із чоловіком і наприкінці зими тисяча дев’ятсот двадцять другого року почали збирати Маланку в дорогу. Взяла вона хліба, сала, у мішечках квасолю та муку, склала на воза. Мирон запряг коня й пішов проводжати дружину за село.

– Може, не поїдеш? – попросив. – Дорога далека та небезпечна, людей багато добрих, але є й лихі.

– Щоб рибу їсти, треба у воду лізти, – відповіла Маланка. – На все воля Божа.

Поцілував він кохану дружину й довго стояв у задумі на дорозі, дивлячись, як неясні її обриси зникають у мряці.

Маланка встигла до Прощеної неділі дістатися до Лаври. Там вона знайшла знаючих людей, які порадили їй молитися перед іконою «Знамення». Жінка знайшла її та й упала на коліна. Свята Богородиця з піднятими вгору руками, у червоному вбранні та з маленьким немовлям споглядала уважно, як бідна молода й гарна, наче сама весна, жінка щиро проливала сльози та била поклони, вимолюючи собі материнства. Встала Маланка з колін лише тоді, коли полегшало в неї на душі, просвітліло. Поставила вона свічку, перехрестилася, подякувала Пресвятій, поцілувала ікону та вийшла надвір.

Біля церкви вона помітила молодицю з немовлям на руках. Дитинча плакало, а з ним і жінка заливалася слізьми. Підійшла до них Маланка, спитала, що сталось. Жінка розчулилась, розплакалась ще більше, та не витримала, упала перед нею на коліна.

– Благаю, жіночко, допоможи! – схопила Maланку за поли. – Не дай від голоду загинути моїй дитині!

Маланка підняла жінку, заспокоїла.

– Звідки ти? – запитала.

– Здалеку. Полтавщина. Чула таке?

– Чула, люба, чула. А як ти потрапила сюди? Та ще й з дитинчам?

– Убили мого чоловіка на війні, вдовою залишилася. Бідувала я дуже, хворіла, ледь обоє не загинули. Там родичів не залишилося, а добрі люди намовили піти до Сум, де повинні були жити родичі чоловіка: його дядько, тітка та хрещений. Ото й пішла я з дитиною в дальню дорогу. Ледь знайшли місце, де жили дядько й тітка, бо хати там вже нема, згоріла, а куди родичі виїхали, куди поїхали долі ліпшої шукати – невідомо. А хрещений чоловіка давно помер, – розповіла, заспокоївшись, жінка.

– А його дружина? Жива ще?

– Знайшла собі іншого діда. Пустили вони мене, обігріли, а через два дні нагадали, що самим зараз скрутно живеться. Ото ж я й пішла до Лаври помолитися, долі кращої попросити у Бога. А що тепер робити? Куди голову прихилити? Чим дитину нагодувати? Я не знаю, – жінка похитала головою й подивилася на Маланку глибоко сумними очима. – Удома хоч убога, та є хата, а дістатися до неї без грошей і з дитиною на руках у мене вже не вистачить сил.

– Бери мого коня, – не роздумуючи, сказала Маланка. – Забирай підводу, а харчі, що ще залишилися, поділимо навпіл!

– Як це… забирай? – розгубилася молодичка.

– А ось так! – скинула голову вгору Маланка, аж коси по спині вдарили. – Тобі Бог дав дитину – то й збережи її, а я… Я й пішки додому дійду.

– А далеко тобі?

– Далеко. Туди, де хмари чіпляються за гори. А ти повертайся додому, там хоч дах над головою є.

Під’їли жінки перед дорогою, поділили харчі, розпрощалися.

– Вік тебе не забуду, – на прощання сказала жіночка з Полтавщини. – А про твоє щире серце й дітям своїм розповім, і накажу онукам переказати. Молитися за тебе буду щодня. Що ж тобі наостанок побажати?

– Дитинку. Іншого бажання в мене немає, – сказала Маланка, надягла вузлик із харчами на палицю, перекинула через плече та й пішла, не оглядаючись.

Дорога додому виявилася не такою вже й легкою, коли йти пішки. Маланка то йшла, то підвозили добрі люди на возі та пускали до хати заночувати. Ноги в чоботях понатирала до крові, що й ступити боляче. Уже в далечині в ясну погоду виднілися верхівки Карпат, коли вкрай змучена тяжкою дорогою жінка примітила горохову копицю посеред поля. Вирішила трохи перепочити й зарилася в неї. Незчулася, як швидко втома взяла своє, і вона заснула. Чи то сон був, чи видіння – достеменно Маланка сама не знала. З’явилася перед нею в червоному, аж мерехтливому, вбранні сама Пресвята Богородиця. Упала перед нею жінка на коліна й заблагала:

– Пресвята Богородице! Прошу Тебе, дай мені материнство! Бо не можна прожити пустоцвітом і зернятка по собі не лишити!

Суворо та пильно подивилася на неї Богородиця й каже:

– Мати твоя великою грішницею була – багато ненароджених життів загубила. Ти знала про це?

– Знала, – б’є чолом Маланка. – І прошу Тебе, пробач їй, за все пробач!

– А ти знаєш, що діти розплачуються за гріхи своїх предків?

– Знаю, – плаче Маланка. – Але ж не зможу я жити без дитини! Засохну з горя, загину!

– А ти зможеш бути гарною матір’ю? – суворо запитала Богородиця.

– Обіцяю бути доброю, найкращою матір’ю своїй дитині, – щиро поклялася Маланка й тричі перехрестилася.

– Добре, – сказала Богородиця. – Слухай мене уважно, щоб жодне слово не пропустила.

Жінка підняла свої красиві заплакані очі.

– Ти будеш мати дітей! – урочисто сповістила Божа Мати.

– Ой! – скрикнула Маланка та мало не зомліла від щастя.

– Трьох дітей. Кожного з них будеш народжувати через кожні дев’ять років.

– Дякую Тобі, Пресвята Богородице, – не тямлячи себе від утіхи сказала Маланка.

– Дослухай мене до кінця, – зупинила її Божа Мати й продовжила: – І ти, і всі жінки вашого роду будуть дуже дбайливими матерями, наділеними любов’ю до своїх дітей так, що можуть піти навіть на самопожертву. Але гріхи твоєї матері все одно всім вам доведеться спокутувати.

– Що ж робити?! – у розпачі запитала Маланка й задрижала всім тілом.

– За твоє добре серце і гарну справу, що ти зробила для бідної жінки з дитиною, я підкажу тобі, як жити далі.

– Як же? – загорілися очі надією.

Богородиця схилилася над Маланкою й майже пошепки сказала:

– Усі жінки вашого роду не повинні покидати батьківську садибу, бо тільки рідна хата, рідне подвір’я, дерева, що сягають своїм корінням глибоко під землю, навіть травичка – усе буде давати вам силу та наснагу до життя. Ти й наступне покоління ваших жінок-матерів будуть жити лише цією силою – пам’ятай. Так ви спокутуватимете гріхи твоєї матері, зможете продовжувати ваш рід. Запам’ятай: де народилися, там повинні й вікувати.

– А де ж мені жити? Я заміжня й зараз живу там, де садиба мого чоловіка.

– Ти повинна повернутися туди, де тебе народили, де твоє коріння.

– Добре, добре, – без вагань погодилась Маланка. – А чоловіки нашого роду? Як же їм бути?

– Чоловіків це не стосується. Вони можуть їхати кудись, щоб добути кусень хліба для сім’ї – це не гріх, і в них досить своєї сили, щоб вижити далеко від рідного гнізда. Але жінку та її дітей можуть спіткати нещастя, бо не стане в них життєвої сили якоїсь миті.

– Дякую Тобі, Пресвята Богородице! – знову почала щиро молитися Маланка та низько кланятися.

А коли підняла голову, то Богородиці як і не було. Витерла вона сльози та з новими силами поспішила додому.

Мирон вже весь звівся та прогледів очі на дорогу, чекаючи дружину, що давно повинна була повернутися. Спочатку він не впізнав у постаті на дорозі Маланку, а потім підбіг до неї – а та вся вимучена, стомлена, а очі радістю світяться.

– Люба, кохана моя Маланочко, – обіймає Мирон дружину. – Де ти так довго була? І без коня, без воза повернулася. Чи лихі люди відібрали?

– Усе добре, любий, – посміхається. – Коня з возом я добрій людині подарувала.

– Подарувала?!

– Так. Їй кінь потрібнішим був.

– Та Бог із ним, з тим конем, – махнув рукою Мирон. – Ти сама як?

– Будуть у нас діти, – видихнула щасливо та й зомліла від утоми.

Навесні, лише почав танути сніг, Мирон із Маланкою пішли в гори, де покинута хатинка вже перекосилася та вросла в землю. Відбудували вони її за літо та й перебралися туди жити. А наступного року, саме на Прощення, народила жінка довгоочікуваного первістка – сина Ореста, через дев’ять років – красуню, середульшу дівчинку Даринку, а ще через дев’ять, коли вже Маланці було під п’ятдесят, – доньку Марічку.

Усім дітям Маланка часто розповідала про свою зустріч із Пресвятою Богородицею та все наказувала ані їм, ані наступному поколінню не забувати про те, що лише батьківське гніздо зможе їм дати силу життя та вберегти від біди…

Частина перша

1

Скільки Катря себе пам’ятає, бабуся Варя була прикута до ліжка. Вона любила свою бабусю, з доброю, ласкавою посмішкою, з лагідними, м’якими та теплими долонями, світлим волоссям, стягнутим у вузлик. Дівчинка й називала її по-своєму, по-особливому – бабуся. Не «баба», не «бабуся Варя», а лише «бабуся». Іноді бабусі ставало краще, і Катря пам’ятала, як вони з дідусем Орестом допомагали їй сісти в інвалідний візок, вузлик волосся на голові скручували в «гульку» та возили її на горо`д і в садок. А ще бабуся любила річку, яка протікала неподалік. Треба було лише спуститися доріжкою, що тяглася уздовж усього довгого горо`ду вниз, перейти луки, де завжди було повно поважних гусей, крикливих качок та прип’ятих до кілків молодих бичків, щоб потрапити прямісінько до величезних верб, за якими ховалася невеличка, спокійна та тиха річка. Тут вони з дідом Орестом і зупиняли візок, а бабуся могла годинами дивитися на мальовничі картини розлогого села уздовж річки, яка місцями поросла очеретом. Гуси ґелґочуть про щось своє, понад берегом літають неспокійні ластівки, а бабуся вдивляється у сріблясту річку, що викручується, мов в’юн, поміж вербами. Іноді вона просила підвезти її до самої річки, де берег не крутий, щоб можна було бачити відшліфовані водою пласкі камінчики на дні, де зграйка веселих і швидких мальків то гралася на сонці, то ховалася в тінь.

Коли Катря була маленькою, то просто йшла бавитися до річки, а коли подорослішала, то брала старе простирадло, розстилала його на траві та лягала поруч із бабусею, слухаючи її та дідові розповіді.

Мабуть, вона була вже в п’ятому або шостому класі, коли дідусь із бабусею одного дня повели розмову про воєнні роки.

– Дідусю, а ти був на фронті? – запитала тоді Катря.

Дід Орест, худорлявий, високий, стрункий, зовсім не зігнутий від років, глянув на неї уважно так, помовчав трохи й сказав:

– Бач, виросла, мабуть, вже моя онука, що таке питання поставила. Я був зв’язковим в УПА. Чи чула про таку?

– Чула щось, але достеменно не знаю, за що УПА воювала.

– За що? – невдоволено хмикнув дід і поморщив брови. – Не вчать вас правди в школі чи ти така погана учениця?

– Я відмінниця! – Катря ображено надула свої темні, як стигла вишня, губи.

– За Україну, Катрусю, за Україну, за її волю твій дід Орест воював. За що ж іще? – пом’якшав голос діда.

– І за Карпати, – посміхнулася Катря, вже забувши про образу.

– За Карпати? Це ясна річ, бо немає у світі кращого місця, ніж рідні гори та ліси, – сказав замріяно дід, а Катря подумала, що він зараз знову почне довгу розповідь про те, які там холодні та швидкі ріки, що восени верхівки гір потрапляють у полон важких хмар, які тихо сповзають униз, про те, що там навіть стежки дзвенять під ногами. Зазвичай дівчинка любила подовгу слухати розповіді діда, і далекі та незнайомі Карпати росли разом із нею, у її уяві, як якесь чарівне та казкове місце. Але сьогодні чомусь не було настрою слухати оповідь діда про його край, і дівчинка спитала:

– І що ти, дідусю, робив, коли був зв’язковим?

– Мені йшов дев’ятнадцятий рік, коли я вступив до повстанської групи, а згодом в УПА. А там вже наш командир запримітив мою кмітливість та спритність і призначив мене зв’язковим. Бо треба було когось посилати на Схід України, до Донбасу, де діяли осередки підпілля ОУН. Про це, Катрю, мабуть, ніколи не напишуть у підручниках. Але це дійсно було, і я тому свідок. Старий, правда, – дід посміхнувся, – але все ж таки свідок.

– А чому не пишуть, діду?

– А хто їх знає чому. Може, колись час розсудить. А я не знаю, у чому моя вина й чому мені доводиться приховувати від людей те, що я хотів, аби Україна була незалежною. Може, нас навчали не так, а може, я не все тоді розумів, бо й малограмотний був, і молодий. Знаю одне: треба було зробити так, щоб Карпати вільні були, щоб горянам дихалося вільно, то й пішов до УПА.

Дід зняв кашкета, витер спітніле чоло, примружив очі, згадуючи далекі роки, та так тяжко зітхнув, що Катря вже й не рада була, що затіяла цю розмову.

– Бабусю, тобі не холодно? – спитала вона.

– Та що ти, Катрю?! Такий приємний вітерець несе лише свіжість від річки, а не холод.

– Гарна днина, – сказав дідусь, – як тоді, у той день, коли я тебе, Варю, вперше побачив.

– Ага! – засміялася Катря, її дзвінкий сміх забринів над тихою водою. – Здається, я щось цікаве пропустила чи від мене щось приховують?

– Дідусь має на увазі наше знайомство, – усміхнулася бабуся та поправила рукою сиве пасмо волосся над вухом, ніби соромлячись.

– Так, так, – протягла Катря. – Хотілося б дізнатися, як це у вас було.

Дівча перетягло простирадло в інше місце, вмостилося на ньому прямо перед бабусею, щоб нічого не пропустити. Та з любов’ю глянула на онуку й подумала, що мине лише кілька років, як це дівчисько почне зводити з розуму хлопців. І треба ж було таку красу від природи отримати! Мати в неї, їх донька Марина, гарну вроду мала, а онука ще краща. Великі карі очі, що ніби в душу можуть зазирнути, вії чорні-чорні та густі, брови – як крила птаха в польоті, губи повненькі та незвичайного темного кольору, ніби стигла вишня на сонці блищить. І шкіра в Катрі ніби оксамитова – гладенька, без жодної цяточки, а на круглих щічках вічний сором’язливий рум’янець кольору стиглого персика. Та найбільшою гордістю онуки було її волосся. У Катрусі напрочуд густе, м’яке та довге волосся, таке чорне, що аж відливає темно-синім, коли на нього падають сонячні промені. Часом бабуся Варвара і сама вірила в розповіді свого чоловіка про те, як колись Маланка (його мати) зустріла Пресвяту Богородицю і та віщувала, що всі дівчата їхнього роду будуть наділені надзвичайною красою та любов’ю до своїх дітей. Свою єдину доньку вони з чоловіком зростили в ласці та любові, і зараз Варвара б рада допомагати їй в усьому, та склалося так, що працювала багато й тяжко в колгоспі, і збив її з ніг підступний інсульт, прикував до ліжка. Ніколи і не гадала вона, що стане своїй доньці тягарем, що доведеться її годувати з ложки, як малу дитину, і постіль під нею міняти, і ліки діставати. Краялося серце материнське, та що тут поробиш? Лише стала через кілька років одужувати – знову інсульт. І знову ліжко й довгі дні та ночі, щоб стати на ноги.

– Ну? Чого ж мовчимо? – Катруся зиркала то на діда, то на бабу. – Не хочете зізнаватися, як познайомилися, чи що?

– Нехай дідусь розповість, – посміхнулася бабуся. – Він у нас мастак красиво розповідати.

– Це я знаю, – мружить оченята Катруся. – Дідусю, розкажи.

– А ти мені розкажеш про своє перше побачення? – посміхається дід.

– Коли ти розкажеш, то і я тобі розповім.

– Обдуриш старого?

– Ні, – сміється дівча, – чесне-пречесне слово!

– Ну то слухай, якщо так цікаво, – сказав дід і став позаду візка дружини, поклав їй на плечі свої натруджені руки. – Улітку сорок третього року треба мені було дістатися до Донбасу у справах, бо я ж був зв’язковим. Не буду розказувати про всі пригоди на своєму шляху – для цього й дня не вистачить, бо по всій Україні німці стояли, а мені треба було цією територією пройти та ще й перетнути лінію фронту, щоб виконати бойове завдання.

Дійшов я до річки Сейм, що неподалік міста Суми. Річка широка, гарна, їй немає жодної справи до війни. Пробрався я нишком очеретами до берега, подивився по карті, що поруч повинен бути міст. Тихенько виглядаю й бачу той міст через річку. Він великий, довгий, бетонний, але по ньому німецькі вартові ходять. Нарахував я їх аж вісім чоловік. Та всі в касках, озброєні, ще й два мотоцикли по різні береги стоять. От, думаю, незадача, треба через річку перебратися, а ніяк: з мосту все німцям видно. Стою в багнюці по коліна, слухаю, як жаби квакають, та й думаю, що доведеться мені так до темряви стояти, а потім іти шукати переправу. Знову дістав карту, подивився ще раз – зліва село, справа – теж, і всюди німці. Що мені робити? Аж дивлюся – пливе річкою дерев’яний човен, а в ньому сидить русява дівчина, гарна така, молоденька, свіжа, ніби вранішня ромашка.

– Бабуся? – не витримала Катря.

– А то ж хто ще? Досі пам’ятаю, яке було на ній платтячко. Біленьке в синіх квіточках. Воно так пасувало до її блакитних очей!

– І що ж було далі? – Катря аж зачовгалася від нетерплячки.

– Помітила вона мене, а я палець до вуст приклав, мовчи, мовляв. Вона все зрозуміла, непомітно головою кивнула й припливла до берега, де я сховався. Незнайомка, проходячи повз мене, спитала тихо: «Ти хто, хлопче?» А я їй кажу: «Допоможи мені перебратися на той берег, щоб німці не помітили. Прошу тебе». «Чекай тут», – чи то відповіла, чи вітер прошепотів. Робити нічого. Сиджу. Чекаю. Думав різне: може, і справді допоможе, а може, пішла до німців, щоб мене здати. Повертається вона назад з оберемком свіжоскошеної трави та, не зупиняючись, каже: «Я траву буду в човен складати, а ти доповзи та непомітно лягай під неї, на саме дно, і сиди тихо». Так я і зробив. А дівчина все носить траву та зверху на мене її скидає. А потім я почув, як весло вдарилося об воду, і човен зрушив із місця. Німці на мосту щось по-своєму ґелґочуть, сміються, а дівчина не зважає на них. Відпливла від берега, та як затягне пісню:

За туманом нічого не видно,

За туманом нічого не видно,

Тільки видно дуба зеленого,

Тільки видно дуба зеленого.

Під тим дубом криниця стояла,

Під тим дубом криниця стояла…

А голос чарівний, сильний, розливається понад водами Сейму так, що навкруги його чути.

…У тій криниці дівка воду брала.

Та й впустила золоте відерце…

Німці спочатку сміялися, навіть камінці жбурляли у воду, а дівчина все співає та так уже витягує пісню, що навіть вони ржати перестали та й заслухалися. А вона перевезла мене через річку, сховала до вечора в кущах, а тоді, як впала темна ніч, відвела до свого хліва, сховала на горищі, нагодувала. Ось так я й познайомився з твоєю бабусею.

Дідусь посміхнувся, провів долонею по худенькому плечі дружини.

– І ти одразу закохався? – спитала Катря.

– Не знаю, як ви це зараз називаєте…

– Кохання з першого погляду, – серйозно вставила дівчинка.

– Можливо. Знаю лише одне: запала мені в душу світлокоса дівчина із Сумщини. Та так надовго, що не зміг її забути, а всі красуні карпатські, що подобалися мені раніше, стали здаватися вже не такими гарними.

– А таке буває, що спочатку здається людина тобі гарною, а наступного дня вже не дуже? – зовсім по-дорослому запитала Катря.

– А чому ж ні? Буває. Я знайшов Варвару, коли ще раз ішов із завдання з Донбасу. Виявилося, вона мене теж чекала.

– І ви одружилися?

– Ні, Катрю, не одразу. Довелося нам зустрітися ще й у сорок четвертому році. А в сорок п’ятому, коли скінчилася війна, я приїхав до села, а моя Варвара вже мала ось-ось народити дитину, твою матір. Тоді ми одружилися, згодом збудували собі хату, та й покинув я рідні гори заради цієї красуні.

– Яка там красуня, – махнула рукою бабуся. – Ти б, Катрю, бачила, яких красунь у них гори виплекали. Кров із молоком, а не дівки! Сама бачила, коли їздили туди в гості.

– Дідусю, а як же ти зміг розлучитися з горами? Ти їх так любиш!

– Після війни, щоб не потрапити за ґрати, я приїхав до Варі, а вона вагітна, народжувати треба, а ніде. Хата батьківська згоріла, так жили вони в землянці. Куди їхати? Треба було йти працювати, щоб якусь хатинку збудувати та десь жити жінці з дитиною. Ось і залишився. Спочатку на деякий час, а потім назавжди. Східне Полісся також гарне. Чи не так, Катрю?

– Мені тут подобається.

– Це добре. Бо ти ж пам’ятаєш, що повинна жити там, де народилася?

– Діду! – махнула рукою. – Ти до цього часу віриш у цю казку?

– Бо то є правда. Чиста правда.

– Нехай буде так, – неохоче згодилася Катря, щоб лише не хвилювати його.

– От не віриш мені, – з розпачем сказав дід. – А згадай-но, що Богородиця сказала, так і збулося. Дітей мати народжувала кожні дев’ять років. Було таке?

– Збіг.

– Троє дітей народила, як і говорила Пресвята. Так чи ні?

– Теж простий збіг.

– А Даринка? Забула про неї?

– То був нещасний випадок, – не здавалася Катруся.

– Ні, то було пророцтво. Даринка залишила батьківську оселю, коли вийшла заміж. І смерть її була не випадковою. Подумай сама, як може вагітна жінка, спускаючись у льох по драбині, так зачепитися ногою, що зависнути на ній догори дриґом? Так і висіла бідолашна, доки й сама не загибла, і дитина в ній не померла.

– Горе та й тільки, – зітхнула бабуся. – Треба ж було такому статися!

– А жила б вона вдома… – почав дід.

– Діду! – перебила його Катря. – Досить уже! Усі ми чули твої розповіді сто разів. Давай не будемо про сумне. Зізнайтеся краще, коли ви вперше поцілувалися?

– Отакої! – бабуся вдарила себе долонями по колінах. – Та чи наша Катря зовсім дорослою стала?

– Коліться по-хорошому, бо все одно випитаю, – знову з’явилися хитрі блискітки в очах онуки.

– Коли в сараї мене ховала від німців, тоді я поцілував Варю вперше, – зізнався дід.

– У щоку чи в губи?

– Спочатку, звичайно, у щоку.

– Мене теж у щоку поцілував один хлопець.

– Це ж треба! І не інакше як хтось із наших сусідів, – сказав дід. – Або сусід зліва, Федько, або справа, Роман. Тепер ти колися, Катерино, зізнавайся, хто? Не інакше як Роман.

– Не вгадав, діду, – сміється Катря, – Федько, а не Роман.

– А я думав, що Ромко.

– Теж мені, жениха знайшов! У нього в щоденнику самі трійки!

– Не в оцінках, Катрю, справа, а в самій людині, у її душі, – зітхнув дід.

– І поведінка в Ромка, діду, знаєш, яка?

– Веселий він хлопець, трохи кручений, ну то й що? Добрий, лагідний, до людей привітний.

– Погано ти, діду, його знаєш.

– Можливо, Катрю, можливо. Але я напевно тепер знаю, що треба нам із твоїми батьками швидше нову хату добудувати. А то не встигнемо до твого весілля.

– Діду! – невдоволено закрутила носом дівчинка та так мотнула головою, що коси підстрибнули на плечах. – Я не хочу заміж!

– Прийде твій час, і нас забудеш спитати, – посміхнулася бабуся. – Заведеш хлопця на поріг і скажеш: «Це мій чоловік!».

– Це буде… не скоро! – залилася сміхом Катруся, аж почервоніли її кругленькі щічки.

2

– Катрю, пішли сьогодні по гриби до лісу, – запропонував Ромко, коли вони з Федьком поверталися зі школи.

Вони майже завжди бували разом. Спочатку ходили в дитсадок в одну групу, потім пішли до школи, і Катерина з Романом потрапили до одного класу, а Федір – до іншого. Так він такий галас здійняв удома, що півсела чуло, як ревів, ніби голодна корова, та кричав, що не піде більше до школи, коли його не переведуть у той клас, де його друзі. Катерина зі свого подвір’я теж чула, як Федю довго вмовляла мати вчитися в іншому класі, бо Катря – дівчина ще нічого, а ось від Романа йому потрібно триматися подалі. Але Федько так лементував, що його не змогли заспокоїти ані вмовляння матері, ані ремінь батька, що кілька разів прилипав до заднього місця. Урешті батьки силою затягли хлопця до хати, і що там ще йому робили – нікому не відомо, але наступного дня Федір із запухлими від сліз очима, але із щасливою посмішкою на обличчі та портфелем у руках з’явився в їхньому класі в супроводі матері, Поліни Лаврентіївни, яка працювала завучем. Учителька вказала Федьку на вільне місце за задньою партою, бо всі місця вже були зайняті, а Катря сиділа поруч із Романом. Тоді Федько зробив таке нещасне обличчя, скривився, закліпав очима та скривив рота, готовий ось-ось заревти. Поліна Лаврентіївна, уявивши, що хлопець знову повторить учорашню сцену, щось шепнула вчительці, і та пересадила хлопчика, що сидів позаду Катрі, за останню парту. Федько знову розплився в задоволеній посмішці, демонструючи всім відсутність одного зуба, поважно й задоволено пройшовся класом і сів на звільнене місце.

– Точно, Катрю, – підтримав друга Федір, – грибів у лісі – сила-силенна! Сам бачив, як Явдоха цілий мішок опеньків за плечима несла, аж пуп тріщав!

– Таки й тріщав! – засміялася Катря. – Може, вона яблука-дички з лісу тягла в мішку?

– Ти що?! Явдохи не знаєш? – оживився Роман. – Якщо вона щось і несла, то лише опеньки, бо яблука давно вже погнили.

– Мені ще треба на городі бур’яни сухі позгрібати та спалити, доки днина добра стоїть, – сказала Катря, поглядаючи то на Федька, то на Романа.

– Я тобі допоможу, – обізвався жваво Роман. – Разом ми швидко справимося!

– Дивись мені! – посварилася пальчиком.

– А я тебе хоч колись обманював?

– Ти? Ні.

– Друзі, так ідемо до лісу чи ні? – утрутився в розмову Федір.

– Півгодини на обід і перевдягання, – скомандувала Катря.

– Куди це ти спортивні штани натягаєш? – спитала мати. – Не встигла прибігти зі школи, а вже кудись милишся.

– Підемо по опеньки, – відповіла швидко Катря й закинула на спину важкі пухнасті коси з розплетеними кінчиками. – Ти не хвилюйся, мамо, на городі все встигну зробити до темряви.

– А з ким же?

– З друзями.

– Знову із сусідами?

– А то ж із ким?

– У дівчаток твого віку подруги, а в тебе – друзі, – м’яко дорікнула мати.

– У мене теж є подруга Ольга, але з нею нецікаво. Носиться зі своїми новими ганчірками, як курка з яйцем, і більше нічого їй не треба.

– Хіба ж мало добрих дівчаток?

– А мені з Федьком та Романом теж непогано, – сказала як відрізала. – Мамо, де кошики стоять?

– Тримай, – мати подала плетеного з лози кошика.

– Мені два потрібно.

– Навіщо тобі два? Щоб руки чимось зайняті були та й усе?

– Дай мені ще один, – попросила Катря. – Кажу ж, що потрібно два, значить, так треба.

– Ох, і вперта ж ти, Катерино, – усміхнулася мати, дістаючи з-за припічка ще один кошик. – І в кого ти така вдалася?

– У діда, – кинула, вибігаючи з хати та натягуючи в’язану шапку.

Друзі швидко прямували накатаною возами дорогою, що тяглася до лісу. Треба було поспішати, бо осінній день короткий, не встигнеш угору глянути, як вже з усіх боків насувається темрява. Днина видалася чудова. Друзі перейшли дерев’яний міст, що розкинувся над невеличкою тихою й спокійною річечкою. Зупинилися лише на мить, кинувши погляди на її тиху заводь, затінену старими вербами з покрученим корінням, що виступало над водою, та й попрямували далі – туди, де вдалині бовваніли дерева, кликали до себе різнокольоровим убранням. Ліс поволі насував їм назустріч.

У лісі тихо, лише шурхотить під ногами сухе листя, що залягло на землю товстою та м’якою ковдрою. Сумовито поскрипує стара береза, скаржиться на вітер, що позривав із неї останнє вбрання. А далі дружним натовпом обступили стежинку столітні дуби. Заблукала одинока хмаринка, наткнулася на верхівку величезного дуба, зачепилася за його могутнє розлоге віття, та й замріялась або задрімалась на одному місці.

Грибники звернули зі стежинки й заглибилися в ліс, туди, де тремтливою осичкою починався густий чагарник. Тут розбрелися в різні боки, шукаючи опеньки біля старих трухлявих пеньків. Грибів, дійсно, було дуже багато. Вони росли то безладним натовпом, поблискуючи на сонці слизькими темними голівками, то сиділи прямісінько на широченних пеньках дружними сімейками.

Катря не встигла й отямитися, як почула голоси хлопців, що вже її гукали, порушуючи урочисту тишу лісу. Вона глянула в кошик – він був майже повний, але менший кошик був зовсім порожнім.

– Я тут! – гукнула вона з розпачем.

Прибігли до неї Федько та Роман, обоє збуджені, очі горять, а в руках – кошики, повні грибів.

– Ну, і що я буду тепер робити? – Катря показала порожній кошик. – На сміх людям понесу його додому?

Роман мовчки підійшов, узяв у неї з рук порожнього кошика, поставив на землю і насипав опеньків зі свого.

– Навіщо?! – кинулася Катря.

– Мені досить і цього, – відповів хлопець і якось винувато та ніяково посміхнувся.

– У тебе ж залишилося лише півкошика, – сказала Катря, а в очах сяйнула подяка.

– Нам із мамою досить, – знизав плечима Роман.

– Ну, то що? Йдемо додому чи ще будемо збирати? – дивлячись вбік, спитав Федько.

– Підемо додому, – сказала Катря, бо від її слова залежало рішення.

– А я піду понад дорогою, – сказав Федько. – Може, якогось боровика знайду.

– Aгa, – посміхнувся Роман. – Гляди, знайдеш! Їх уже давно немає. Знайти можна хіба що коров’ячу ляпанку!

– Іди вже, розумнику, – відмахнувся Федір.

Роман взяв із рук Катрі більшого кошика, та й пішли вони вдвох. Дівчині було чомусь неприємно, що Федір не поділився з нею грибами. Справа була навіть не в грибах, а в тому, що вони втрьох вважають себе друзями, завжди разом, а коли чимось треба поділитися, то Роман останню сорочку із себе зніме та віддасть, а Федір… Так бувало й тоді, коли Катрі потрібна була допомога. Не можна сказати, щоб Федько їй коли-небудь відмовив. Він або відмовчувався й чекав, поки Роман першим проявить ініціативу і йому не потрібно буде вже нічого робити, або Катрі доводилося його просити, а то й навіть умовляти. Ну, не здогадався, наприклад, сьогодні Федір запропонувати їй свої гриби, так міг би хоча б з другом поділитися.

– І чому він такий? – вголос подумала Катря.

– Федько? Не зважай, – ніби прочитавши її думки, відповів Роман. – Нормальний він хлопець, гарний друг.

– А чому тебе не пускають до їхнього двору?

– А я і сам туди не ходжу, – поморщив лоба Роман.

– Можеш розповісти… Чи це секрет?

– А ти не знаєш?

– Щось одним вухом чула від батьків, але достеменно нічого не знаю, – відповіла Катря. – Чула, ніби ваші батьки колись посварилися. Так?

– Ти ж, Катрю, знаєш, що моя мати від народження кульгава, бо в неї вивих стегна. Їй і так тяжко ходити, а ще й тиск зависокий…

– Тому вона й працює прибиральницею в школі?

– А де ж їй іще працювати? Хоча мати закінчила у свій час технікум. Коли був живий батько, то сказав, що не пустить її на поле, щоб не згинула там. Так і працює прибиральницею до цього часу.

– Чому твій батько помер?

– Мати була мною вагітна, а Федьків батько, або, по-іншому, голова нашого колгоспу «Червоний партизан» дав обробляти їй ланку буряків. І скільки б ти думала? Цілий гектар! Тоді мій батько пішов до нього по-хорошому й каже: «Моя Валя на ланку не піде, бо ти ж бачиш, що вона кульгава та ще й вагітна. До того ж у неї часто стрибає тиск. Дай, Максимовичу, їй хоч дитину нормально виносити». А той уперся! Каже, що всі в селі рівні, і буряк полоти підуть усі: і директор, і вчителі, і фельдшерка. Не знаю, як там було, але мій батько схопив якогось дрючка, що перший-ліпший попався під руку, та й зопалу відлупцював голову. Той зняв побої у райцентрі, написав заяву на батька до міліції.

– І що? – Катерині очі гнівно заблищали.

– За це й посадили мого батька до в’язниці, – зітхнув Роман. – Ні він мене не бачив, ні я його.

– Як то?

– Захворів він там на туберкульоз, а потім підчепив запалення легенів і помер.

– Ти диви, який гад цей Іван Максимович! – із гнівом сказала Катря. – Недаремно ж мій дід його недолюблює.

– Твій дід – золотий чоловік.

– А ти на Федька зла не тримаєш?

– Ти що?! Він-то до чого? Він мій друг.

– Уже йду! – крикнув той і попрямував до них.

– Ну що? Знайшов боровика? – спитав Роман.

– А! – махнув хлопець рукою. – Які там боровики? Так, пройшовся лісом, щоб спокійніше на душі було.

– Ти все ще хочеш до сільгоспінституту вступати?

– Ще два роки попереду. Можливо, піду до юридичного.

– А я не передумала, – всунула свою копійку Катря. – Хочу бути вчителькою.

– А ким же ще ти можеш стати? Мною та Ромком із дитинства командуєш, як хочеш, – пустив шпильку Федір.

– Хм, – Катря невдоволено відкопилила губу, – можна подумати, що жінки бувають лише вчительками.

– І підводниками, і лікарями, і космонавтами, – продовжив її думку Федір. – Не хочеш стати першою жінкою-космонавтом, нога якої ступить на далекий і невідомий Марс?

– Дурень ти, Федьку, – з осудом блимнула на нього Катря виразними очима: – Та ще й набитий.

– Не сваріться, – спокійно мовив Роман.

– А ти, Ромку, куди підеш вчитися? – спитала, вже заспокоївшись.

– Мені не доводиться вибирати. Шлях один – у ПТУ.

– Але чому? Можна спробувати хоча б у технікум, – озвався Федько.

– Ви гадаєте, що я не йду до технікуму через свої трійки? – спитав Роман.

– А то ж чому? – Катині брови злетіли вгору, розправилися, як крила.

– По-перше, у ПТУ годують тричі на день, дають гуртожиток, стипендію, направлення на роботу. А по-друге, – Роман на мить запнувся, – по-друге, треба йти швидше працювати. Не можу ж я у матері сидіти на шиї? Треба їй дати змогу відпочити.

Усім стало якось ніяково і решту дороги додому вони йшли мовчки, лише іноді перекидаючись малозначущими фразами.

3

Цього дня Катря, напевне, вперше в житті сказала неправду. Була неділя, не треба було поспішати до школи, і вона вирішила досхочу виспатися. Але, як завжди, прокинулась о сьомій і довго крутилася, кутаючись простирадлом, доки знову задрімала. Їй наснився свій 10-Б клас, але чомусь поруч із нею сидів не Ромко, як завжди, а Федько. Вона так близько бачила його темні сяючі очі, що хотілося дивитися в них до безкінечності…

– Чи думає ця спляча красуня прокидатися, чи буде відлежувати боки до обіду? – голос діда розбудив Катрю, але їй так кортіло додивитися сон до кінця, що вона невдоволено промурчала й знову закрила очі, але сон вже розвіявся, як вранішній туман на сонці.

– Ну, що, діду? – невдоволено пробубоніла вона й розплющила очі. – Мені такий сон наснився, а ти все зіпсував.

– Як проспиш до обід, то присниться й ведмідь, – посміхнувся дід. – Хіба б я тебе будив без діла?

– Які можуть бути справи в неділю вранці?

– А це ти сама спитаєш у свого кавалера.

– Хто? – спитала Катря, потягуючись у ліжку.

– Федько.

– Я зараз, – зітхнула Катря й потяглася за халатиком.

Скрутивши волосся у вузол, затягла його гумкою, взула капці, вийшла на ґанок і замружила очі від сонця. Крізь крислату крону старої груші пробивалися грайливі сонячні промені. Вони одразу ж піймали обличчя дівчини й почали загравати до неї, плутатися в блискучих кучерях. Катря посміхнулася новому дню, пустунам-промінчикам та легесенькому вітерцю, що доніс до її тремтливих ніздрів запахи весняного квітучого саду. Вона вдихнула на повні груди та весело побігла до хвірточки, де на неї чекав Федір.

– Привіт, – Катря прочинила хвіртку й посміхнулася хлопцеві.

– Добридень, – Федько теж посміхнувся й засунув руки до кишень. – Довго ж ти спиш.

– І ти туди ж! То дід бурчить, що довго сплю, то ти. А я лишень один день за півроку хотіла від душі виспатися!

– Я хотів, як краще, – знітився Федько й набундючився. – Ну, то йди та спи.

Хлопець розвернувся, збираючись піти. Іншого разу Катерина сказала б йому: «Ну і йди собі під три чорти!», розвернулася б та й пішла досипати. Але чомусь сьогоднішній короткий, як мить, сон не давав спокою.

– Зачекай, – сказала вона й схопила хлопця за руку. – Чого це ти одразу надувся, як сич на мороз?

У Федька очі потеплішали, він пильно подивився на Катрю.

– Суниці в лісі дозріли.

«Як уві сні», – майнула в Катрі думка, вона так і стояла, тримаючи Федькову руку у своїй.

– Бери відерце та пішли.

Вона кивнула головою на знак згоди та швидко побігла до хати.

– Діду, я не буду снідати, – кинула на ходу та побігла перевдягатися.

Чомусь сьогодні їй захотілося виглядати привабливо, і Катря почала швидко перебирати ситцеві сарафани та платтячка. Зупинила свій вибір на білому сарафані в синій дрібний горошок. Він був приталений і чітко виділяв її тонкий стан та високі пружні груди. Швиденько надягла сарафан, волосся нашвидкуруч розчесала і затягла високо на потилиці у вузол. Глянула на себе у дзеркало старенької шафи, покрутилася на всі боки й залишилася собою задоволена. Показавши наостанок своєму відображенню кінчика язика, крикнула діду:

– Ми йдемо за суницями!

– Хто це «ми»?

– А ти не знаєш буцімто.

– Знову друзі, – по-доброму промимрив дід. – Куди кінь із копитом, туди й рак із клешнею. Так, Катерино?

– Еге ж, діду, еге ж, – відповіла Катря та крутнулася на одній нозі.

– Значить, ідеш із Федьком та Романом?

У неї на мить завмерло серце, бо вперше в житті вона не збиралася кликати Романа. Їй чомусь захотілося провести цей день наодинці з Федьком.

– Так. Звичайно ж, з ними, – збрехала Катря, і її чомусь обдало жаром. – Я пішла. Не сумуйте без мене, бо скоро повернуся.

– Іди вже, дзиґо, – посміхнувся дід, проводжаючи поглядом улюбленицю.

Вони йшли удвох знайомою стежинкою по росистих луках, що пахли свіжістю. Вранішню урочисту тишу порушувало мукання корів, яких вже гнали за річку туди, де буяла зеленню трава. Ялівки йшли швидко та граціозно; поважно дибали, хльоскаючи хвостами себе по товстих боках, старші корови, несучи вим’я. Частина корів одразу розбрелася по пасовиську.

Катерина підставила обличчя під легенький вітерець, що доносив свіжість та вологу від річки, посміхнулася.

– Про що ти зараз думаєш? – спитав Федько, що до цього часу йшов поруч мовчки, розмахуючи пластмасовим відерцем та зрідка кидаючи вкрадливі погляди на супутницю.

– У такі миті, як зараз, я відчуваю єдність із природою, із цими луками, травами, що пахнуть медом, величавими вербами над річкою, тихими водами, могутнім лісом. Здається, що вже не можна відділити окремо щось одне.

– Що ти маєш на увазі?

– Усе, що бачу навколо себе, – існує в дивній гармонії. Не можна відокремити ліс, бо без нього стане порожньо й беззахисно лукам. Або не можна викреслити нашу річечку, бо не буде роси на травах, на березі верби засумують і загинуть, бо вони народилися й виросли під шум її води. Я теж народилася тут і виросла, сто, навіть тисячу разів ходила цією стежкою, коли босоніж, коли взута, здається, що знаю кожну травинку, назви рослин, як і коли вони цвітуть, як пахнуть. Тому я теж маленька частинка цього місця, – Катерина розвела руки в боки, – невід’ємна його частина. Мене теж не можна викреслити звідси.

– Катрю, – сказав хлопець, вислухавши її щирі слова. – Це почуття називається патріотизмом, а виникло воно в тебе як похідне від слова Батьківщина. Усіх людей тягне на свою батьківщину, коли вони її покидають. Через кілька місяців ми закінчимо школу й поїдемо звідси. Будемо вчитися в місті, де вже не буде ні цього лісу зі старезними дубами й тонкими березами, ні запашних лук, ні тихої річки. Буде бурхливе студентське життя, навколо багато знайомих і незнайомих людей, галас, шум машин, грюкіт трамваїв. Закипить, завирує нове життя, затягне тебе, як вихор, і забудеш ти, що на цих луках уже не бігає босоніж дівчинка Катря. Але нічого не трапиться. Усе буде так, як і раніше. Уранці річку будитимуть галасливі гуси, потім замукають корови, і батіг пастуха буде голосно ляскати по запиленій дорозі. Звичайно, ти будеш сумувати за всім цим, але лише тоді, коли ввечері буде вільний час.

– Ти мене не зрозумів, – Катря сумно подивилася на Федька. – Я не зможу жити в місті, бо я частина того, що ти зараз бачиш навкруги.

– Ти що? Не така, як усі? – Федько на мить аж зупинився.

– Мабуть, не така…

Лише тепер, коли Катерина замислилася над тим, що їй незабаром буде потрібно покидати рідні місця й їхати на навчання, вона зрозуміла дідові почуття. Скільки років він живе на чужині, а все не може забути рідні Карпати. Та що там забути?! Він марить ними вдень і вночі, не полишає ні на мить. Ось так і вона, Катерина, чітко для себе зрозуміла, що дідове почуття любові до батьківщини дісталося їй у спадок.

– Ти закінчиш школу відмінницею, отримаєш золоту медаль і не будеш вчитися далі?!

– Буду. Заочно.

– Ти хочеш усе життя місити ногами грязюку наших вулиць? Працювати на фермі біля смердючих свиней?

– Почнемо з того, – Катря посміхнулася, – що де смердить, там і пахне. Чув таке? А працювати можна і в школі, і в дитсадку, і у фельдшерському пункті або в аптеці.

– І тобі ніколи на захочеться ввечері посидіти в кав’ярні? Сходити на дискотеку, потанцювати, послухати музику? Урешті-решт, набагато приємніше прийти з роботи в теплу квартиру й спокійно подивитися телевізор, а не бігти доїти корову.

– Дивись! Дивись! – Катерина шарпнула Федька за рукав сорочки. На тлі синього бездонного неба бовваніла ледь помітна цяточка. – Це жайворонок!

Її очі блищали радісно, випромінюючи ясне світло, коли вона завмерла, вслухаючись, як до самого неба підтягав золоту нитку пісні жайворонок.

– Хіба можна проміняти цей звук на грюкіт машин у місті? – спитала дівчина, дивлячись просто у вічі Федька. – Мені приємніші навіть пугачеві заводи, аніж гудки заводів. Ліпше дивитися, як восени сповивають землю сиві старезні тумани, аніж нюхати вуличну пилюку асфальту.

– На заводах теж треба комусь працювати, – не здавався Федько. – І грюкіт металу, що звалюють у доменні печі, теж потрібно комусь слухати.

– То нехай там працюють ті, кому до вподоби таке життя. Ось ти, наприклад, де б хотів працювати?

– У суді.

– Суддею закортіло стати? – пустила шпильку Катря.

– Так. Суддею. А що в цьому поганого?

– Просто так запитала. А я вирішила остаточно: хочу бути вчителькою української мови.

– І вчитися заочно?

– Так.

– І які ж то знання ти отримаєш, коли будеш на заочному відділенні? – Федір іронічно посміхнувся. – Як у нас кажуть: «Стук, грюк, аби з рук»?

– Чому? Я ж буду вчитися не задля диплому, а для себе. Наберу в бібліотеці книжок і буду над ними працювати в поті чола. Усе! Жереб кинуто, як сказав Юлій Цезар.

– А батьки про твої наміри знають?

– Ще ні. Але, гадаю, вони мене зрозуміють і не будуть заперечувати.

– І все-таки, не тут пуп землі, – сказав Федько, зрозумівши, що Катерину ще ніколи й ні в чому йому не вдавалося переконати – така вже вперта в неї вдача.

– Можливо. Але зараз я нутром відчуваю: моє місце тут.

За розмовами вони не помітили, як підійшли до лісу, котрий зустрів їх цілковитою тишею й запахом стиглої суниці.

– Не місце, а синій птах, як невловиме щастя, – усе ще не міг заспокоїтися Федько.

– Тіпун тобі на язика! – спалахнули гнівом очі Катерини, але лише на коротку мить, бо вона помітила галявину кущиків із невеличкими різьбленими листочками, посередині яких на тоненьких ніжках красувалися стиглі ягідки суниць.

Дівчина присіла й почала збирати ягоди.

– Цур, моє місце! – крикнула вона Федькові, швидко кладучи до відерця ягідку за ягідкою.

Федір не послухав її, нахилився, зірвав стебельце. На ньому було кілька достиглих червоних ягід, одна зеленувата і навіть одна маленька квіточка з білими пелюстками, на якій завмерла прозора крапелька вранішньої роси.

– Катрю, дивись, яке диво.

Катерина залишила відерце посеред галявини, підійшла до Федора.

– Що тут у тебе?

Федір підніс стебельце до її обличчя. Вона взяла його в руки, покрутила напроти сонячного проміння.

– У крапельці роси сховалося сонечко, – тихо сказала вона, ніби боячись сполохати цю мить.

Катря піднесла до губ Федора стебельце, і найбільша, найсоковитіша ягідка легенько торкнулася його на рівні відкритих вуст. Хлопець дивився на неї якось незвично, пильно, із захопленням, тепло, точнісінько так, як у її сні. Катря невідривно спостерігала за його губами, які поволі, не поспішаючи взяли із стебельця червону ягідку. Федір скуштував її, а Катря не могла ніяк відвести погляд від його губ, бо на них лишилася маленька, червона крапелька. Їй здалося, що суницями пахне не весь ліс, не галявина, рясно усіяна червоними цятками, а його уста. Катрі до нестями захотілося торкнутися до них губами й скуштувати на смак ту соковиту крапельку. Їхні обличчя зблизилися й торкнулися вустами. Катря відчула кислувато-солодкий присмак суниці, і серце в її грудях несамовито закалатало.

Вони поцілувалися знову, і по тілу дівчини пробігли мурахи, потім її охопив жар. Федір обвив її шию руками, і його прохолодні пальці в цю мить здалися Катрі такими гарячими, що могли обпекти. Вона пригорнулася до його міцного, напруженого тіла, і знову їх губи злилися в уже сміливішому, жадібнішому поцілунку. Катря сховала очі під густими чорними віями. Так їй було краще відчувати дотик його ніжних рук і приємних, як смак суниці, губ…

Вони поверталися з лісу вже тоді, коли сонце почало ліниво котитися за обрій, а ситі корови на лузі стояли з круглими животами та нетерпляче поглядали в бік села. Федір тримав Катрю за руку й вони йшли однією стежинкою. Однією на двох.

– Я ніколи не забуду цей чудовий день, – зізналася дівчина, кидаючи на Федька щасливий погляд.

– Я теж, – відповів він, дивлячись у її сяючі очі.

Підходячи до річки, Катря вивільнила руку, бо село було вже зовсім близько, і люди могли подумати про них казна-що. Лише зараз їй стало ніяково за те, що вранці збрехала дідові. А ще почала мучити совість за те, що вони з Федьком нічого не сказали Ромкові.

«А втім, – заспокоїла себе Катря, – я не зобов’язувалася про все доповідати Романові».

Як на лихо, вони зустріли хлопця біля свого подвір’я. Він привітався, кинув оком на відерця із суницями й спитав:

– За ягодами ходили?

Катря ладна була крізь землю провалитися! Вона гарячково почала думати, що сказати, чи вже й збрехати на своє виправдання, але її виручив Федько.

– Так. Суниць у лісі дуже багато, – сказав просто, ніби вони з Катрею вдвох, а не втрьох, ходили до лісу вже не раз.

– Я й бачу, – сумно посміхнувся Роман.

– Ну, я пішов. Бувайте! – кивнув Федір і пішов до свого двору.

У погляді Романа було німе питання. Катерина зрозуміла, що Федір залишив її для того, щоб вона сама дала відповідь на це питання.

– Ромцю, не ображайся на нас, – сказала вона й спробувала посміхнутися так, як робила це завжди, щоб залагодити сварку. Вона хотіла взяти Романа за руку, але він похапцем засунув її у кишеню.

– Виходь сьогодні ввечері гуляти, – сказав, не встоявши перед її посмішкою.

– Не можу.

– Якщо щось треба зробити по господарству, то я допоможу.

– Я буду зайнята. У мене справи, – Катерині довелося збрехати вдруге за цей день.

– Виходь лише на півгодини, – у голосі Романа прозвучали благаючі нотки.

Катерині було шкода хлопця, бо він був її найкращим, найвірнішим другом.

– Ні, – вже твердо відповіла вона.

– Чому?

– Бо сьогодні, Ромцю, скінчилося наше дитинство.

4

Катерина накривала стіл для вечері, коли почула лемент діда зі спальні.

– Де ковінька?! Хто взяв ковіньку?!

Дівчина заглянула в прочинені двері.

– Що тут сталося, діду? – спитала вона, побачивши, що той повзає по підлозі.

– Де Варина ковінька? – підняв він голову і розгублено закліпав очима.

Це було так кумедно, що Катря не втрималася і розсміялася.

– Та ось вона, – подала палицю, – стоїть, де й завжди.

– Справді. А я її там не бачив, – дід став ще смішнішим, зробивши від подиву великі очі так, що бабуся не стрималася й теж розсміялася.

– Оце так! – витираючи сльози від сміху, сказала вона. – Ось вам і Лука: рукавиці за пазухою, а він їх шука!

– Оце тобі й на! – дід гучно ляснув себе долонями по колінах. – Виходить, що я пошився в дурні.

– Буває, – розвела руками Катря. – Бабусю, сьогодні сама дійдеш до столу, чи допомогти?

– Мені є кому допомагати. А ти йди, не хвилюйся за мене. Краще матері на кухні допоможи чимось.

– Не запізнюйтесь на вечерю, бо батько, самі знаєте, як стомлюється за день на своєму тракторі, – сказала Катря й майнула на кухню.

Там посеред кімнати стояв великий дерев’яний, важкий і старезний стіл. Коли купували нові меблі, то замінили все, окрім цього стола. І були на те поважні причини. По-перше, він був круглий, і можна було вільно ходити навколо нього, не боячись ненароком зачепитися й залишити на тілі добрячий синець. По-друге, якщо ж хтось і натикався на стіл, то він стояв, як укопаний, на одному місці, а вміст тарілок не мав жодних шансів розплескатися… По-третє, за ним могли зібратися скільки завгодно людей. Для цього треба було лише трохи потіснитися й підставити кілька додаткових стільців. Зверху стіл був завжди застелений свіжою клейонкою, тому ніхто не бачив, що його товсті ніжки були деінде поточені шашелем, але це було не важливо. Головне, що за ним щодня збиралася на вечерю вся родина багато років поспіль. Снідати та обідати могли члени сім’ї в різний час, а от вечеряли разом. Коли навесні батько Катрі затримувався допізна на роботі, то всі чекали його повернення. Наприкінці літа починалися жнива, тоді батько з трактора пересідав на комбайн і працював на збиранні зернових до півночі. Повертався втомлений, запорошений, але вдома його чекала вся родина. Він швидко вмивався у дворі, потім виливав на себе відро холодної води, ухав, ахав і задоволено крякав. Куди й дівалася втома, коли зустрічався поглядом із рідними людьми, які чекали на нього допізна за цим круглим старим столом.

– Татку, ти пахнеш свіжим хлібом, – колись сказала йому Катря.

– Ні, донечко, – засміявся той, – я не можу пахнути хлібом, бо я не печу його. Я лише збираю зерно.

– Ні, – заперечила дівчинка, – ти пахнеш хлібом!

Знаючи, що Катря дуже вперта, батько не став сперечатися.

– Хлібом? Нехай буде хлібом, – погодився він. Мати вже подоїла корову, процідила молоко й стомлено сіла на стілець.

– Зараз татко прийде, – сказала Катря, глянувши на стіну, де висів годинник. – У мене все готове.

Бабуся вже почала ходити, спираючись на палицю. І зараз вона поволі, aлe своїми ногами, під захопленим поглядом дідуся, дійшла до столу та сіла на стілець. Тільки-но всі усілися, нагодився й батько.

– Я вчасно! – посміхнувся він, сідаючи до гурту. Дружно зацокотіли ложки, коли сім’я взялася до їжі. Коли вечеря підходила до кінця, батько поклав ложку на стіл, витер рушничком губи й поважно та голосно сказав:

– Катерино!

Усі притихли. Батько так звертався до Катрі лише тоді, коли мала відбутися серйозна розмова.

– Що, татку? – дівчина здивовано глянула на нього.

Батько поважно обвів поглядом присутніх, поморщив лоба задля годиться.

– Незабаром Катерина закінчує навчання в школі, – почав він басовито, чітко вимовляючи кожне слово, ніби читав промову з великої трибуни. – Ми всі впевнені, що вона отримає золоту медаль. Так, Катерино?

– Так, – впевнено відповіла дівчина, усе ще не розуміючи, куди батько хилить.

– Добре. Це дуже добре. Вважаю, що це велика заслуга й самої Катерини, і її матері, моєї дружини Марини, що зростила гарну доньку.

– А я до чого? – мати здвигнула плечима. – Якби свого розуму в Катрі не було, то чужого не вставиш.

– Спасибі й вам, Оресте Мироновичу, і вам, Варваро Іллівно, що були завжди поруч із моєю донькою, що її підтримували й любили. – Батько на мить замовк, і настала така тиша, що було навіть чути, як десь б’ється у віконне скло та дзижчить муха. – Настав час, Катерино, обирати подальшу долю. Ти вже остаточно вирішила, ким хочеш бути?

– Учителькою української мови та літератури, – швидко відповіла Катря.

– Непоганий вибір, – очі батька потеплішали. – Схвалюю.

– І якщо вже ми всі зібралися тут, то я хочу сказали, що маю намір вчитися заочно, – сказала поспіхом Катря й завмерла в очікуванні вироку батька.

Дід одразу ж задоволено посміхнувся та нетерпляче засовався на стільці від хвилювання, бо це означало, що Катря буде жити й надалі в селі. Він, напевне, хотів ще сказати, що будинок для онуки на їхньому ж рідному подвір’ї вже майже добудований, і залишилось зовсім трішки, щоб можна було в ньому жити, але глянув на батька, підтиснув тонку смугу губ і промовчав, чекаючи слушного часу.

– Заочно? – перепитав батько. – А чому б і ні? Ні, ми з матір’ю не заперечуватимемо, якщо ти, Катерино, виявиш бажання навчатися на стаціонарі, скуштувати студентського життя. Доки маємо сили та здоров’я, то будемо працювати, заробляти гроші й допомагати тобі в усьому. Aлe ти вже доросла, і маєш повне право зробити свій вибір. Тим паче, що у вересні одна з виховательок нашого колгоспного дитсадка йде в декретну відпустку, і вивільняється її місце.

Зачувши цю новину, дід Орест під напливом емоцій, що його розпирали зсередини, не витримав, підскочив на радощах на стільці й уже розкрив рота, щоб щось сказати, але м’яка долоня дружини, що лягла на його руку, стримала його порив, і він знову сів на стілець.

– Aлe ж це не означає, що я зможу працювати на її місці? – спитала Катерина.

– Іван Максимович, наш сусід і голова колгоспу, сам запропонував цю посаду для тебе, – поважно відповів батько, а дівчина зашарілася при одній згадці про сім’ю Федька. – Якщо вступиш до педагогічного інституту, то у вересні вже зможеш піти на роботу. Почнеш із виховательки дитсадка, а там, дивись, і в школі вивільниться місце.

– Але я… Я не маю досвіду, ще не навчалася…

– Здобудеш, доню, досвід, – сказала мати. – Головне – десь за місце зачепитися. Це ж не місто, де повно дитсадків та шкіл.

– Я, звичайно, дуже рада, але все одно якось лячно, – зізналася Катря.

– Вовка боятися – до лісу не ходити, – дід усе-таки не втримав свого язика за зубами. – Кого там боятися? Маленьких дітей?

Катря подивилася на бабусю, намагаючись вгадати її думку. Та в її м’якому, лагідному погляді дівчина побачила підтримку.

– Усе буде добре, – сказала бабуся.

– Я згодна, – мовила Катря.

– Це теж добре, – протягнув батько. – Тепер щодо випускного вечора. Хотілося б, щоб ти, Катерино, була на ньому в сукні, вартій медалістки. Тому ми з матір’ю порадилися й вирішили замовити сукню для вечора твоїй хрещеній матері, маємо намір просити її, щоб привезла тобі найкращу сукню з Москви.

– Вона ж усе одно буде купувати своїй дочці сукню в столиці, – вставила мати.

– Мамо… Тату… – зніяковіла Катря. – Навіщо такі розтрати? Це ж не весілля…

– Ні, Катерино, – твердо сказав батько. – Ти в нас одна, і все життя ми працювали й працюємо задля тебе. Ти справдила наші сподівання, отримаєш золоту медаль лише ти із трьох випускних класів, а це вже щось та значить.

– А ми, – бабуся лагідно подивилася на онуку, – з дідусем дамо грошей на гарні білі лакові туфлі на високих підборах, щоб ти, Катрю, була на вечорі як королева.

– Вона й так у нас найгарніша в селі, – із захопленням сказав дід Орест і тут же, зрозумівши, що ляпнув не до ладу, додав: – На вечорі будеш найгарнішою!

– Дякую вам усім, – сказала Катря.

Щоки в неї від хвилювання стали рожевими, і вона, зрозумівши це, зовсім зніяковіла від такої уваги до себе, і то переводила погляд з одного дорогого їй обличчя на інше, то опускала очі донизу. – Я навіть не знаю, чим заслужила усе це…

– Вчися й надалі добре, – сказав батько. – Хто знання має, той і мур зламає.

За столом знов настала тиша, лише старий годинник на стіні відстукував своє звичне «Тік-так! Тік-так!».

– По правді сказати, – першою порушила тишу мати, – не хотілося б, Катрю, щоб ти так гнула спину в колгоспі, як твій батько, як я, як бабуся й дід Орест. Тобі потрібно вчитися, щоб мати роботу в теплі та фізично не тяжку. Подивися на нашу сусідку Поліну Лаврентіївну. Ходить завжди чисто вбрана, нігті нафарбовані, волосся вибілене, із завивкою – інтелігенція, що тут скажеш!

– І пня вбери, так покрасивішає, – пробурчав дід, бо недолюблював сусідку, а лише терпів її присутність поруч.

– Ну, не скажіть, тату, – не погодилася мати Катрі. – Ви бачили, які в неї руки? Хіба ж такі, як у мене?

Мати покрутила перед собою руками, демонструючи порепані пальці, сухі мозолі та шорстку поморщену шкіру: – А її білесенькі, м’якесенькі від кремів, пахучі.

– А що ж ті руки роблять?! – закипів дід. – Чи вони корів доять? Чи порпаються в городі?! Чи силос коли вигрібали? А можливо, коноплі мочили в болоті? Та Поросючка сама нічого не робить! Діти зі школи город посадять, прополють, викопають картоплю. Що їй ще робити?! Ходить пихата, ніс задерла так, що кочергою не дістанеш, і пнеться, як жаба на корч. Якби з неї всю штукатурку змити, то ви б побачили, що вона на чорта схожа!

– Тату, – дорікнула Марина, – досить вже вам! Ні з того ні з сього розійшлися, як не знаю хто.

– Так ти, Катерино, зрозуміла, куди мати хилить? – спитав батько, коли дід утихомирився.

– Звичайно, татку, – відповіла Катря. – Я обіцяю вам усім, що обов’язково закінчу інститут і буду працювати з дітьми. І зроблю це, як би мені тяжко не було і які б завади на моєму шляху не трапилися.

– Нехай тебе Боженька береже, – тихенько прошепотіла бабуся і нишком перехрестила онуку.

Коли Катря пізно ввечері стелила бабусі постіль, та підізвала її і, діставши зі своєї шафи гроші, простягла їх дівчині.

– Що це?

– Я давно збирала тобі гроші на золоті сережки, – сказала бабуся. – Хотіла подарувати на весілля, а потім подумала, що всі ми під Богом ходимо, і хтозна, як воно далі буде: чи доживу до весілля…

– Нічого не хочу більше чути! – Катря затулила вуха долонями.

Бабуся легенько торкнулася її руки й посміхнулася так лагідно, як вміла лише вона.

– Дурненька! Бери, не соромся, купи сережки та носи із задоволенням. Можливо, частіше будеш мене згадувати.

– Бабусю, – розчулилася Катря й обняла стареньку за худенькі плечі. – Ти в мене найкраща у світі!

– Тут грошей вистачить ще й на трусики та ліфчик під нове платтячко, щоб усе було гарне і новеньке.

– Спасибі тобі, – Катря поцілувала бабусю в щоку.

– Так у нас уже жених є? – хитро примружилась та. – Чи то мені, старій, зраджують підсліпуваті очі?

– Є! Ну то й що?

– А те, що гівно в тебе, а не жених, – сказав дідусь, який якраз зайшов до кімнати й почув останні слова розмови.

– Тому він поганий, що син Поліни Лаврентіївни? – посміхнулася Катря.

– Яблуко від яблуні недалеко падає. Червива в нього, у твого Федька, душа. Ніби святий та божий, а сам на біса схожий!

– Діду! – Катря невдоволено поморщила носа. – Ви всіх Тарасюків недолюблюєте, а до чого ж тут Федько?

– Не Тарасюків, а Поросюків, – дід підняв догори вказівного пальця. – Бо вік уже прожив і можу відрізнити хорошу людину від поганої.

– І хто ж, на ваш погляд, хороший?

– У Ромка добра, щира душа. Він весь у батька, а того я добре знав.

– Я згодна, що Роман – хороший хлопець, привітний, працьовитий, щирий. Але люди шукають спорідненої душі й тих, з ким бути поруч приємніше і цікавіше.

– Ти, онучко, ще мала й розумом незріла, – посміхнувся дідусь. – Із часом станеш дорослішою і розумнішою, тоді й побачиш, що ліпшого за Романа немає хлопця на селі. Але дивися, не запізнися, бо дівчата зараз хвацькі. Не встигнеш і оком моргнути, як вкрадуть жениха й оженять на собі. А ти, Катрю, за двома зайцями поженешся – жодного не спіймаєш.

– А я за ним і не женуся. Нехай на Ромка інші полюють, а як на мене, так ліпшого від Федька нема нікого в цілому світі, – сказала Катря, і її темні очі в цей час горіли новим, яскравим світлом.

5

На стільці висіла червона атласна стрічка з написом «Випускник 1985 р.», а по хаті метушилася схвильована Катерина.

– Навіть не думала, що буду так хвилюватися, – зізналася вона та присіла на диван. – Ще вечір не настав, а я вже стомилася.

– Не хвилюйся, Катрю, – заспокоїла її тихим, співучим голосом бабуся. – Зосередься й заспокойся, бо скоро вже треба буде вдягати плаття, а ти все бігаєш туди-сюди, як мітла по двору.

Бабусині слова були як бальзам на рану, її тихий, спокійний голос завжди заспокоював. Уже за десять хвилин Катря стояла перед дзеркалом і вимогливо оглядала себе з усіх боків. Тоненька талія та високі груди були наче вирізьблені умілим майстром; ноги довгі, рівні, стрункі були ще привабливішими на високих підборах білих туфельок; а у дві тоненькі косички, що тяглися від високих скронь до потилиці, були вплетені маленькі білі квіточки. На струнку спину спадало переливами хвилясте, густе та м’яке волосся; трохи схвильоване й розгублене обличчя дихало миловидною свіжою молодістю і добротою; губи не потребували ніяких помад, бо мали природний темно-вишневий колір; у маленьких, майже прозорих мочках вух – золоті квіточки сережок. Але основною прикрасою, як вважала Катря, була її сукня, що привезла хрещена мати з Москви. І дарма що ту звали в селі фарцовщицею, а дід – спекулянткою, бо обновку вона привезла для Катрі напрочуд гарну. Великий виріз спереду переходив на напівоголену спину дівчини, демонструючи її засмаглість, талія туго стягнута, а далі сукня переходила в ціле віяло рюшів із ажурного, напівпрозорого, ніжного, як квітки вишні навесні, білосніжного гіпюру, аж за коліна, роблячи Катрю схожою на казкову Дюймовочку.

– Ну, як? – онука кинула запитливий погляд на бабусю.

– Королева та й годі! – сплеснула долонями у захваті та. – Не думай, що я кажу це, бо ти наша. Ти дійсно сьогодні виглядаєш неперевершено! Ой, Катерино, розіб’єш ти серце не одному хлопцеві!

– А мені не потрібні всі, – задоволено посміхнулася дівчина, – потрібен лише один, але на все життя.

– Дай-то Боже, – тихо сказала бабуся й чомусь тяжко зітхнула.

* * *

Федько з Романом стояли поруч в актовій залі, що була святково прикрашена написами з побажаннями випускникам щасливої дороги в нове життя та повітряними кульками. Катря подивилася на своїх друзів. Федір був одягнений у дорогий, аж блискучий, чорний костюм, з-під якого на піджак лягали довгі язики комірця нейлонової сорочки, стягнутої картатою краваткою; волосся чорне, довге, що майже прикривало вуха, було гарно вкладене в модну зачіску, а лаковані туфлі виблискували. Поруч із ним Роман здавався тьмяним і невиразним. Світле волосся з короткою акуратною зачіскою, що робила його схожим на семикласника, сіренький дешевий костюм, який Роман вже вдягав не один раз, біла бавовняна сорочка й сіра, можливо, ще батьківська, краватка. Та й на зріст Роман був нижчим за Федька. Також чіткі контури обличчя Федора, його чорні брови мали неабияку перевагу перед вигорілими на сонці світлими бровами Романа, а його ясні голубі очі з пухнастими віями робили риси обличчя хлопця м’якими та ніжними, навіть схожими на дівчисько.

Федько побачив Катрю й непомітно кивнув головою в бік дверей. Вона вийшла на вулицю із задушливого приміщення актової зали й вдихнула свіже повітря тихого вечора.

– Ходімо до саду, – шепнув їй на вухо хлопець і, не чекаючи відповіді, потягнув дівчину за собою. – Ти сьогодні така чарівна, така красива!

– Лише сьогодні?

– Ні, ти завжди гарна, але сьогодні – ти найгарніша.

– Тут? У школі?

– Так.

– Лише в школі? – спитала Катря й застигла в чеканні.

Федько обняв її, заглянув у вічі.

– У всьому світі ти найкраща, – прошепотів він.

Катря відчула його подих зовсім близько, і її серце шалено закалатало в грудях. Її губи торкнулися Федькових спочатку несміливо, потім сміливіше, ті мали приємний присмак лісових суниць, потім жадібно, гаряче.

– Я кохаю тебе, – прошепотів Федір.

Вона відповіла поцілунком.

– Повтори, – прошепотіла Катря, затамувавши подих.

– Кохаю, кохаю тебе, до нестями кохаю, – покриваючи поцілунками палаючі щоки, оксамитову шию, гарячі губи, шепотів він.

– Люблю, люблю тебе, – прошепотіла Катря. – Єдиний мій, я кохаю тебе.

– Завтра мої батьки поїдуть у справах до міста, там заночують. Прийдеш до мене ввечері? – шепотів Федько, пестячи дівчину. – У мене є касети із записами Пугачової і Леонтьєва. Прийдеш?

– Не знаю.

– Приходь. Послухаємо музику. Ти любиш Пугачову?

– Я люблю тільки тебе…

Коли закохані повернулися до зали, де гриміла музика, що долинала з касетного магнітофона «Маяк», який стояв на старому стільці, то всі вже танцювали, окрім Романа. Він стояв і про щось розмовляв з учителькою математики, що була їх класним керівником протягом останніх кількох років. Тут оголосили білий танець, і Катерина пішла прямісінько до Романа. Їй стало шкода свого старого вірного друга, і вона потягла його за руку на середину зали. Очі Романа засвітилися радістю й вдячністю, коли він тремтячими пальцями торкнувся красуні-подруги в танці.

– Ну що, Ромчику? Скоро розлетимося?

– Усе одно будемо бачитися. Я буду часто приїжджати, бо мати залишається сама, без помочі.

– Будеш теслярем?

– Так. Як мій батько. Дерево я люблю, відчуваю його. Думаю, що не помилився з вибором професії.

Катря дивилася на його світле волосся, і їй чомусь дуже закортіло торкнутися його й відчути, яке воно на дотик. Вона дуже добре знала, яке волосся у Федька. У нього воно було цупке, ніби дротина, а в Ромка… Танець швидко закінчився, і Катря не втрималася, простягнула руку, потріпала його чуба.

– Ну, бувай, Ромчику, – кинула наостанок.

Волосся в нього було м’яке та ніжне, як його погляд…

6

Катря вийшла у двір після вечері, коли небо вже було всіяне міріадами зірок. Десь у садку, де темною величезною парасолькою височіла старезна яблуня, весело тьохкав соловейко, розважаючи співом подругу, та у траві лускотів коник. Серце несамовито калатало в грудях, коли дівчина тихенько, щоб не скрипіла, відчинила хвіртку й непомітно вислизнула на вулицю. Федько вже чекав її, сидячи на лавці, та лускав соняшникове насіння.

– Добрий вечір, – тихо сказала Катря, сідаючи поруч.

– Привіт.

– Як чудово!

– Так. Дуже гарно.

Федір обійняв Катрю за плечі, ніжно пригорнув до себе. Його великі м’які долоні торкнулися її оголених рук, викликаючи вир незнайомих почуттів. Дівчина схилила голову на його плече й замріяно сказала:

– Ось так би завжди бути поруч із тобою.

– Ми будемо разом, Катрю.

– Завжди?

– Завжди. Ти розумієш, що ми створені один для одного?

– Сподіваюсь, що так, – майже пошепки відповіла вона й ще щільніше пригорнулася до хлопця.

– Пішли до мене. Батьків немає вдома, то послухаємо музику, – запропонував Федько.

– А може, тут посидимо? Така тиха чарівна ніч…

– Катрю, – невдоволено сказав хлопець, – наслухатися солов’їних пісень можна будь-коли, а побути вдома без батьків, послухати музику та подивитися телевізор удвох… Така нагода трапляється не кожного дня.

– Тоді давай сходимо до річки! Вночі вона зовсім інша, ніж удень. Кажуть, що можна навіть побачити русалку, яка виходить із води й сушить своє довге волосся під місячним сяйвом.

– Катрю! – дорікнув Федір. – Не будь дитиною й не живи у світі казок. Поверни своє прекрасне обличчя до реального життя. І взагалі, дитинство для нас уже скінчилося, а ти все ще живеш десь там, де русалки і відьми, яких взагалі в природі не існує.

– А мені здається, що щось, незвідане людиною, все ще залишилося.

– Цими казками тебе дід годує?

Катря образилася й невдоволено відсунулася від Федька.

– До чого тут мій дід?! Я свій розум маю!

– Своїм сприйняттям світу ти мене, вибач, іноді так дратуєш! – Він помовчав, деякий час посидів набундючений, а потім знову обійняв Катрю за плечі й торкнувся губами її шиї. – Не сварімося. Добре?

– Ми й не сварилися, – посміхнулася дівчина, вмить забувши недавню образу.

– Тоді йдемо до мене?

Катрі не дуже хотілося йти до Федора о такій пізній годині, але й сперечатися не могла. Вона підвелася й довірливо простягла йому руку.

Усе було як уві сні. Спочатку Катря бісилася, як дитина, витанцьовуючи під музику бітлів, потім вони танцювали повільний танець, і їх тіла були надто близько одне від одного, так що здавалося, ніби в грудях чути шалене калатання сердець. Потім Федір загасив світло, залишивши включеною лише світломузику, яку змайстрував власноруч. Під мерехтіння різнокольорових вогників вони забули про танець і дарували один одному палкі поцілунки. В якийсь час Катря відчула, що задихається від жару поцілунків, її тіло палало, і вона завмерла на мить, чекаючи заповітних слів.

– Я тебе кохаю, – передбачаючи її бажання, прошепотів Федько, і Катря підставила йому свої тремтячі губи для поцілунку.

Безмежна радість і ніжність охопили всю її душу, залили серце, і всередині у неї все затріпотіло й розкрилося назустріч любові. Катря не встигла отямитися, як зрозуміла, що опинилася на дивані з Федьком. Його руки ніжно та легенько торкнулися шиї, грудей, змушуючи тремтіти кожну клітинку її тіла. Вона ніжно подивилася на коханого й прикрила очі, бо відчула, як його руки стали більш владними, знімаючи з неї одяг. Катря хотіла сказати «ні», але приступ душевного збудження не дав їй цього зробити. Нестерпно захотілося стрімко летіти назустріч новому й незвіданому, і вона втратила зв’язок із реальністю, коли почала тремтячими пальцями поспіхом розстібати неслухняні ґудзики Федькової сорочки. Світ перестав існувати, він принишк і завмер, бо Катря хотіла лише одного: відчувати хлопцеві руки на своєму тілі та цілувати до безмежності його уста, що пахли стиглою суницею.

– Ти пахнеш конвалією, – гаряче прошепотів Федір, цілуючи напружені груди дівчини. – Ти це знала?

– Ні, – прошепотіла вона у відповідь. – Я кохаю тебе…

Останні її думки розчинилися в лаві пристрасті, розтеклися по тілу, жар якого змішався з його жаром. Катря відчула, як нестерпне блаженство переповнило її до краю, і потягнулася до Федька. Вона встигла коротко скрикнути, але його губи враз покрили її крик. Їхні тіла й душі сплелися в одне ціле, понеслись у вирі пристрасті кудись вгору, далеко-далеко, туди, де живуть зорі…

Коли Катря далеко за північ нишком поверталася додому, то чи їй здалося, чи насправді біля огорожі сусіда справа хтось стояв і палив цигарку.

7

Так уже трапилося, що всі однокласники Катрі виїхали із села на навчання, окрім неї. Як і було заплановано, вона вступила до педінституту на заочне відділення й пішла працювати вихователькою в дитсадок.

Дівчина з нетерпінням чекала вихідних, коли приїжджали в село її подруги й друзі. Ольга бувала тут рідко – раз на місяць. Кожного тижня приїжджав до матері Роман, а Федько – два рази на місяць. Коли не було Федора, то Катря по суботах і неділях ходила з Романом до сільського клубу в кіно й на танці. Разом вони поверталися додому й ще довго сиділи на лавочці біля двору дівчини, згадуючи дитинство та їхні пригоди. Роман мріяв про той час, коли закінчить навчання й зможе піти на роботу.

– Відремонтую для мами хату, – розмірковував він. – Перекрию дах новим шифером, добудую велику веранду, підремонтую фундамент. А ще в садку збудую альтанку з дерева, пофарбую в яскраві кольори, а навкруги насаджу багато винограду, щоб заплівся навколо й утворив суцільне шатро.

– Буде дуже гарно, – погоджувалася Катря.

– А ще огорожу нову треба зробити, – мрійливо говорив Роман, – але це вже, мабуть, залишу на потім.

– Чому?

– Бо піду до армії.

– А як же тьотя Валя буде сама?

– Чому сама? Ти ж будеш навідуватися?

– Звичайно! – відповіла Катря, не помічаючи безмежної ніжності в погляді хлопця.

Коли ж приїжджав Федір, то друзі втрьох, як і в дитинстві, йшли до клубу й разом усі поверталися. Дійшовши до воріт Катрі, Роман на мить затримувався, поспіхом висмалював цигарку і швидко йшов додому. І тоді закохані шукали місце, де можна було залишитися наодинці. Лише зорі та таємничий місяць були свідками їх палкого кохання…

Осінь тисяча дев’ятсот вісімдесят шостого року видалася мрячною та похмурою. Майже кожного дня густі тумани застилали село, верби, білою пеленою надовго зависали над річкою так, що навіть лісу не було видно, і неясні обриси хат ледь виділялися у мряці.

В один із таких днів мати повернулася додому з роботи, бо вивихнула руку й не змогла подоїти корів.

– Оце тобі й на! – бідкалася вона. – Думала, що попрацюю місяць дояркою на підміні, підзароблю трохи грошенят. А тепер що буду робити? І людину підвела, і заробила, як Хома на вовні.

– Я попрацюю за тебе, – сказала Катря.

– А як же твоя робота?

– У мене ж відпустки ще два тижні залишилося. Ось я ними зараз і скористаюся.

– Може, не треба? Чи не знайдуть кого в колгоспі, щоб корів видоїти?!

– Навіщо шукати, якщо є я? – посміхнулася Катря й запитала: – Де твої фуфайка та чоботи?

Мати не стала сперечатися з донькою, бо знала: якщо Катря вже щось надумала, то все одно зробить по-своєму.

Уже за два дні від Катрі пахло силосом та молоком, як від справжньої доярки. Цей запах був настільки стійким, що його не можна було спекатися жодними засобами. Але Катря не зважала, бо це був запах її села, де вона народилася і вже вросла корінням.

Федько приїхав майже в обід, коли Катря повернулася додому після вранішнього доїння. Вона ще не встигла пообідати чи поснідати, бо йшла на роботу о п’ятій годині ранку, коли мати сказала, що її кличе Федько.

Катря похапки взула гумові калоші, бо надворі стояла непролазна грязюка, накинула на голову материну хустку, схопила курточку й швидко вискочила надвір.

– Ти мене впізнаєш? – засміялася вона, побачивши Федька.

– А чому б і ні? Ти гарна у всьому, – посміхнувся Федір. – Що будемо робити?

– Підемо до річки? Там поспілкуємося.

– На вулиці така грязюка, що не пролізеш.

– Пішли городами! – Катря схопила Федька за руку, і не встиг той отямитися, як вона потягла його через свій двір та садок на город.

– Та тут ще більше грязюки, – сказав він.

– Ну, то й що?! Треба ж нам десь побалакати чи до вечора чекати будемо?

– Давай піду першим, – запропонував Федір. – А то застрягнеш – прийдеться витягати тебе.

Він пішов стежинкою через городи вниз, туди, де починалися луки. Катря посковзнулася й стала ногою на скопану грядку. Нога одразу ж застрягла в землі, що від вологи стала схожою на болото.

– У мене… калоша… – дівчина винувато закліпала очима.

– Я ж тобі казав, – засміявся Федір.

Він підхопив її на руки й поніс. Одна калоша залишилася самотньо стирчати в багнюці, але для Катрі це було неважливо. Вона відчувала його дужі руки, що обережно, але надійно тримали її, чула стукіт його серця, відчувала гарячий подих і запах дорогого одеколону. А ще зовсім поруч були його губи, такі привабливі, жадані… Вона не втрималася й припала до них, зриваючи солодкий поцілунок.

Федір поставив Катрю на землю й наказав:

– Чекай мене тут. Зараз принесу твоє взуття.

Він, місячи грязюку новенькими туфлями, побіг туди, де залишилася калоша, і швидко з нею повернувся.

– Давай ніжку, моє ти чудо, – лагідно сказав, узуваючи Катрю.

Вони спустилися до річки, зупинилися під крислатою товстою вербою. Вода була каламутна й темна, не те що влітку. Навколо було сіро, непривітно, похмуро, бо вже кілька днів небо було в полоні важких хмар.

Федько обійняв дівчину за плечі.

– Ну, як ти, Катрю?

– Добре. Мати руку вивихнула, так я зараз взяла відпустку, що залишилася, і працюю за неї дояркою.

– Ми ж домовлялися, що поїдемо влітку разом відпочивати на море на ці два тижні, – дорікнув Федір.

– Поїдеш сам, як захочеш. Навіщо мені море?

– Катрю! Ти ріжеш мене без ножа! Ти ж не бачила моря, а повинна побачити, бо це не тільки здоров’я, а й краса.

– Ще встигну. Життя довге. А тут теж гарно.

– Ой Катрю, Катрю, – зітхнув Федір. – Чому ти не така, як усі?

– Бо я така одна, – посміхнулася дівчина. – Ось і все. Ти ж за це мене кохаєш? Чи не так?

– За все! Я кохаю тебе за все й ладен тобі пробачити всі твої дивацтва.

– У місті не такі дівчата?

– Ти що, ревнуєш?

– Запитую.

– Звичайно, що не такі.

– Устиг уже їх пізнати? Чи, може, й покохати?

– Не будь дурненькою, Катрю. Ти найкраща і в селі, і в місті.

Федір засунув носа під хустку Катрі й поцілував у шию.

– Ти пахнеш силосом…

– А чим же ще я повинна пахнути, коли працюю біля корів? – спитала Катря й схаменулася: – А конвалії? Моє тіло тепер не пахне конваліями?

– Пахне. Пахне конваліями, – відповів Федір і міцніше притиснув її до себе. – Хіба важливо, чим ти сьогодні пахнеш? Важливо, що ти є в мене і я кохаю тебе до нестями.

– Навіть у цій хустці?

– Навіть у хустці.

– І в калошах?

– Так. І в калошах.

– І ніколи не розлюбиш, чим би я не пахла?

– Катрю, ну ти й дурненька, – розсміявся Федір. – Хочеш цукерку?

– Хочу. Бо я ще й не снідала.

– Федько дістав із кишені цукерку з написом «Кара-Кум», розгорнув обгортку, кинув її в річку. Темні, невдоволені води одразу ж підхопили її й кудись за течією понесли. Він поклав цукерку до рота дівчини й сказав:

– Ти зараз схожа на голодне горобеня.

– Спасибі, що не на ворону.

– Може, підемо додому? Ти голодна, і холодно тут, сиро й мрячно.

– Ходімо. Тільки підемо вже по дорозі, а не через городи.

Вони пройшли кілька кроків, і Катрю зненацька знудило.

– Відвернися! – закричала вона й чомусь виблювала.

– Що з тобою? – сполохано спитав хлопець. – Чи отруїлася чим?

– Не знаю, – знизала плечима. – Ніколи такого ще не було.

Удома, коли вона з’їла тарілку борщу з індичатиною, її знову знудило й вирвало. І тут вдарила Катрі в голову здогадка, від якої зашуміло у вухах і несамовито закалатало в грудях серце. «Я вагітна», – подумала злякано. Вона лягла в ліжко й до вечірнього доїння не вставала, думаючи про щось своє. А за два тижні Катря вже напевно знала, що завагітніла. Федько від такої новини спочатку розгубився, а потім сказав, що треба готуватися до весілля, хоча планував оженитися після закінчення інституту. Закохані домовилися, що кожен із них про весілля, яке мало відбутися, сповістять спочатку кожен своїм батькам.

8

Хоча в механізаторів колгоспу роботи вистачало у всі пори року, але восени день короткий, надворі темніє дуже рано, і батько повертався непізно. Коли вся родина зібралася за круглий стіл на багату на смачні страви вечерю, Катря сказала:

– У мене є для вас новина.

Усі завмерли з напіввідкритими ротами.

– Я виходжу заміж. За Федька, – повідомила вона, недовго тримаючи в напруженні рідних.

– Як? – не втримався дід. – Так рано? Ти ж іще дитина!

– Мені вісімнадцять років, – сказала Катря, і її обличчя торкнулася ледь помітна посмішка. – Не така вже й маленька, як вам здається.

– Куди, доню, ти поспішаєш? – чомусь схлипнула мати й утерла очі кінчиком хустки.

– Гм, – відкашлявся батько. – Це вже остаточне рішення?

– Так! – впевнено відповіла Катря.

– Може, ти б, доню, ще погуляла? – спитала мати. – Тобі ще стільки вчитися, і Федькові теж.

– Ми так вирішили!

– Твій вибір, Катерино, – підбив підсумок батько. – Ми можемо лише сказати тобі нашу думку, а вибір робити маєш лише ти. Якщо ви вирішили так, то будемо готуватися до весілля.

– Ти кохаєш його? – спитала бабуся.

– Дуже! Я дуже його кохаю! – палко відповіла Катря й додала: – І він мене також! – сказала й зашарілася.

– А до весни зачекати не маєте наміру? – спитала бабуся.

– Кохання не може так довго чекати, – відповіла Катря, уникаючи зайвих питань. – Так можна мені вважати, що ви всі не проти?

– Я не маю права тобі щось забороняти, – сказав батько. – Мені здається, що Федько непоганий хлопець. Тим більше, що ви виросли разом, добре знаєте один одного.

– Я теж, звичайно, не проти, – сказала мати якось сумно. – Але хотілося б, щоб у дівках ще походила хоча б з рік.

– Головне, щоб ви кохали один одного, – сказала бабуся.

– Я, звичайно, не маю права Катрі щось заборонити, – сказав невдоволений дід. – Але свою думку все-таки скажу.

– Кажи, діду, – посміхнулася вона.

– Я дійсно недолюблюю сусідку Поліну Лаврентіївну, бо вона пихата й нещира, а сусід наш Іван Максимович – найперший у колгоспі крадій.

– Тихіше ти, – шарпнула його за рукав дружина. – Ще хтось почує.

– Нехай чують, не при Сталіні живемо! – обурився дід. – У країні демократія і свобода слова, то ж не перебивайте мене. А якщо мати хитра, як лисиця, а батько – головний грабіжник колгоспу, то й дитина в них буде поганою людиною. Я не знаю, що лихого зробив Федько, але душею, – дід постукав сухим кулачком себе в груди, – серцем відчуваю, що він лихий, нещирий. Хоч убийте мене, хоч заріжте – негарний цей Федько, і все! Відчуваю це, знаю навіть, але чому – не можу пояснити.

– Тому що прізвище було Поросюк? – весело спитала Катря, щоб якось заспокоїти його.

– Він був, є і буде Поросюком! До речі, яке прізвище ти собі візьмеш, Катрю? – схаменувся дід і аж підхопився з місця.

Така реакція в нього була тому, що він дуже пишався своїм прізвищем – Гутник. Коли його дочка Марина виходила заміж, то він мало не на колінах благав майбутнього зятя залишити їй дівоче прізвище. Чоловік, щоб догодити тестеві, дав згоду, і мати, і Катерина носили прізвище Гутник.

– Я ще не думала над цим, – чесно зізналася Катря.

– Із Федьком не розмовляла про це?

– Ні.

– Так ти йому, Катрю, поясни, звідки йде наш рід, – голос діда пом’якшав. – Розкажи, що «гута» по-польськи означає домна, або інша піч для виплавки металів або скла, а по-німецьки «гюте», або «гауз» – це помешкання тих, хто працює у гуті. Це тобі не якийсь там Поросюк!

– Добре, діду, – згодилася Катря. – Мені теж подобається наше прізвище. Я поговорю з Федьком на цю тему.

– У важкий час, доню, ви надумали одружитися, – сказала мати. – Ніде нічого не купиш, лише й чуєш «дефіцит», «дефіцит». Усе тепер стало дефіцитом.

– То нехай Поросюк усе й дістає, – знов загарячкував дід. – Он до нього їздять у гості і секретар райкому партії, і голова райвиконкому, і начальник міліції, і навіть люди з відділу робітничого постачання.

– Діду, ти що, шпигуном працюєш? – Катря спробувала перевести розмову на жарт. – Слідкуєш, хто до кого приїздить?

– Маю очі, – пристрасно мовив той, – то й бачу все! Усі пруть до голови, як до свині-годівниці. А добро ж не його, а колгоспне. Усе розкрадається наліво й направо. Приїхали в порожніх машинах, а назад їдуть завантажені так, що колеса гнуться. Ось чому ми стали гірше жити! Бо доки будуть Поросюки панувати – не буде гарного життя простому людові!

Дід закінчив свою промову, стоячи за столом із піднятим догори вказівним пальцем. Катря не втрималася й пирснула зі сміху: надто вже кумедно він виглядав у моменти збудження.

– Що, Катрю, стрекочеш, як жаба в болоті? – голос діда полагіднішав. – А де ж ви жити будете? Хата для тебе стоїть на подвір’ї добудована, газ провели, залишилося занести меблі та жити.

– А про це я якось не думала.

– Ти поговори з Федьком, – підлещуючись, почав дід, – умов його погодитися жити тут, у нас. Тобі не можна жити деінде, треба там, де твоє коріння…

– Діду! – досить годувати мене байками, – перебила його Катря.

– Ти, доню, дідові рота не затикай, – дорікнула мати. – Подумай сама, що тобі краще: жити у свекра та свекрухи, чи у своєму домі бути господинею.

– Ми ж дім для тебе всією сім’єю будували, – втрутився батько. – Не пустувати ж тепер йому?

– Що ми ділимо шкіру невбитого ведмедя? – винувато сказала дівчина. – Зберемося всі разом і вирішимо всі наболілі питання. А зараз я хотіла б піти відпочивати, бо стомилася. Ви не проти?

Причиною піти з-за столу була не втома. Її знову знудило в неслушну мить.

9

Наступного вечора Катерина пізно поверталася додому з доїння. На вулицях погасили ліхтарі (таке почало траплятися вже нерідко), тож стояла суцільна темрява. З неба моросила така дрібна мжичка, ніби вода сіялась через сито, і не видно було нічогісінько під ногами. Вона не одразу помітила темну чоловічу постать, що довго до цього маячила під липою на роздоріжжі. Постать виникла прямо перед Катрею так зненацька, що дівчина від несподіванки аж зойкнула.

– Це я, Катрю, – почула вона знайомий голос.

– Що ти робиш о такій порі? – спитала вона, чомусь зрадівши, коли впізнала Романа.

Можливо, тому що відчувала себе не такою самотньою серед суцільної пітьми, мряки та грязюки.

– На тебе чекав, – відповів він і пішов поруч.

– Не спиться?

– Мені треба з тобою серйозно побалакати.

– Давай поговоримо.

– Катрю, я не можу надалі мовчати, – схвильовано почав Роман, – тому прийняв рішення не відкладати розмову в довгий ящик.

– Та що ж трапилося?

– А ти не здогадуєшся?

– Ні.

– Я знаю, що ти зустрічаєшся з Федьком…

– Це не секрет. Ну то й що?

– Я розумію, що ця розмова, можливо, закінчиться для мене недобре, але вона повинна відбутися, бо інакше не можна, – швидко, уже рішучіше почав Роман. – Не знаю, помічала ти чи не хотіла бачити, що я тебе… Я тебе кохаю! – випалив він.

Катря на мить зупинилася.

– Я… Я вважала нас друзями.

– Так. Ми були друзями, бо були дітьми. Але це дитяче почуття в якусь мить перейшло не в захоплення, навіть не в закоханість, а у справжнє кохання.

– Ромчику, – зітхнула Катря, – мій любий Ромцю! Ти мене вибач, але я зустрічаюся вже давно з Федьком.

– Ви кохаєте одне одного?

– Так!

– Федько… Звичайно, він мій друг, але… Ти дивишся на нього закохано й не помічаєш того, що бачать інші.

– Що в нього не так?

– Він схильний до зради, до хитрощів, він нещирий і невідвертий.

– Зі мною він щирий. А інші мене не бентежать анітрішки.

– Ти мрійлива, чутлива, ніжна, а Федько може тебе поранити словом або навіть зрадити.

– Не мели дурниць, Ромчику. У тебе ревнощі.

– Я знаю, що кажу. Я ніколи тебе не зраджу, ніколи не покину, ні в радості, ні в скруті, – палко заговорив Роман. – Ти не дивись, що ми з мамою живемо бідно і в нас старенька хата. Усе це справа часу. Я закінчу ПТУ, мені одразу дадуть у гуртожитку кімнату, потім буду працювати й отримаю свою квартиру. Ти знаєш, що на будівництві швидко можна отримати житло? Поїдемо звідси удвох: лише ти і я!

– Ромчику, давай залишимося друзями, як було до цього, – якомога лагідніше, щоб не образити хлопця, сказала Катря. – Уважай, що цієї розмови між нами не було, і нехай усе буде так, як є.

– Але чому?!

– Бо я кохаю іншого.

– Це не кохання!

– Звідки ти знаєш? – Катря таємниче посміхнулася.

– Відчуваю.

– То що ж тоді між нами?

– Якась мара! У тебе на очах пелена. Ти слухаєш своє серце, а не розум. Благаю тебе: покинь Федора, давай поїдемо звідси! Хочеш, на коліна перед тобою стану? Хочеш?!

– Нікуди ми, Ромчику, вже не поїдемо. Пізно.

– Як то?

– Я чекаю дитину.

Роман зупинився, ніби його вдарила блискавка. Потім, зібравши всі сили, глухо мовив:

– Ось воно як.

– Ось так, Ромцю. Ходімо, бо до півночі додому не дотеліпаємося.

Роман схопив її за плечі.

– Катрю! Люба Катрю! – дивлячись прямо у вічі, сказав він. – Дитина нам не завадить. Я буду любити її так, як свою, як люблю тебе!

– Ромчику, ти мене не зрозумів. Я кохаю Федора й виходжу незабаром за нього заміж.

– Подумай, що ти робиш! – ще не втрачаючи надії, сказав Роман.

– Я роблю те, що мені велить моє серце, – відповіла Катря й хотіла легенько відсторонити його руки, але хлопець зненацька швидко обійняв її за шию і поцілував у губи. Катря відчула його гарячі та м’які губи й не встигла отямитися, як він різко повернувся й зник у темряві.

10

Давно не бачило й не чуло село такого гучного весілля. У дворі був величезний намет, під яким тяглися довгі ряди столів, застелених суцільною новою клейонкою. Столи ломилися від безлічі страв і продуктів, про які вже селяни забули. Були тут і копчені ковбаси, і балик, і печінка тріски, і зниклі з прилавків крамниць прибалтійські шпроти. З Києва були привезені під заказ для Івана Максимовича скляні пляшечки з новинкою – напоєм «Coca-Cola». Весілля, як годиться, було комсомольське та безалкогольне. Але це було лише для «годиться», бо на столах стояли чайники, ущерть наповнені горілкою. А в деяких із них був навіть сільський самогон, який дід тишком-нишком вигнав для такого випадку. Сукню для нареченої знову ж таки привезла з Москви хрещена мати. Мало не все село збіглося подивитися на наречену, на якій була вдягнута не звичайна фата, а капелюшок, прикрашений білосніжними трояндами, а фату замінив легкий, як ніжна хмаринка, прозорий шлейф, що звисав позаду капелюшка. Було присутнє усе найвище начальство з райцентру, і люди йшли до подвір’я Тарасюків подивитися на дорогі легковики та на поважних людей у блискучих костюмах і краватках. Селяни, яким не випало честі бути запрошеними на гулянку, товклися довкола обійстя, заглядали через огорожу та у відчинені ворота. Час від часу про них згадували, виносили кухлі та чайники, на підносі хліб зі шматочками дорогої копченої ковбаси та частували. Село гуло та гуляло, бо голова колгоспу женив єдиного сина, і інакше не мало бути.

За дружка Федько узяв найближчого друга. За суцільним гармидером, жартами, сміхом та веселощами ніхто не помічав смутку, що заліг в очах Романа. Це бачила лише Катря, але їй сьогодні зовсім не хотілося цим перейматися. Вона була весела, жвава і щаслива, її душу переповнювали почуття та сподівання на щасливе майбутнє…

Дуже нелегко було вмовити батьків Федька, щоб ті погодилися на місце проживання молодят у новозбудованій хаті. Поліна Лаврентіївна мало не верещала, що вони будуть осоромлені перед усіма жителями села, бо ще такого не було, щоб єдиного сина віддавати в прийми, коли в нього є двоповерховий будинок. Доводи про те, що молоді будуть жити окремо, у своєму будинку, ніяк на неї не діяли. Урятувало становище тільки те, що Катря категорично заявила, що хоче залишити дівоче прізвище. Після чергового приступу вереску Поліни Лаврентіївни довелося піти на компроміс. Сварлива свекруха погодилася нарешті, щоб новоспечена сімейна пара жила в будинку Катрі, лише за умови, що наречена візьме все ж таки прізвище Тарасюк. Дід, звичайно, був у розпачі, але куди було подітися онуці? Дід потім майже два тижні ходив набундючений та невеселий. Лише тоді, коли до весілля залишилося пару тижнів, він включився в підготовчі турботи, і його душевний сум трохи розвіявся.

Молодята отримали на весілля такі подарунки, про які можна було хіба мріяти. Шановні гості з міста, батьки та родичі подарували їм і новенькі м’які меблі, і стінку «Перлина», і пилосос «Ракета», і телевізор «Рекорд», і пральну машинку «Хвиля», і навіть килими та доріжки. Вони отримали усе те, чого не можна було купити в магазині, і навіть якби можна було все це купити, то довелося би працювати не один рік.

Після одруження Федько поїхав знову на навчання, а Катря жила в новому будинку, з нетерпінням чекаючи його приїзду. Вона успішно склала зимову сесію, а на літню, що розпочиналася в липні, поїхати вже не змогла, бо восьмого травня народила сина, якого назвали Сергієм.

Катря була ще в пологовому будинку, коли одного разу прийшов її навідати Федько й розповів, що Романа забрали служити до армії, що відгуляли скромні проводи, на яких були присутні лише його близькі друзі та кілька родичів. Два місяці або навіть трохи більше, тьотя Валя з нетерпінням чекала кожного дня на поштарку, сподіваючись отримати хоча б яку звістку від сина. Уже й до військкомату в місто їздила, щоб бодай щось дізнатися. «Не хвилюйтесь, мамашо, – відповіли їй там, – з вашим сином усе добре. Він служить у лавах Радянської Армії й виконує свій громадянський обов’язок». Незабаром після цього вона отримала першого листа від сина й дізналася, що свій громадянський обов’язок він виконує в далекому й невідомому Афганістані. А ще через півтора роки тьоті Валі принесли з райвійськкомату звістку про те, що її син Волох Роман Павлович зник безвісти. Материнське серце не витримало такого горя, жінка впала, як підкошена, та померла. А ще через рік, саме тоді, коли Катря поїхала на сесію, приїхав Роман. Він продав майже за безцінь батьківську хатину, що вже почала перекошуватися на один бік, сумуючи за господарями. Її купило молоде подружжя, що не змогло зжитися з батьками. Молоді люди сяк-так підремонтували хату, довели до ладу огорожу, вирубали старі, напівзасохлі дерева, викорчували бур’яни, що густо обліпили город і подвір’я, та й переїхали жити. А Роман, продавши хатину, швидко кудись виїхав, нікому нічого не пояснивши. Із собою він забрав лише фотоальбоми та якісь батькові книжки по дереву. Казали люди, що бачили, як хлопець перед від’їздом зайшов на кладовище, де були поховані поруч його батько та мати. Він довго сидів у задумі поміж двома рідними могилами, потім поцілував хрести та швидко пішов на автобусну зупинку.

Катерина дуже шкодувала, що не змогла зустрітися з давнім другом, розпитати про його життя й просто побалакати. Деякий час вона ще сподівалася, що Роман надішле хоча б вітальну листівку до якогось свята. Але його сліди розтопилися, зникли десь у незнайомому житті, залишивши в її пам’яті спогад про палке освідчення в коханні того темного та дощового осіннього вечора.

11

Діда Ореста вдалося таки умовити самому з’їздити в гості на малу батьківщину та відвідати родичів і сестру Марічку.

– Без Варі не поїду! – упирався він.

– Зараз з’їздиш без мене, а через рік я оклигаю й зможу з тобою поїхати, – умовляла його бабуся.

– Поїду лише з тобою, – стояв дід на своєму.

Умовляла його вся родина не один день. Згодився поїхати лише тоді, коли накупили подарунків для родичів та Марічки й зібрали йому в дорогу валізу. За три тижні дід Орест повернувся від гостей весь сяючий, задоволений та помолоділий.

– Це мені гори сил надали, – хвалився він. – Там така краса, як у раю! А повітря чисте, хоч ножем ріж.

За вечерею, коли всі зібралися за круглим столом, почав дід розповідати про поїздку.

– Рай і тільки! – захоплено говорив він із блиском в очах. – Знаєте, як там трави пахнуть гарячим роменом? А восени Сян, розповідала Марічка, був цього року сердитим та каламутним. Річка, яка завжди здавалася тихою і смиренною, як сказилася… Ішла вода так стрімко, що зривала береги, зносила побудовані греблі й навіть виривала з корінням віковічні дерева. Ось так, мої любі.

– Діду, розкажи про Марічку, – попрохала Катря, коли його емоції потроху вгамувалися. – Як вона живе сама в горах?

– А так і живе. У неї світла в хатині немає, не кажучи вже про телевізор.

– У наш час це навіть важко уявити, – сказала Катря.

– Їй робили пропозицію, щоб перебиралася в село, обіцяли й будинок колгоспний виділити, але вона не захотіла. Каже, що мати наша дала обіцянку Пресвятій Богородиці, то ж навіщо Бога гнівити та лихо на себе й на сина накликати?

– Її син і досі живе на Сахаліні? – спитала Марина.

– Так. Дослужився вже до мічмана корабля! Кожного року у відпустку приїздить до матері з дружиною та дітьми. Їх у нього двоє: хлопчик і дівчинка – близнята.

– А де ж Марічка бере хліб, продукти й все необхідне? – запитала Катря.

– Її хрещениця Орися працює у Великому Майдані поштаркою. Вона й листи носить Марічці, і грошові перекази від сина й заодно купує щось із продуктів. Приходить Орися до Марічки раз на тиждень, та то не біда. Марічка не самотня. У неї завжди бувають люди.

– Чому? – нетерпляче спитала Катря.

Їй хотілося побільше дізнатися про незнайому родичку, яка живе далеко від цивілізації, загублена десь високо в горах, у хащах старезних лісів.

– Вона лікує людей травами. Збирати їх – ціла наука! Одні треба збирати рано-вранці, поки не спали роси та не зійшло сонце, інші – вдень. Є такі трави, що можна збирати лише один день на рік, на Йвана Купала, та й то лише опівночі. Деякі люди її побоюються, кажуть, що вона відьма, але то брехня. Марічка виліковує навіть тих, від кого відмовилися лікарі.

– Справді?! – вихопилося в Катрі.

– Чиста правда! А ще в неї відкрився дар яснобачення.

– Ну, це вже ви, Оресте Мироновичу, загнули! – скептично посміхнувся зять.

– Не мені й не вам судити, – образився дід. – Якщо б це була брехня, то до її хати й стежка поросла б травою. А так люди йдуть і йдуть, навіть здалеку приїжджають. Кого не лікує сестра, то радить, що треба зробити, куди звернутися. А грошей за це ні з кого не бере, каже, що це дар Божий.

– Задарма, виходить, допомагає? – з недовірою запитав зять.

– Добрі люди самі віддячують чим можуть. Хтось грошенят трішки біля образів залишить, хтось харчі принесе, а хто нічого не має, той подяку залишає.

Катрі дуже закортіло запитати діда, чи Марічка щось сказала про неї, Федька та Сергійка, але стрималася. «Дід, напевне, про мене запитував», – подумала вона та вирішила, – запитаю в нього, коли будемо наодинці.

Жінка вклала Сергійка спати й майнула в батьківську хату.

– Діду, ти ще не спиш? – спитала тихенько, прочинивши двері.

– Заходь, Катрю, заходь, – запросив дідусь. – Я знав, що ти обов’язково прийдеш.

– Звідки ти міг знати?

– Здогадався. Ну що, дзиґо, зізнавайся, що треба?

– Діду, – Катря зам’ялася. – А ти… ти в Марічки про мене не запитував?

– Хм, – посміхнуся дід. – Лисиця і все! Прийшла, бо знала, що запитував. Чи не так?

– Розкажи. Будь ласка.

– А якщо я щось погане дізнався?

– Тоді я скажу, що все її ясновидіння – маячня.

– А якщо добре, то, виходить, правда?

– Еге ж.

– Марічка суворо наказала не покидати рідне подвір’я та домівку.

– Ото й усе? – розчаровано протягла Катря.

– Бо доки ти будеш тут, рідна земля даватиме тобі життєву силу й оберігатиме тебе й твого сина від біди.

– Діду, я чую це від дня свого народження.

– Переказую те, що мені веліли.

– А новенького нічого не дізнався?

– Наприклад?

– У нас із Федьком усе буде добре?

– Не запитував. Але скажу тобі одне: якщо Марічка наказала щось робити, то так і роби. Недаремно ж люди до неї вгору дряпаються по стежині. Йдуть і хворі, і зовсім каліки, і зневірені в житті.

– Спасибі, діду, – сказала Катря і, невдоволено закопиливши губи, вийшла з кімнати.

Цієї ночі їй чомусь не спалося. Здається, усе йшло в неї добре. Усе, та не все. Сергійко – її радість, її гордість і любов – зростав майже без батька. Федір закінчив навчання в інституті й вже рік працював. Його батьки купили квартиру в місті, і Федір почав приїжджати додому на своїй «Волзі» все рідше й рідше. Спочатку він посилався на те, що багато роботи, тепер почав робити кар’єру, і часу на сім’ю залишалося менше і менше. Він вже стомився вмовляти Катрю переїхати до міста, щоби бути разом, і в останні їхні зустрічі вже не заводив мови про переїзд. Катря на початку сімейного життя ще плекала надію на те, що Федір після навчання повернеться в село, і вони будуть разом щодня. Але ця надія танула щоразу після їхньої розмови, що доходила навіть до сварки. Іноді вона вже ладна була покинути все й поїхати за ним до ненависного міста, яке втомлювало й дратувало її навіть за час сесій. Потім їй вирішальний крок не давала зробити природна впертість. «Якщо Федір мене кохає, то піде мені на поступку й переїде сюди», – розмірковувала Катря. Але час минав, а цього не сталося. І коли вона помітила, що їх трирічний син став сахатися рідного батька, як чужого дядька, а Федір поспішав спочатку до батьків, а потім вже до неї, душа її забила на сполох. Катря відчула, що її чоловік непомітно, поступово віддаляється від неї та сина. Тоді вона вирішила: скласти останню навчальну сесію, захистити диплом і їхати до міста. «Можливо, коли ми будемо поруч із Федором, то швидше вдасться вмовити його повернутися в село, – розмірковувала Катря. – Треба йому показати, що синові там недобре, що краще жити у своїй хаті, гуляти на подвір’ї, коли захочеш, вдихати свіжість річки, а не міський пил та дим із заводських труб».

Так вона задумала, але сталося інакше. Катрі потрібно було їхати на навчання, і вона чекала чоловіка, що повинен був приїхати. Вона вилизала в хаті все до останньої пилинки, спекла торт, зварила борщ із квасолею, що так любив Федько, але він чомусь не приїхав. Катря з полегшенням зітхнула. У цьому була деяка вигода. У крайньому разі неприємна розмова з батьками про ненависний переїзд відкладалася мінімум ще на тридцять днів, а це вже не так і мало.

12

Катря поверталася в село з новеньким, що ще мав запах свіжої фарби, дипломом та з гарним настроєм. Вона дуже сумувала за своїм чорнооким янголятком упродовж цілого місяця, і її серце наповнилося зворушливою ніжністю та любов’ю, коли відчула під ногами стежку рідного села, яка ніби раділа її поверненню та на радощах співала. Батьківщина зустріла її приємним серпневим днем. Осінь ще не торкнулась дерев, і зелень садків та лісів ніби злилася із синню неба під лагідним промінням сонця. Десь чулося самотнє цюкання сокири, біля річки ґелґотіли невгамовні гуси, обабіч стежки розкинув широке листя лопушняк – усе було тут до болю рідне й близьке, не те що сморід розпечених та нагрітих до жару асфальтованих доріг та пилу. Із солодкими, щемкими почуттями Катря поспішала додому, де чекав її син, рідний будинок та знайомий тінявий садочок зі старезною грушею під вікном.

У дворі вона побачила дідуся. Він зустрів її з посмішкою на обличчі й сумом в очах.

– Діду, що трапилося? – швидко спитала Катря, відчуваючи щось недобре, і серце її завмерло в очікуванні.

– А! – дідусь розпачливо махнув рукою. – Варя впала з ґанку.

– І що?!

– Зламала шийку стегна. Тепер знову прикута до ліжка.

– Як же могло таке трапитися?

– Посковзнулася на східцях і впала. Тепер маємо халепу.

– А де Сергійко?

– Пішов із твоєю матір’ю до магазину. Треба ж на талони отримати крупи та цукру, а в тому магазині анічогісінько немає. І вчора ходили, день даремно пропав, і позавчора, і сьогодні пішли. Люди на сонці день пропечуться, а товар не завозять. Доводиться знову йти під магазином стирчати. Цього року ягід багато, груші та яблука вродили як ніколи, а цукру на місяць по півтора кілограма на людину дають. Як тепер жити будемо? Чи у вас в інституті нічого не знають?

– А хто його знає, – знизала плечима Катря. – Якось та будемо жити. Піду з бабусею привітаюся.

Бабуся мала не найкращий вигляд. Обличчя в неї стало якимось жовтим, безкровним, губи мали синюшний відтінок. Коли вона побачила у дверях онуку, то аж заясніла від добродушної посмішки.

– Дитинко моя, – простягла назустріч сухенькі руки.

– Бабусю, рідненька, – не сказала, проспівала Катря, підбігла до ліжка, поцілувала її в м’яку щоку. – Як же так?

На обличчі бабусі відбилася щира прикрість.

– Не знаю як, сама не знаю, – зітхнула вона. – Тепер нашій матері полегшало: то плювала на груди, а тепер плює на бороду.

– Ти в мене молодець – усе жартуєш.

– Доповідай, Катрю, диплом привезла?

– Звичайно. А як же інакше.

– Тепер, значить, ти в нас учителька.

– Яка там учителька?! Учнів із двох шкіл в одну зіпхали, – зітхнула Катря. – Тепер не знаю, коли вивільниться місце. Дитсадок хоча б ще не закрили?

– Поки що ні. Але заходив нас навідати Іван Максимович, то сказав, що лише до першого вересня буде працювати.

– Отакої! І що далі? Його закриють назавжди?

– Не знаю. Сусід лише сказав, що на приміщення дитсадка вже знайшовся покупець, тому й продають.

– Так. Групи в дитсадку напівпорожні, дітей усе менше і менше.

– Не переймайся. Якось проживемо.

– Тепер у мене немає роботи, – задумливо та сумно сказала Катря.

– Не лише ти така. Як послухаєш новини, то лячно жити стає. Заводи, фабрики, школи – усе закривається. Країна ніби повільно вмирає.

– Нічого, бабусю. Ми, українці, народ живучий, усе терпляче витримаємо й будемо жити далі.

– І Орест так вважає. Каже, що якщо війну пережили, то зараз виживемо.

– Бабусю, – Катря трохи пом’ялася. – Федько давно приїжджав?

– Один раз за твою відсутність.

– І де він жив?

– У батьків, Катрю, у них, – так, ніби це вона завинила, сказала бабуся.

– Із Сергійком? – з надією запитала онука.

– Він навідав сина, привіз йому цукерки, – ухилилася та від відповіді.

– Тобто він жив у батьків сам, а Сергійко був із вами?

– Так.

– Коли він приїде? – після довгої паузи спитала Катря низьким голосом.

– За два тижні, Катрусю, ластівко моя. Щось у вас іде не так, як треба.

– Знаю, бабусю, сама знаю.

– Треба щось робити.

– Дочекаюсь Федька – зроблю, – розгублено, думаючи про щось своє, відповіла Катря. – А ось що мені з тобою робити? У тебе поганий, чесно кажучи, вигляд. Я вважаю, що потрібно викликати фельдшерку, щоб тебе оглянула.

– Скоротили, Катрю, нашу фельдшерку.

– Тоді викличемо лікаря з району.

– Навіщо? Нещодавно він вже був у мене. Можливо, його допомога в цей час комусь більш потрібна, ніж мені.

– Усе одно викличу.

– Я ображуся. Почуваю себе добре, а тепер, коли тебе побачила, то й зовсім полегшало.

13

Бабуся померла несподівано, перед ранком, від нападу інфаркту. Перша в житті Катрі втрата боляче ранила її вразливу душу. Жінка відчула свою безпорадність перед неминучим плином життя й до крові кусала губи, не маючи сили стримати сльози, що лилися не з очей, а зі спорожнілої душі. Зі страхом та розпачем Катря дивилася, як разом із труною в землі зникає якась дуже світла частинка її дитинства, її життя, бо бабуся була втіленням доброти й покірності, любові й чуйності.

Федір був присутній на похованні, але Катря з ним ні про що не говорила – було не до розмов. Він пообіцяв приїхати за два тижні.

– Ти не приїдеш на поминки на дев’ять днів? – запитала Катря.

– Я не зможу. Дуже багато роботи, а в наш час втратити робоче місце – сама розумієш.

– Розумію, – покірно згодилася Катря.

Федір приїхав тоді, коли й обіцяв. Катря копала на городі картоплю. Вона побачила, як він зайшов на обійстя своїх батьків. Згодом Федько вийшов на свій город і через огорожу сказав Катрі:

– Вийди до берега. Треба побалакати.

Щось холодне, чуже й незнайоме було в його голосі, і в Катрі затремтіли коліна та руки, бо вона передчувала щось недобре. Швидко побігла в садок, кинула там лопату, наспіх вимила руки в умивальнику, витерла їх фартушком. Поправляючи долонями волосся, Катря аж побігла до річки.

Федір стояв у білій футболці та джинсах у тіні великої верби і жбурляв камінці у воду.

– Привіт! – підбігла до нього Катря і хотіла обійняти за шию, але він зупинив її порухом руки.

«Не думай про лихе, – важко дихаючи, намагалася заспокоїти себе, – то воно й минеться».

Вона пильно подивилася у вічі коханого. Вони були незвично порожні.

– Щось трапилось? – запитала насторожено.

– Ми… Я… Ми повинні розлучитися.

Ці слова прозвучали як грім серед ясного дня.

– Що? Що зробити? Розлучитися? – розгублено перепитала Катря, усе ще не вірячи в те, що почула. – Цебто як?

– Розлучитися – це значить, що ми не будемо разом.

– Розлучитися, – сумною луною повторила вона, ніби перебуваючи в якомусь страхітливому сні.

– Давай це зробимо мирно, по-людськи, щоб не було потім соромно ні тобі, ні мені, – сказав Федько, ховаючи очі.

Деякий час Катря відчужено дивилася на сонячні блискітки, що віддзеркалювалися у воді, намагаючись збагнути зміст фатальних слів. Вона розуміла, що зараз втрачає людину, поруч з якою готова була пройти весь життєвий шлях, якій могла у хвилини щастя або душевного занепокоєння розкрити всю себе, людину, якій віддала, не вагаючись, свою цнотливість.

– Ти забув, що в нас є плід нашого кохання? – запитала чужим, незнайомим голосом.

– Я буду сплачувати аліменти, – відповів сухо.

І тут Катря зрозуміла, що треба щось робити, зараз, негайно й швидко, щоб урятувати їхнє кохання. Вона схопила Федька за руки, ловлячи своїми прекрасними, зволоженими очима його тікаючий погляд.

– Любий! Коханий! Мій єдиний, – пристрасно, палко та швидко почала жінка. – Ти кажеш зараз не те, що думаєш. Подивись на мене, прошу тебе! Я твоя Катря, лише твоя, навіки, назавжди! Пам’ятаєш, як ти вперше освідчився мені в коханні? Ти обіцяв бути завжди зі мною, кохати мене вічно… Ти й зараз мене кохаєш. Чи не так? Скажи, що ти пожартував, – вона шарпнула Федька за рукави, намагаючись повернути його до себе обличчям. – Це був невдалий жарт. Так, любий?

Федір спіймав її руки, відвів від себе.

– Я не жартую.

– Ні! Це неможливо! Ущипніть мене, бо я, здається, сплю!

– Усе! – гримнув Федір. – Досить! Мені набридла ця комедія!

– Ти… ти покохав іншу? – спитала Катря, дивлячись на незвично холодне обличчя коханого.

– Якщо це тобі так цікаво, то так, – сказав байдуже, ніби йшла розмова про погоду.

– І… хто ж вона? – глухо запитала вона.

– Звичайна жінка, у якої присутній здоровий глузд, на відміну від тебе.

– А в мене відсутній?

– Так! Відсутній! Вона не живе в дідових казках, а реально дивиться на життя і сприймає його таким, як воно є! – зло кинув Федір.

– Яке ж воно насправді, це життя?

– Таке, що за нього треба боротися в цей скрутний час, чіплятися зубами та нігтями, дряпатися нагору, щоб вижити й не впасти на дно. Бо інші пройдуть по тобі брудними ногами й не помітять, що ти волаєш про допомогу!

– Ви тепер удвох будете шкрябатися нагору? – скептично запитала.

Але Федір не помітив іронії в її голосі.

– Так! Уяви собі, удвох! Ми організовуємо сумісний кооператив із пошиття взуття. І будемо на горі, а не внизу.

– А я залишуся під ногами?

– Можливо. Бо ти уявила себе лісовою Мавкою і крім дерев та річки нічого не бачиш! Ти не знаєш, який жорстокий цей світ. Він не шкодує ні Русалок, ні Мавок – нікого! Якби ти залишилася сам на сам із реальністю, без мене, без батьків, то вона одразу б тебе зжерла! Поглинула! Ковтнула, як лелека жабу!

– Любий, – спокійно промовила Катря. – Ти говориш жахливі речі. Ти мене лякаєш.

– Я не любий, – різко обірвав Федір. – А якщо і любий, то не твій. І взагалі, я прийшов поговорити з тобою не про сенс життя, а про розлучення.

– Ти хочеш розлучитися зі мною, щоби бути з нею?

– Так! Так! І ще раз так!

– Я… Я не розумію чому. Нещодавно ми були разом, нам було добре, і ти клявся у вічному коханні. Що могло трапитися? Так не буває. Ні, так не буває.

– Як, Катрю? Що не буває? Буває! Сьогодні сонце, а завтра хмари. Буває і так.

– Ти вже не хочеш відчувати запах мого тіла, що пахне конваліями? – розгублено закліпала очима.

– Конваліями?! – перепитав Федько й аж підскочив, як ужалений. – Якими конваліями?! – вирячив очі.

– Лісовими. Весняними конваліями.

– Та ти… Ти… Ти знаєш, чим від тебе пахне?

– Чим? – не чуючи свого голосу, спитала Катря.

– Силосом від тебе тхне! – закричав він. – А ввечері від тебе несе коровою та молоком! Ось чим ти пахнеш!

– Як же я можу пахнути іншим, коли ввечері дою корів?

– А запах французьких парфумів ти знаєш?! Ні. І ніколи не взнаєш, бо тебе цікавить більше хмаринка на небі, ніж флакончик парфумів!

Федько нервово забігав навколо Катрі, кидаючи образливі слова, від яких душевно здригалася й тріпотіла бідна жінка. Ці слова ножем впивалися в її чутливу душу й добре серце, завдаючи несамовито болючих ран.

– Ти хоч раз бачила себе у дзеркалі на тоненьких високих підборах? Чи твої ноги знали педикюр? Ні! – відповім я за тебе. – Ні! Бо тобі все одно, у що ти взута. Ти можеш ходити в калошах та ватянці, і тобі це байдуже! А жінка створена для краси, для того, щоб чоловіки могли милуватися її вродою. Розумієш? Ні, ти нічого не розумієш, – він розвів руки в боки.

– Я пам’ятаю, як ти мені говорив, що я дуже гарна. Навіть найгарніша від усіх у селі та в місті.

– Ти?! Ти?! – Федір тицьнув у неї пальцем та нахабно розреготався. – Мавка в калошах і в хустці!

– Ти ж мене ніс у той день на руках і говорив, що я найгарніша в будь-якому вбранні, – розгублено й тихо сказала Катря. – Виходить, що ти мені брехав? Так?

– Я був молодий і дурний, – кинув Федір слова, від яких Катря здригнулася всім тілом, ніби її вдарили батогом. – І взагалі, якщо б ти не завагітніла, то я б не поспішав оженитися до того часу, поки прозрів би з юнацького запалу!

– А як же… Як же Сергійко?..

– Ще не відомо, чий це плід!

– Як це? – Катря заклякла із широко відкритими від подиву очима.

– Я був не завжди із тобою, їздив на навчання. А ось мій дружок Ромчик увесь час вештався біля тебе. Я часом думаю, чи не він тут наслідив?

Катрю кинуло в жар, її щоки враз спалахнули, а образа за невинну дитину повернула її до тями. Вона з розмаху, вклавши всю свою материнську силу в руку, вліпила Федорові такого гучного ляпаса, що той не втримав рівноваги й гепнувся задом на траву.

– Геть із мого життя! – прошипіла з ненавистю ображена жінка, різко розвернулася і швидко, не оглядаючись, пішла.

– Ще пожалкуєш, суко! – донеслося їй услід. – Селянка! Смердюча селянка в калошах!

14

За круглим столом, де батько завжди починав серйозні розмови, вчергове зібралася родина Гутників. Стіл був німим свідком обговорення важливих питань: і сватання Катрі, і поминів бабусі. Настав час Катерині починати важливу розмову. Вона розуміла, що принесе біль своїм близьким, які її обожнюють, але іншого виходу не бачила. Їй потрібна була одна довга, чи не найдовша в її житті, тиха, сповнена роздумів, вереснева ніч, щоб прийняти для себе важливе, і, як вона вважала, правильне рішення. Готуючи вечерю, не думала про те, що рідні вмовлять її передумати, або зробити інакше, бо це було неможливо. Катрю турбувало лише те, як вони сприймуть новину, чи зрозуміють її, чи пробачать, чи затамують у душі образу. Вона довго підбирала потрібні слова, але серце обійняв смуток, думки плуталися, нашаровувалися одна на одну, сплітаючи павутиння, і в голову ніщо не приходило. «Буду діяти за обставинами», – нарешті вирішила жінка.

Вона обвела поглядом присутніх за столом і сказала:

– Мої любі, мені треба з вами поговорити.

Одразу запанувала тиша, бо підсвідомо всі чекали цієї розмови. Від домашніх не вдалося приховати ані її стомленого вигляду, ані синців під очима після безсонної ночі.

– Мабуть, справді в житті кожної людини є біла та чорна смуга, які з деякою періодичністю змінюють одна одну, – почала Катря, переводячи погляд з однієї рідної людини на іншу. – У моєму житті була довгий час біла смуга. Напевне, вона затяглася. Я не мала проблем та клопоту в дитинстві, зростала в любові серед хороших людей. Потім успішно закінчила школу, навчання в інституті, мала гарну роботу, що була мені до вподоби. Я щиро кохала й почувалася коханою. Від кохання в мене народився прекрасний синочок. Але так, дуже добре, не могло тривати усеньке життя. Спочатку померла дуже дорога мені людина – моя бабуся. Я думала, що її смерть – кінець чорної смуги. Але недарма кажуть у народі, що біда одна не ходить – за собою іншу водить. – Катря важко вдихнула повітря, бо відчула задуху. – Я втратила робоче місце й нового не намічається.

– Ніколи не треба впадати в розпач, – вставив батько.

– Зараз, тату, немає роботи ні в тебе, ні в мами, ні в мене. Що в нас є? Лише дідусева пенсія й талони на харчі.

– А корови? – запитав дідусь. – А ще свині, гуси, кури. Ще є город. Чи можна пропасти із таким статком?!

– Я не про те. Усе, що було в моєму житті впродовж прожитих літ, руйнується на очах. Зруйнувався колгосп, вимирає село.

– А Поросюк лише багатіє! – дід, як завжди, не втримався. – Палажка Поросюкова наїла такий зад, що за день возом не об’їдеш! А Іван морду свою відгодував таку, що хоч цуценят бий! Машину нову купив – «дев’ятку», у місті будинок відбабахав такий, що півсела може там жити.

– Тату, звідки ви все знаєте? – запитала Марина.

– Бо очі маю й вуха теж. Люди розповідали. Знає кума – знає півсела.

– Мене не цікавить, який будинок у сусіда. Я повинна сказати вам іншу новину: ми розлучаємося з чоловіком, – сказала Катря.

– Ой! – зойкнула мати. – Як же?

– Він?! Це він так сказав?! – дід спалахнув як свічка.

– Так. Вчора Федір приїхав і сказав, що в нього в місті інша жінка, з якою вони засновують спільний кооператив.

– Я так і знав! – занервував дід. – Червива в нього душа, негарна, чорна!

– Це була не сварка, Катерино? Серйозна заява? – запитав батько.

– Він сказав, що зі мною розлучається.

– Не розумію, – розгублено сказала мати, – чому він так вчинив. Здавалося, усе йде добре, ніщо не віщувало поганого…

– Трапилося те, що трапилося, – підбила підсумок Катря.

– Я… Я… Я йому, цьому Поросюку патлатому зараз піду рило натовчу! – підхопився дід. – Думаєте, що я старий і слабкий?! Ні! Є ще порох у порохівниці!

Катря взяла його за руку, притримала.

– Не треба, діду. Я вже сама це зробила.

– От молодець, Катрю! – дід сів на місце. – Чим же ти його огріла?

– Я такого ляпаса йому вліпила, що він аж сів на землю! Рука й зараз болить, аж спухла.

– Що ж воно тепер буде? – у матері покотилися сльози. – Як же ти сама? А дитинка? Буде зростати без батька? Сиротою?

– Самі виховаємо, – втрутився батько. – Не гірше, ніж Федір, який тільки й умів, що цукерки тикати дитині.

– Спасибі, мої любі, – сказала Катря. – Дякую, що ви в мене є, дуже люблю вас. Але я прийняла рішення і скажу одразу: ніколи його не зміню.

Тягарем на серці лежали слова, які мала сказати рідним. Шалено калатало в грудях серце, спазми болюче здушували горло, а на очі наверталися сльози. Вона опанувала свої почуття й промовила:

– Ми із сином поїдемо звідси.

– Ні! – скрикнув дід і аж зблід.

– Куди, доню? – здивовано глянув батько.

– Це неможливо, – крізь сльози мовила мати.

– Я хочу почати нове життя, – уже твердо й впевнено сказала Катря. – І я почну його.

– Гм, – привернув до себе увагу батько. – Доню, зараз у тобі говорить образа скривдженої жінки. Але це минеться. Час лікує, загоює і не такі рани. Скільки жінок залишаються покинутими напризволяще непутящими чоловіками, самі виховують дітей. А в тебе є ми, твоя родина. Ми нікому не дамо скривдити Сергійка, піднімемо його на ноги, вивчимо, дамо путівку в життя. Звичайно, зараз настали складні часи. Але поки ми будемо триматися купи, нам буде жити набагато легше. За літо назбираємо грошей за здане молоко, а навесні купимо бичка або навіть двох. Он які пасовиська за горо`дом простягаються! Вигодуємо бичків, здамо їх – будуть гроші. А що робити? У селі ще можна якось прожити, а в місті людям велика скрута.

– А заміж тебе й тут заберуть, не хвилюйся за це. Знайдеться добрий хлопець, то й виховає Сергійка як свого сина, – підтримала батька мати. – Чи мало таких випадків? Ти ж у нас справжня красуня.

– Я теж так вважала. Але виявилося, що у місті дівчата кращі. Вони роблять собі педикюри й носять туфлі на високих шпильках, вони пахнуть французькими парфумами, а не коров’ячим молоком.

– Це той дурень тобі таке наплів?! – дід лютував. – Знайшла, кого слухати! Хіба ж це сором, що руки пахнуть молоком?! Корівка нас усіх годує, і навіть тих, хто живе в місті й пахне духами. Твій Федько щось кукурікнув, а там хоч не розвидняйся, а ти, дурненька, у голову собі це вбила. Я тобі так скажу: ми ні тебе, ні хлопчика образити нікому не дамо, навіть Поросюкові!

– Мої хороші, – Катря винувато, ніби просячи пробачення, посміхнулася. – Мої ви найкращі! Я все ж поїду звідси.

– Доню! – заголосила мати. – Що ти таке кажеш?!

– Тобі не можна покидати рідне гніздо, – дід сам мало не плакав.

– Катрю, подумай добре, – сказав батько, – не лише про себе, а й про дитину не забудь.

– Я пам’ятаю про нього. Не хвилюйтеся за нас. Я зроблю все, щоб нам було добре.

– Куди ти поїдеш? – мати не стримувала сліз. – Роботу зараз не знайдеш, квартири тобі ніхто не дасть. Навіть кімнату в гуртожитку не зможеш отримати! Де будеш брати гроші? Куди подінеш дитину, коли дитсадки зачиняють? Не будеш же ти з простягнутою рукою ходити та сина за собою водити? Що ж ти надумала, Катрю?

– Я так вирішила, – чітко сказала Катерина. – Я не хочу бути селянкою.

– Ну, то дочекайся кращої години, – батько теж почав нервувати. – Куди зараз із місця зриватися? І навіщо? Що ти хочеш довести Федору?

– Я не йому, а собі повинна довести, що чогось та варта в цьому житті!

– Ну, то залиш дитину, а сама поїдь, подивись, як живуть у місті. Влаштуєш своє життя – забереш і хлопчика! – сказав батько.

– Доню, люба, – мати повернула до Катрі заплакане обличчя. – І справді, залиш Сергійка тут. Буде в тебе все добре, то повернешся за дитиною. Та як воно може бути добре, коли навколо таке робиться?

Дід сидів тихий, принишклий, пригнічений та сумний.

– Катрю, не їдь нікуди, – сказав нарешті. – Ніколи ні перед ким не стояв на колінах, а перед тобою стану й буду благати залишитися…

– Діду, мій хороший, мій любий, – зупинила його Катря. – Прошу тебе – не треба. Я вперта, точнісінько як і ти. Якщо не зможу влаштуватися в місті, то повернуся. Добре?

– Мені залишається просити Бога, щоб ти не влаштувалася, – промовив дід.

– Ліпше побажайте мені кращої долі, – посміхнулася Катря. – Мені вже час іти, бо завтра треба збиратися в дорогу.

Вона подивилася на своїх рідних. Це був сміливо-сумний, рішучий та розумний погляд дорослої жінки.

Катря не захотіла, щоб її проводжали всі разом. Вона розпрощалася з батьком, попросила матір не поливати їй дорогу слізьми, взяла за руку чорноокого, смуглявого Сергійка, схожого на циганча, сумку з речами та пішла на зупинку з дідусем. Катря розуміла, що найбільшого болю завдала саме йому, і їй хотілося хоч якось спокутувати перед ним провину.

– Катрусю, прошу тебе, не їдь звідси, – почав благати дід знову. – Чому ти не віриш мені? Пам’ятаєш, коли ми їздили з тобою й Сергійком до Марічки минулого року, то вона й тобі сказала, що не треба покидати родину?

– Я все, дідусю, пам’ятаю.

– Ти не віриш мені. А їй теж?

– Чесно сказати? Не вірю. Людина сама собі кує долю.

– Добре. Не треба нам вірити. Тільки залишся вдома.

– Назад, дідусю, тільки раки лазять, – якомога лагідніше промовила Катря. – Я буду до вас приїздити, навідувати. Ви навіть скучати за нами не будете встигати.

– Де ж ти будеш сили брати?

– Сили? У мене є син, він дасть мені стимул, додасть життєвих сил. Я мати, а цим усе сказано.

– Не буде тепер мені спокою ні вдень, ні вночі.

– Не сумуй, дідусю. Усе в нас вийде й, все буде добре. Знаєш, що я для тебе зроблю?

– Що?! – він аж зупинився.

– Після розлучення я зміню своє прізвище на Гутник.

– Це добре, – дід вперше за останні дні посміхнувся.

– А коли виросте Сергійко й буде отримувати паспорт, то теж змінить своє прізвище й вже не буде Поросюком.

– Я – Тарасюк, – поправило хлоп’я і смачно відкусило соковите яблуко.

Катря стояла біля зупинки, чекаючи на автобуса. Вона востаннє обвела поглядом рідне село, що розкинулося понад річкою, хатинки, що тонули в садках, городи, де стояли золотоголові соняшники, повернувши до неї свої великі жовті голови, ніби прощаючись назавжди. У Катрі замлоїло болісною тугою серце. Якби хтось знав, хтось міг зрозуміти, як їй було боляче все це кидати і їхати в безвість, полишаючи близьких людей! Вона від’їжджала з нестерпною, прикрою образою на того, кого кохала й хто її так підло зрадив. Настав кінець її безтурботності. Вона повинна увійти в новий, незнайомий світ, стати дорослою й самостійною. Усе мало змінитися в її житті, навіть зачіска. «Я відріжу коси, – вирішила Катря, щоб ніщо не нагадувало про той час, коли була поруч із Федьком. – І ніколи в житті не буду куштувати лісові суниці».

Частина друга

1

Присутні на нараді директори шкіл району з увагою слухали виступ Катерини Гутник, завідувачки міського відділу народної освіти. Чи то слова жінки знайшли стежинку до кожного з них, чи їхні погляди були прикуті до її надзвичайної краси. З віком врода не покидала її, а, здавалося, навпаки, надавала все більше принади. Тонка талія плавно переходила у виразні округлості стегон, стрункі ноги з роками не поповніли, на них не з’явилися вузлуваті вени, вони, як і раніше, вицокували тоненькими та високими підборами модельних туфельок; скромний крій сукні не міг приховати немаленькі, але підтягнуті тугі груди; чорне волосся не мало до цього часу жодної сивої волосинки, не знало фарб і завивок. Надзвичайно привабливим було її обличчя. Прямий ніс, чітке підборіддя, незвичайний персиковий колір шкіри та пишні темно-вишневі губи, великі карі очі з густими віями, крила-брови – усе це надавало обличчю такої вроди, що важко було відвести від нього погляд. Можливо, якщо б на ньому був холоднуватий або зверхній чи грубий вираз, воно не було б таким привабливим. Але Катерина, займаючи високу посаду, не втратила щирості та доброти до людей, вона дивилася у вічі співбесідникам прямо та відкрито, а коли посміхалася, то аж світилася.

Поруч із нею було легко працювати, незважаючи на те що Катерина Максимівна була надзвичайно вимоглива як до себе, так і до підлеглих, ніхто не міг поскаржитися на її несправедливість. Вона майже не змінилася з того часу, як приїхала до міста двадцять років тому. Лише вираз її очей із простодушно-дитячого та наївного став більш сміливим, відважним і впевненим.

– На сьогодні в нас усе, шановні, – сказала Катерина й поклала в сумку теку з паперами.

Вона посміхнулася й зітхнула з полегшенням. «Здається, нарада пройшла успішно», – подумала й попрощалася з присутніми.

– Катерино Максимівно, – підійшла до неї секретарка. – На вас там усі чекають.

– Я пам’ятаю, – відповіла вона. – За хвилину буду.

Сьогодні в неї був день народження. Їй виповнилося сорок років, і колеги хотіли привітати завідувачку з ювілеєм. Катерина Максимівна була дуже зворушена, бо зранку їздила до школи, де за несвоєчасну оплату вимкнули світло. Потім помчала до інституту, де викладала курс української мови, далі – нарада директорів шкіл. І хоча була вже пізня година, колеги не розійшлися по домівках, а терпляче чекали в актовій залі.

Вона майже переступила поріг, коли в сумочці задзвонив мобільний телефон. Катерина Максимівна невдоволено дістала його й поспіхом глянула на дисплей. Телефонував син. Вона швидко вимкнула телефон, бо присутні в залі вже зустрічали її оплесками. «Я ж просила не турбувати сьогодні, – майнула думка. – Завтра. Завтра буде вихідний, і ми із сином домовилися відсвяткувати ювілей удвох, а в неділю поїхати до села».

Катерина Максимівна прийняла вітання від колег та подарунок – картонну коробку із червоною стрічкою, щиро подякувала і, задоволена днем, нарешті потрапила в затишний салон свого новенького «Опеля». Авто вона взяла в кредит два роки тому, і залишалося за нього платити ще рік. Якби не жахливе слово «фінансова криза», то все було б добре. До цього часу зарплатню вона отримувала без затримок, і причин хвилюватися, що не зможе вчасно зробити внесок, не було. Але це поки що. А що буде далі – ніхто не знає.

Катерина влаштувала подарунок на задньому сидінні й звичним рухом повернула ключ запалювання. Було перше жовтня, і осінь вирішила нагадати, що зараз вона володарка природи, і зарясніла дощем. Катерині подобалося їздити автомобілем по вулицях міста в таку погоду. Перед очима по склу легко ковзали двірники, змиваючи на своєму шляху краплі дощу, які були зайвими, краплі враз знову з’являлися на склі, а працьовиті та невгамовні двірники вперто їх стирали знову. Вона вирішила не поспішати додому, а проїхатися містом. Вулиці приємно тішили зір неоновими вогниками вивісок, людьми під парасольками та вмитою дощем дорогою. Звичайно, воно змінилося з того часу, коли на вокзалі з’явилася двадцятирічна Катря з широко розкритими очима, які дивилися на потік незнайомих людей розгублено й злякано. В одній руці вона тримала сумку з речами, а за іншу тримався хлопчик, схожий на циганча. Катерина посміхнулася своїм спогадам, які понесли її в далеке минуле.

Мабуть, тоді фортуна була до неї поблажливою, бо їй вдалося одразу ж знайти житло. Вони із сином оселилися в одинокої старенької жінки, що хворіла на рак. Бабуня Олеся виявилася напрочуд душевною та доброю людиною. Спочатку вона брала з Катрі невелику платню за житло, а потім, коли недуга прикувала її до ліжка, зовсім забула, що в неї квартиранти. Катря доглядала стареньку, готувала їй їсти, годувала в ліжку та прибирала з-під неї, коли та була вже зовсім хворою. Бабуня Олеся за заповітом залишила їм двокімнатну квартиру. А потім, коли Катерина працювала директором однієї зі шкіл, обміняла її з доплатою на більш простору, в елітному сучасному будинку. Вона, як і обіцяла дідові, взяла після розлучення прізвище Гутник. Хоча доволі часто бувала в селі, та жодного разу не зустріла, навіть випадково, колишнього чоловіка. Не подавала на аліменти й не хотіла нічого отримувати від Федора. Вона вважала його зрадником, і почуття образи витіснило з її душі любов до нього.

Катерина так і не зустріла справжнього кохання. Звичайно, вона прагнула влаштувати особисте життя, як і кожна самотня жінка. Зустрічалася з чоловіками, які, здавалося, ладні б їй неба прихилити. Але минав деякий час, і Катря дізнавалася про їх зраду. Тоді в душі залишалася чергова рана, і жінка довго не могла нікому повірити. Потім історія повторювалася, вона не могла зрозуміти, чому так трапляється з нею. «Чи на роду так написано, чи ще в чомусь річ, – розмірковувала. – Чи я надто вибаглива до чоловіків?» Відповіді не було, і врешті Катерина зробила висновок, що їй судилося жити одній. Та чи ж вона самотня? У неї є син – її довічна любов, її гордість, її рідненька кровинка. Заради нього вона не спала ночами, миючи обпльовані східці в під’їзді, почала вихователькою дитсадка, а дійшла до завідуючої міськвно, і зараз, якщо буде потрібно, плигне у вогонь. Своїми силами вона вивчила сина, той успішно отримав ступінь бакалавра в юридичному інституті й уже працював юрисконсультом на підприємстві. А ще десь знаходив підробіток і тримав це в таємниці.

Катерина глянула на фотографію сина, що завжди возила в авто. На неї дивився чорноокий, як і вона, смуглявий хлопець із широкою відвертою посмішкою. Вона пишалася Сергієм. Він був високий, плечистий, як його батько, але, на щастя, характером не був на нього схожий. Хлопець, зростаючи без батьківської ласки, увібрав у себе кращі риси матері. Він мав хист до навчання, був працьовитим і добрим.

«Мабуть, повечеряв сам, не дочекався мене, – майнула думка в Катерини Максимівни. – А зараз сидить за своїм комп’ютером…»

Вона повернула на широку вулицю, у кінці якої був їх будинок. Катерина полюбила це місто, його вулиці та широкі проспекти, звикла до шуму та пилу і вже не почувалася такою розгубленою й чужою, як в перші дні проживання тут. Не можна сказати, що вона забула рідне село, його річку та густі ліси. Коли приїжджала на батьківщину, то відпочивала там усією душею. І хоча доводилося працювати на городі, допомагати по господарству іноді так, що не відчувала ані рук, ані ніг, усе одно вранці прокидалася бадьорою. Якби не село, то чи вистачило б в неї сил вижити в місті? Хто знає.

Катерина залишила авто на стоянці навпроти будинку й поглянула на освітлені вікна на другому поверсі. У кімнаті сина горіло світло. «Чекає на мене», – майнула втішна думка. Вона привіталася з консьєржем Степаном Івановичем, який був зайнятий розгадуванням кросвордів.

– Щось запізно сьогодні, – сказав той радше задля пристойності. – Усе робота, справи?

– Так. Звичайно, – стомлено відповіла Катерина, вже підіймаючись східцями.

Вона відчинила замок металевих дверей і зітхнула із полегшенням. Нарешті вона вдома! Позаду залишився насичений справами важкий тиждень, а попереду – довгоочікувані два вихідні дні та приємна зустріч із ріднею.

– Мамо, що сталося? – запитав Сергій, виходячи зі своєї кімнати. – Твій телефон поза зоною досяжності.

– Ой! Я ж його вимкнула й забула увімкнути! – похопилася Катерина. – А що трапилось? Дай здогадаюся. У тебе червоні очі, бо ти надто довго сидів за комп’ютером?

– Ні, – мовив приглушено Сергій і опустив погляд. – Дід Орест…

– Що дідусь? – запитала Катерина, і в душі похололо у передчутті лиха.

– Дзвонили із села. Дід… помер.

– Як… помер? – спитала Катерина, відчуваючи, як щось обірвалося у неї всередині, і тілом пробігли мурахи.

– Мамо, я намагався тобі додзвонитися одразу ж, як…

Катерина ніяк не могла зрозуміти, що відбувається, хоча до такого моменту підсвідомо готувала себе заздалегідь, розуміючи, що дідові вже вісімдесят шість років. Але він до останнього часу виглядав добре, ходив без палиці, не зігнувся від років, не користувався окулярами й не жалівся на здоров’я. Дід Орест сипав жартами, працював на городі, допомагав по господарству й взагалі був невгамовний та жвавий, як завжди. Десь місяць тому він зізнався Катерині, що йому чомусь стало соромно виходити на вулицю в брудному одязі.

– Знаєш, Катрю, – сказав, – щось зі мною трапилося. Раніше міг кинути на городі лопату й в такому вигляді піти до магазину по хліб. А тепер став соромитися. Голюся кожного дня, слідкую, щоб ґудзики були всі пришиті, а коли виходжу кудись із подвір’я, то перевіряю, чи чиста на мені сорочка. Мабуть, душа відчуває, що незабаром стане перед судом Усевишнього.

– Діду, не мели дурниць, – засміялася вона, – ти ще в нас ого-го-го!

Тепер ця розмова мимоволі спливла в її пам’яті, а синові Катерина тільки й спромоглася розгублено промовити:

– Ось воно як виходить, а він усе відчував…

– Що ти говориш, мамо? – не зрозумів Сергій. – Треба ж щось робити.

– Що робити? Що тепер робити? – перепитала Катерина й лише зараз до її свідомості дійшло розуміння дійсності, і вона невтішно розплакалася.

– Мамо, мамочко, не треба, – марно намагався втішити син, хоча добре розумів, що зараз потрібно дати можливість матері вилити горе слізьми. – Нам треба їхати в село. Коли ми поїдемо? Сьогодні чи завтра вранці?

– Зараз. Ми поїдемо зараз же, – крізь сльози мовила Катерина.

Усю дорогу вона думала про діда Ореста. Лише тепер зрозуміла, скільки успадкувала від нього. Дідусь знав безмежну кількість народних прислів’їв та приказок, якими міг сипати без кінця. Серед цієї народної мудрості зростала Катря, не помічаючи, як і її мовлення почали прикрашати влучні вислови. А зараз вона пише докторську на тему українських народних прислів’їв та приказок. І основний матеріал для роботи дав такий рідний дід Орест. Його стосунки з дружиною стали для онуки живим прикладом справжнього кохання на все життя. Вона не ображалася на діда за те, що виросла, як і він, мрійницею та романтиком, бо завдяки йому навчилася сприймати природу як щось живе та невід’ємне від людини.

«Мені буде так не вистачати його», – тужила Катерина.

…Після похорон, коли вона залишилася наодинці з батьками за круглим осиротілим столом, запитала:

– Як помер дідусь?

– Було нібито все добре, – тихо почала мати, – коли раптом він занеміг та зліг. Казав, що нічого в нього не болить, і лікаря кликати нема чого, просто втомився і все. Полежав так ніч, а вранці не мав уже сили встати сам, то попрохав нас винести його на горо`д. Ми посадили його на бабусин візок та й вивезли надвір. «Що ви, тату, тут будете робити? – запитую його, – Погода така, що гарний хазяїн собаку не вижене на вулицю». А він відповідає: «Буду з лісом та річкою прощатися». Довго-довго дивився вдалину мовчки та думав про щось своє. А ввечері перестав нас упізнавати, став марити Карпатами й все кликав: «Катрю, Катрю, Катрю». Послала батька за лікарем, а він… – мати схлипнула, – тихесенько й помер. Царство йому Небесне, – перехрестилася вона й втерла сльози.

– Тепер вони будуть разом, – сказала Катря. І додала: – Мої любі.

Вона вже й сама помітила за собою звичку останнім часом говорити «мої любі» тим, кого любила, кого поважала, до кого відчувала симпатію чи повагу.

– Мої любі, – Катерина звернулася до батьків, – чому ви не переберетесь жити до нової хати?

– Нам і тут місця вистачає, – відповів батько.

– Чадить у вас ця грубка, а там газове опалення, вода гаряча є, меблі нові. Одним словом – цивілізація.

– Та чи нам важко в грубку дровець кинути? – відповіла мати. – Ми звикли тут жити, то й живемо.

– А як треба скупатися, то там котел газовий підігріваємо та й купаємося у ванні, як білі люди, – підтримав батько матір. – Усе одно ту хату треба прогрівати, щоб пліснява не завелася.

– То й живіть там. Усе одно ми із Сергієм вже вкоренилися в місті, там у нас своє житло, робота й все інше.

– Можливо, колись та й переберемося до твоєї хати, – мовила мати.

– Хіба що на старості, – відповіла Катря, і на її обличчі майнула ледь помітна посмішка. – А поки той час настане, то й хата завалиться. Перебирайтеся туди й живіть собі на здоров’я. Думаю, що дід Орест не був би проти.

– Він до останнього дня сподівався, що ти повернешся, – сумно-сумно сказала мати.

– Нехай пробачить мене дідусь за те, що залишила рідне подвір’я, – зітхнула Катря, – Але життя є життя. Він свято вірив у те, що розповідала йому мати, але пройшло вже два десятки років від того часу, як я забрала сина й поїхала звідси. У добрий час сказати, а в лихий промовчати, ні зі мною, ні з ним нічого поганого не трапилося. Усяке бувало, як і в усіх, але все йде добре, дякувати Богові.

– Але ж ти так і не змогла вийти вдруге заміж, – нагадала мати.

– А я й не ставила нове заміжжя своєю головною метою, – без образи відповіла Катря. – Звичайно, це не дуже добре, що син виріс без батька, але скільки таких дітей навколо! А те, що я одна… Мабуть, у мене така доля. Що тут вдієш?

– Федір зараз тут, – ніби ненароком кинула мати. – Приїхав у відпустку – це він так каже, а люди подейкують, що він став безбожно пиячити.

– А як же його дружина? Не може втримати від пияцтва?

– Яка там дружина! Після тебе він ще два чи три рази був жонатий, і все його обдурювали жінки й кидали. Перша забрала їх спільний кооператив та залишила Федора з носом, друга ще щось поцупила, третя теж кинула.

– А діти в нього є?

– Немає. Один лише Сергійко, якого він і не впізна`є зараз.

– Непутящий він був – таким і залишився, – підсумував батько. – Знає, що рідний син приїхав, і носа не показав. Тьху на такого батька, що не бачить своїх дітей!

– А Сергій не має наміру познайомитися з рідним батьком? – пошепки, щоб не почув онук, що спав у сусідній кімнаті, запитала мати.

– До цього часу не мав такого наміру, – відповіла Катерина. – Нехай сам вирішує, що йому робити, він вже дорослий. А я б ніколи не поцікавилася долею Федора, якби ви самі не розповіли. Мені байдуже, де він живе і як. Він для мене давно помер, ще в той день, коли назвав мене вонючою селянкою в калошах.

– Тому ти й ні разу не приїздила на зустріч випускників? Не хотіла з ним зустрітися?

– Так. А… Роман приїжджає?

– Його теж на таких зустрічах не буває. Кілька разів люди бачили на кладовищі. То приїздив, пам’ятники на могилах батьків поставив, то бачили в поминальний день. Близьких родичів у нього в селі не залишилося, хати своєї немає, то куди йому їхати?

– Так. Звичайно, – якось розгублено відказала Катря.

Після поминів діда на третій день Катерина із сином у тихому смутку покинули рідне село, бо треба було повертатися на роботу. А вже за добу вони вимушені були повернутися назад: батьки не дослухалися поради перейти жити в її порожній будинок, зарано закрили заслінку груби, учаділи й померли уві сні. Довго стояла Катерина в задумі та печалі біля чотирьох могил в одному ряду, де навіки спочили її любі й дорогі люди. Вона не відчувала ані холоду, ані страху. Розум затьмарило жахливе усвідомлення того, що від душі безжально відірвано завеликий шмат чогось найдорожчого і найріднішого. Лише бринів вітер, безжально шарпаючи поли її пальта та нісся далі дорогою, розквашеною в сніговій воді.

Катерина сиділа в спорожнілій хаті, коли зайшов Федір. Вона подивилась на нього байдужими та сумними очима. Він став якійсь сухий, блідий та ніби сутулий.

– Добридень, Катрю, – привітався охриплим голосом.

Катерина не відповіла, відвела очі вбік.

– Співчуваю, – сказав Федір.

Вона промовчала.

– Я ось чого прийшов, – переступав з ноги на ногу біля порога. – Можливо, тобі щось знадобиться…

– Ніхто мені рідних не поверне, – відчужено сказала Катерина.

– Ти не поспішай робити якісь висновки. Життя непередбачуване. Ніколи не знаєш, що на тебе чекає завтра.

– Що тобі потрібно? – Катерина повернула до нього обличчя та подивилася з таким презирством, що він знітився, закліпав очима й почав навіщось руками м’яти свою шапку.

– Ось моя адреса, тут і телефон, – залопотів розгублено. – Можливо, щось знадобиться, то зателефонуєш.

– Мені?! Від тебе?! – визвірилася Катерина так, що її очі заблищали гнівом.

– Ну… Не тобі, так синові.

– Ти згадав про сина? – прозвучало насмішкувато. – А ти хоч знаєш, скільки йому років?! Чи гадаєш, що він усе ще ходить до дитсадка і вдягає коротенькі шортики?!

– Навіщо ти так? Я завжди про нього пам’ятав.

– Ну, то й пам’ятай далі! – скрикнула Катерина і гнівно наказала: – Геть звідси! З моєї хати та з мого життя!

– Все, все, все… – розгублено промимрив Федір, поклав папірець з адресою на стіл і швидко, ніби злякавшись, чкурнув надвір.

– Що трапилося? – із сусідньої кімнати вийшов Сергій. – Ти щось кричала, мамо?

– Приходив твій батько.

– Ну то й що? Він тебе скривдив?

– Хочеш його побачити?

– А навіщо? Хіба в мене є батько?

2

– Катюшо, ну досить ходити як із хреста знята, – мовила Лариса та обійняла її за плечі. – Подивись на себе у дзеркало! Уже від похорон минуло чотири місяці, а в тебе й досі синці під очима. Так не можна далі жити. Ти це розумієш?

– Розумію, – відповіла Катерина й поклала долоню на пухку руку подруги. – Я вже ніби й заспокоїлась трішки, розвіялась на роботі, лише на серці туга зосталася.

– Знайшла, де розвіюватися! – сплеснула долонями Лариса й сіла навпроти. – На роботі вона розвіюється! Чи ти хоч помічала, Катрю, якою стала кар’єристкою?

– Ні, це неправда, – запротестувала Катря.

– Ти вже давно не працюєш, а спалюєш себе за роботою. Життя йде, а ти його не помічаєш. Треба ж не лише займатися самоїдством, а й вміти зупинятися та нюхати квіти, бо тебе так надовго не вистачить.

Лариса взяла в руку фужер і відпила вина. Катерина подивилася на свою подругу й найближчу сусідку. Маленька, пухкенька, схожа на м’яку пухнасту іграшку, нічого особливого: ніс качечкою, пухкі нафарбовані губи, тоненькі вищипані брови, два підборіддя та відсутність шиї, біле фарбоване волосся, а в житті – успішна бізнес-леді. Щоправда, Лариса розповідала, що від першого чоловіка їй щось дісталося після розлучення, потім щось перехопила від другого, а від третього – туристичне агентство. Усе інше, що мала, вона здобула за допомогою своїх багатих коханців та прибутків від туристичного бізнесу. А мала сусідка немало. Після євроремонту з трьох кімнат її квартири залишилося дві, що плавно переходили в кухню або швидше в барну стійку, столик та газову плиту. За містом Лариса мала свій великий будинок на добрячому клапті землі біля лісу та річки, а ще один будинок будувала десь у Криму. Тобто володіла, як для жінки, чималою нерухомістю, а ось дітей не мала. Катерина ніяк не могла зрозуміти: чому та вважала дітей хомутом на шиї. А в усьому іншому подруги добре ладили поміж собою, хоча були різні, аж надто різні й за зовнішнім виглядом, і за складом характеру. Утім, це не заважало їм підтримувати добрі стосунки упродовж багатьох років. Особливо після втрати близьких Катерина без підтримки подруги, мабуть, довго ще не змогла б прийти до тями.

– Агов! – Лариса постукала пухким пальчиком із перснями по столу. – Знову про щось задумалася й мене не чуєш?

– Я тебе уважно слухаю, – посміхнулася Катерина.

– Якби ти послухала, що в мене в агентстві дівчата співають! Заробітна плата в них від чого залежить? Від кількості проданих путівок. А де зараз туристи? Криза з’їла туристів. Ті, що мали багато грошей, то й зараз їх мають. Біда тільки в тому, що їх дуже мало і йдуть вони за путівками до великих агентств, а не до нас. Ось і сидять мої дівки без заробітку.

– Що, зовсім ніхто нікуди не їде відпочивати?

– Їдуть. Але таких одиниці, не те що раніше. Коли зайде якийсь клієнт, то дівчата так перед ним стеляться, що ладні ноги йому лизати, щоб тільки придбав путівку.

Катря розсміялася.

– Ось ти, наприклад, коли збираєшся на відпочинок і куди?

– Не знаю, – зітхнула та. – Збиралися з дідом влітку поїхати в Карпати, а тепер… Нічого поки що не знаю.

– Дались тобі ті Карпати! Я б зрозуміла, коли б ти поїхала на відпочинок у «Буковель». А жити дикункою десь у хащі лісів… Пробач, я цього не розумію.

– Я ж не лише жила там, а й зустрічалася з людьми, збирала матеріал для своєї докторської.

– Краще б у Туреччину змоталася.

– Колись поїду і туди. Устигну.

– Навіщо відкладати на потім те, що можна зробити зараз?

– Ага, залишилося на останні гроші злітати в Туреччину, щоби покласти зуби на полицю!

– Ой, не прибіднюйся, Катрю. Батьки ж мали якісь збереження на похорони?

– Мали. Ну то й що? У мене син росте, а в нього немає свого житла. Ожениться і що тоді? Хотілося б, щоб він мав свій куток. А за мою зарплатню квартиру не скоро купиш.

– Ти ж підробляєш викладачем в інституті?

– Звичайно. А що ж робити?

– І син у тебе працює, – продовжила Лариса.

– Сергій працює і ще десь підробляє. Усе складаємо копійку до копійки, щоб колись придбати йому житло.

– Зараз нерухомість падає в ціні, то треба поспішати.

– Таких коштів у нас поки що, – Катерина знизала плечима, – немає.

– Слушну годину можете втратити. А скільки, якщо не секрет, вже в торбинку відклали? – ніби між іншим запитала Лариса.

– Як кіт наплакав. У мене відкладено дві тисячі доларів та щось у Сергійка є. А я ще й кредит за машину сплачую.

– Та-а-к, не густо.

– І на лиху годину банки кредити не дають зараз.

– А після батьків два, здається ти говорила, будинки залишилися?

– Їх то два, але стоять вони на одному подвір’ї, – сказала Катря, і знову в неї болем защеміло серце.

– Будеш їх продавати?

– Так, – видихнула після паузи.

Їй було боляче не те що говорити, а й думати про продаж будинків. Вона розуміла, що без хазяїв і догляду вони зруйнуються, їх розтягнуть сусіди по цеглині, розкрадуть усе, що можна, а охайні садок та город швидко заростуть бур’янами. Але… це було єдине місце, де лишилося її дитинство, її минуле, де все нагадувало про рідних людей. Треба було приймати якесь рішення, і Катерина після довгих роздумів і вагань вирішила продати батьківське обійстя. «Буде від цього дві корисні речі, – думала вона. – Будинками будуть користуватися інші люди, і вони не зникнуть. По-друге, дуже потрібні гроші».

– Вони добрі? Скільки будуть коштувати зараз? – Лариса примружила свої й так вузькі очі.

– Думаю, що дуже дешево.

– Але ж їх два!

– Ну то й що? Це ж село, не місто. А хто там залишається жити, коли нема де працювати?

– Скільки, хоча б приблизно, вони можуть коштувати? – чомусь так настирливо, аж Катрі стало неприємно, добивалася Лариса.

– Не знаю.

– Хоча б «від» і «до».

– Можливо, тисяч десять-п’ятнадцять і вдасться виручити.

– Доларів?

– Звичайно ж. Але все одно не вистачить на квартиру.

– Не так вже й мало!

– Хіба це гроші? Для мене батьківське подвір’я – безцінне.

– Спустися на землю, Катрю, і будь матеріалісткою. Усе на цій землі можна оцінити й перевести в грошовий еквівалент.

– Не все, – не погодилася Катерина.

– Давай не будемо сперечатися, бо все одно не дійдемо згоди в цьому питанні, – посміхнулася Лариса. – Ти краще скажи, що будеш робити двадцять третього лютого.

– А що буде в цей день?

– Свято чоловіків. Забула чи що?

– А! – махнула рукою Катря. – Ти про це. Нічого не буду робити. Спечу торт і привітаю сина.

– Так буденно? – Лариса відкопилила невдоволено нижню губу. – У мене є інша пропозиція.

– Яка?

– Давай підемо в якийсь ресторан, посидимо, очима постріляємо. Можливо, когось і підстрелимо, – Лариса хитро примружила очі. – У цей день чоловіки-одинаки обов’язково підуть кудись вештатися.

– Звідки ти все знаєш про чоловіків?

– «Опыт – сын ошибок трудных!» – Лариса піднесла догори великого пальця, і подруги розсміялися. – Ну так що? Йдемо стріляти здобич?

– Я не хочу нікуди йти, тим більше витріщати очі на чоловіків.

– Я так і знала! – цього разу Лариса нижню губу туго підтиснула. – Ну, не будемо полювати, лише посидимо удвох, поговоримо про наше, жіноче, і все.

– Не хочеться щось.

– Ну, хоч заради мене, – попрохала, заглядаючи Катрі у вічі.

– Може, ти сама сходиш? – опиралася та.

– Тобі грошей шкода? Так я заплачу за обох.

– Не в цьому річ.

– Скажи мені, будь ласка, коли останній раз була в ресторані? Ти хоч пам’ятаєш?

– Рік, ні, два роки тому.

– Ось бачиш! Бачиш! А іноді потрібно влаштовувати собі маленьке свято.

– Мені і вдома добре. Можна, наприклад, зайти посидіти в кафе…

– Поїсти морозиво і з’їсти банан, – продовжила Лариса. – Ти ж не дитина, Катрю. Не хочеш на когось дивитися, то хоч себе людям покажи.

– Я на роботі себе показую, – посміхнулася та. – Щодня.

– Усе! Заперечення не приймаються! – встала з-за столу Лариса. – Якщо ти мене як подругу хоч трішки поважаєш, то підеш зі мною, а якщо ні…

– Добре, – зітхнула жінка, – піду. Aлe запам’ятай: довго я там засиджуватися не буду.

– Я тебе обожнюю! – Лариса задоволено посміхнулася та гучно чмокнула її у щоку. – Значить домовилися.

– Домовились.

* * *

Катерина з Ларисою пройшлися залою ресторану. Які ж вони були різні! Катря – чорнява, з гордо закинутою головою, статна й тендітна водночас, із витонченою шиєю, без макіяжу, у чорній блискучій, ніжно облягаючій стан сукні до колін та чорних туфельках на тоненьких високих підборах, і подруга, що зростом ледь сягала її плечей, з ніби втягнутою в плечі головою, з вибіленим та сухим волоссям, густо вкритим лаком, широкою блузкою, що повинна була замаскувати її безладну фігуру, схожу на розсмикану копицю, та густо розмальованим обличчям. Подруги сіли за столик, на який їм вказав офіціант, Лариса замовила пляшку французького вина.

– Вино, мабуть, дуже дороге? – майже пошепки запитала Катерина.

– Не з дешевих, – погодилася подруга, – Та чи ми не варті його? Себе треба любити й іноді балувати.

– Це вже не баловство, а розкіш.

– А хіба погано жити розкішно?

– Мабуть, гарно, але мені це не світить.

– Якщо будеш мати такий настрій, то дійсно ніколи не будеш жити красиво.

– Ваше замовлення, – офіціант поставив на стіл два бокали з точеними ніжками та красиву пляшку з вином.

– Ну що? Почнімо? – посміхнулася Лариса, показавши свої міцні, але рідкуваті зуби.

– Мені трішки.

Лише завдяки подрузі Катерина спробувала вже різні дорогі вина. Вона, щоправда, не навчилася відрізняти їх марки й не могла визначити роки витримки, але гарне вино від поганого відрізнити вже могла. На її погляд, добре вино мало дуже приємний аромат, що ніс у собі й запах стиглого винограду, і свіжого меду, і запашних квітів. А ще воно повинно бути солодкувато-кислим, щоб ці два смаки добре поєднувалися, доповнюючи один одного. Катерина відчула запах вина й залишилася задоволеною. Вона зробила маленький ковточок і на мить затримала в роті приємний напій.

– Гарне вино.

– Ми ж гарні жінки, то й вино повинні пити теж гарне, – відповіла Лариса, оглядаючи чоловіків за сусіднім столиком.

– Не так відверто, – шепнула Катерина.

– А я непомітно, одним оком, – засміялася подруга.

Вона вже осушила один келих і налила другий.

– Гарна ти жінка, Катрю, – сказала, повеселівши, Лариса. – Але якась неправильна. Недаремно тебе чоловіки сахаються.

– Це вже цікаво. А я все думаю, чому вони від мене тікають. Може, розкриєш мені очі?

– Не образишся?

– На свою подругу? Ні в якому разі!

– Дуже ти правильна, Катрю, – запаливши тонку довгу цигарку з написом «Kiss», сказала Лариса. – Правильна й вимоглива. А таких чоловіки не люблять.

– І що ж мені робити, якщо я така вродилася?

– Врода тобі дісталася чудова, мені б таку, – випустила кільце диму подруга. – Ні в салони краси бігти не треба, ні в солярій, ні в перукарню, ні на макіяж. Устала вранці, умилася, гребінцем по голові провела і все! Краса та й тільки! А ти знаєш, скільки я грошей витрачаю на те, щоб тримати себе у формі? Не знаєш? І не треба тобі знати, бо я й сама собі дивуюсь. Ось так!

– Ти мені, Ларочко, розкажи краще, чому я неправильна.

– Треба бути простішою, більш приземленою.

– Розкажи, як це.

– Ну, як? На роботі чи у власному житті щось не заладилося, то не треба себе мучити роздумами, аналізувати, зіставляти, мучитися безсонням. Прийди додому, візьми пляшку винця, випий його та й лягай спати. Уранці всі проблеми не здаватимуться такими глобальними й перестануть бути невирішеними.

– Але ж від випитої пляшки вони не вирішаться самі по собі.

– Ти мене не зрозуміла. Не треба на них зациклюватися. А ще краще – підхопи собі по дорозі якогось чоловіка, переспи з ним ніч. І стрес як рукою зніме, і ніяких зобов’язань одне перед одним. А вранці копняка дала, і до побачення.

– Я не можу так.

– Як так, Катрю?

– На одну ніч із незнайомцем, без почуттів, без кохання.

– Яке кохання? Кохання може прийти з роками, коли цей чоловік скаже тобі: «Катрю, сиди вдома і ні про що не турбуйся. Я тебе усім забезпечу». Ось це буде кохання! А все інше – секс.

– Ні, ні. Я не хочу такого сексу.

– Ось я й кажу, що ти якась не така, як усі, неправильна.

– Повинна ж я колись зустріти чоловіка, який покохав би мене таку, яка я є, неправильну?

– Ага, – Лариса скептично посміхнулася. – Чекай, може, дочекаєшся. Ось скажи мені чесно, Катрю, чоловіки, з якими ти зустрічалася, часто тобі давали гроші? Дарували дорогі подарунки?

– Узагалі-то ні, – знизала плечима.

– Бо вони в тобі бачать сильну жінку, сильнішу за них, а шукають слабку, беззахисну, яку треба оберігати, носити їй каву в ліжко, а ще краще – продукти із супермаркету. Їм хочеться знайти ту, яка повірить у їх чоловічу всемогутність, ту, яка тільки й мріє про дорогі сережки, які їй ніхто до нього ще не дарував. Він вилізе зі шкіри, вивернеться навиворіт, вкраде гроші у своєї коханої дружини, щоб купити ті сережки для тебе, щоб побачити захоплення і безкінечну подяку в твоїх очах. А ти? Я впевнена, що всі твої чоловіки вважали тебе самодостатньою, впевненою в собі, сильною жінкою. Від таких, як ти, вибач мені, чоловіки тікають галасвіта.

– Значить, буду жити сама, як вовчиця, – Катря сумно посміхнулася.

– Ось ти сидиш зараз, і я впевнена, що до цього часу не помітила, якими очима дивиться на тебе доволі-таки приємний чоловік за сусіднім столом.

– Де?

– Та не крути ти так головою. Ось там, – Лариса показала очима. – Ти постарайся його добре непомітно роздивитися, а я збігаю у вбиральню підмалювати губи.

– Я з тобою! – підхопилася Катря.

– Не зараз, – зупинила її Лариса.

Катерина почувалася ніяково. Завжди впевнена в собі, вона не зважала на погляди колег-чоловіків, але зараз… Не втрималася, зиркнула й побачила чоловіка, що уважно дивився на неї. Його жагучий погляд обпік Катрю, її щоки спалахнули вогнем, і чомусь одразу стало спекотно. Вони дивились одне на одного, не відриваючись. Щось у його очах було таке, що бентежило жінку, як у далекій молодості, та примушувало серце вибивати у грудях тамтами. Чоловікові було десь за сорок чи сорок п’ять років, його скронь вже торкнулася перша сивина, чорняве волосся було вкладено в акуратну коротку зачіску. Він був високий, широкоплечий, кремезний, але не гладкий, ніс прямий, губи рівні, вузькі, на них грала ледь помітна лагідна посмішка, а очі… Вони були гарні, з чорними віями, широко відкриті, добрі, цікаві, живі й водночас із виразом легкого суму.

Зненацька чоловік підвівся й підійшов до неї. Катерина непомітно здригнулася всім тілом від хвилювання та радості, ще не знаючи чому.

– Дозвольте вас запросити на танець, – чоловік простягнув руку.

Його голос був низьким та приємним, рука злегка прохолодна, але від її дотику Катрі стало гаряче. Вона танцювала з незнайомцем, відчуваючи його запах. Він бентежив її й змушував відчувати тремтливе хвилювання. Вони познайомилися. Чоловіка звали Олександр Андрійович або «просто Олександр», як він представився.

Коли прибігла Лариса із густо нафарбованими червоними губами, Олександр Андрійович уже сидів за одним столиком із Катериною.

– Ви вже встигли познайомитися? – запитала Лариса.

– Так, – тихо мовила Катря, бо була як уві сні.

Вона не знала, що з нею діється. Здавалося, що великі почуття, які колись давно так безжалісно розтоптав Федір, зникли назавжди, що були вони лише в молодості. А тепер вона, доросла, впевнена в собі жінка, з великим життєвим досвідом, губиться, як дівчина, перед цим незнайомцем, від одного погляду якого виглядає розгубленою до безкінечності та такою беззахисною.

«Так не буває», – сказала собі Катерина, але дотик руки Олександра знову змусив шалено закалатати її серце.

– Я бачу, що тобі, Катрю, і тобі, – Лариса кивнула в сторону Олександра, – добре удвох.

– Ви знайомі? – Катерина здивовано кинула погляд на подругу.

– Ні, – захитала та головою. – Звідки ти взяла таке?

– Ви ще не познайомилися, а ти вже звертаєшся до Олександра Андрійовича на «ти».

– Ти ж знаєш мою безцеремонність, – знайшлася Лариса й кумедно закліпала очима з нарощеними віями. – Не звертайте на мене уваги. Я хотіла вибачитись і піти додому, бо в мене щось розболілась голова. Мабуть, знову мігрень.

– У мене є таблетка, – Катря потяглася до сумочки.

– Ні, ні й ще раз ні! – запротестувала Лариса. – Ніякої хімії я не вживаю. У мене життя одне, і я не хочу його отруювати таблетками. Краще вже поїду додому та відлежуся.

– Я з тобою, – Катря хотіла піднятися, але її затримала м’яка, але владна рука Олександра.

Їй дуже закортіло підкоритися цій руці, відчути її на своєму тілі, але залишити подругу було підло. Коли Лариса наполягла на тому, щоб вона залишилася, Катерина подивилася на неї із вдячністю. Уперше в житті вона сама незбагненно щиро захотіла побути з незнайомим чоловіком наодинці. Вони були в ресторані майже до другої години ночі, говорили про все і ні про що, іноді танцювали, іноді мовчали, дивлячись у вічі один одному. А потім поїхали додому до Катрі й провели бурхливу, повну любові та ніжності ніч. Коли вона прокинулася вранці, то почувалася стомленою та щасливою. Дивувалася новому почуттю, що повільно та несміливо заповнювало її душу, де в останній час панували тривога та неспокій. Жінка відчула, що в її житті з’явилася біла смуга, і її обійняло почуття тихої радості та надії. Навколо неї все стало яскравішим та світлішим.

3

– Я до тебе ненадовго, – сказала Лариса, вмощуючи свої пишні форми на стілець.

– Хочеш домашніх пельменів? – запитала Катерина, ставлячи каструльку на газ.

Вона знала, як можна затримати подругу. Незважаючи на те що та частенько сиділа на дієті та вже кілька разів робила собі ліпосакцію, вона любила смачно поїсти. Катерина хотіла поговорити з подругою, але та поспішала за місто.

– Ти хочеш, щоб я знову піддавала себе тортурам, відкачуючи зайвий жир зі свого кендюха? – засміялася Лариса. – Тоді давай свої пельмені! Сметана є?

– Є, – посміхнулася Катерина. – Мені потрібна твоя консультація.

– Оце тобі й на! Така розумна жінка шукає в мене поради!

– Виходить, не така вже й розумна, коли чогось не розуміє.

– Що вже трапилося? Мені здавалося, що у вас із Олександром усе добре складається.

– По-перше, мене турбує мій син.

– У питанні виховання дітей ти в нас спеціаліст, а не я.

– Мене турбує те, як він ставиться до Саші.

– І як же?

– Він його не визнає і не помічає. Став замкнутий, відлюдькуватий, незрозумілий. Закривається у своїй кімнаті й сидить там цілий вечір.

– А що ти від нього хочеш? Щоб вийшов до вас, обняв за шию новоспеченого татуся й поцілував у щічку?

– Ні, не це. Ну хоча б повечеряти разом ми можемо?

– Він вже доросла людина, а з’явився чоловік у домі, то більш уваги кому дістається? Олександру, звичайно. І тут виникає звичайна ревність. Не зважай на це.

– Невже так буде завжди?

– Не ускладнюй собі життя, Катрю. Будь простішою. Усе перемолеться, мука буде.

Катерина замислилася. Їй шкода було сина, що віддалявся від неї та замикався в собі, але в той же час не могла ж вона розлучитися із Сашком через примхи Сергія. Вода в каструлі закипіла, і пельмені ледь не вискочили на плиту. Катерина помішала їх та зменшила вогонь.

– Оце і всі твої наболілі питання? – запитала Лариса.

– Якби ж то! Розумієш, моя люба, ми із Сашком вже разом два місяці без одного тижня. Живемо в мене, і жодного разу він не запросив мене до своєї квартири.

– Чи не хочеш ти сказати, що він має жінку? Олександр сам показував тобі свій паспорт? Він розлучений.

– Ти ніби крізь стінку підглядаєш. – кинула Катря, а Лариса чомусь дурнувато закліпала очима. – Звідки ти знаєш, що Сашко показував мені паспорт?

– Бо добре знаю чоловіків. Якщо стоїть відмітка про одруження, то чоловіки одразу кажуть, що паспорт у них викрали і зараз вони готують новий, – засміялася Лариса. Потім додала: – Давай вже їсти, бо шлунок до спини приклеївся.

– Сашко мені розповів, що працює у відділі карного розшуку, і це правда, бо я бачила посвідчення, і його форма висить у шафі. Також він розповів, що має в місті квартиру, а за містом приватний будинок.

– Це нормально. Це означає, що він не рохля і не тюхтій, а правильний забезпечений сучасний чоловік.

– Мене не цікавить, що він має. Навіть якщо б він нічого не мав, усе одно він мені дорогий як людина. Я не про це. Чому він за цей час жодного разу мене не запросив до себе? Свої речі до мене перевіз, а я так і не знаю, де він живе. Звичайно, я можу подивитися в паспорті місце його прописки…

– Ну, то й подивись і заспокойся.

– Не заспокоюсь. Бо мені хотілося б, щоб він запросив до себе в гості.

– Тобі від цього полегшає?

– Звичайно. Але чому він цього не робить? Як ти вважаєш?

– Думаю, що ти прискорюєш події. Не поспішай, чоловік – не кінь, його підганяти не можна.

– Ти так вважаєш?

– Що чоловік – не кінь? – засміялася Лариса так, що з рота мало не вислизнув пельмень зі сметаною. – Узагалі, Катрю, скажу тобі чесно: робиш ти з мухи слона, а ось цього робити не слід. Пливи за течією і все буде добре. О’кей?

– О’кей, – зітхнула Катря.

Подруга все ж її не переконала. У їхніх із Сашком стосунках була якась таємниця. Але яка? Невідомо.

– Не забудь завтра полити квіти, – нагадала Лариса, встаючи з-за столу, – ключ від моєї квартири не загубила?

– Ні! Ти що?!

– Дякую за обід, що наївся дармоїд!

– На здоров’я.

І все-таки в душу жінки підсвідомо закралися недовіра й тривога, які розвіялися наступного дня, коли Олександр запросив її із Сергієм поїхати до його будинку за містом. «Я даремно непокоїлася», – майнула в Катрі радісна думка.

– Я нікуди не поїду, – категорично заявив Сергій.

– Синку, ми ненадовго.

Катря підійшла до нього і хотіла взяти за руку, як робила завжди. Сергій відсмикнув її.

– У мене багато справ, – сказав і пішов до своєї кімнати.

– Сергійку! – з розпачем у голосі покликала Катерина, але у дверях, що вели до кімнати сина, клацнув замок.

– Нехай залишається, – обійняв її за плечі Олександр. – Не перший же раз їдемо за місто, і не останній.

Катря згодилася. Та чи могла вона не згодитися з Олександром? З ним було завжди просто, спокійно, надійно та затишно. Вона заглянула в його добрі очі та пішла збиратися.

Яким же було її здивування, коли вона дізналася, що будинок Сашка розташований на одній вулиці з будинком Лариси!

– Це ж треба, який збіг! – не приховувала свого захоплення Катерина. – І не лише на одній вулиці, а й через два будинки! І ви не знали один одного до цього часу?

– Ні, ми не були знайомі.

– Це ж треба! – не могла вгамуватися вона, оглядаючи доволі великий, сучасний трирівневий будинок під зеленою металочерепицею. – Я так давно не була в приватному будинку. Від того часу, як після смерті батьків справила поминки на сороковини.

– У тебе там гарний будинок залишився?

– Звичайний. Не такий, як у тебе!

– Ти будеш його продавати?

– Так. Через тиждень буде вже півроку, як не стало моїх батьків. Тоді й поїду в село.

– Треба покупців заздалегідь шукати. Під час цієї кризи не так просто продати нерухомість.

– Мені нема куди поспішати, – відповіла Катря, обходячи великі та просторі кімнати з дорогими сучасними меблями. – Чи в міліції така велика зарплатня, що можна жити в такій розкоші?

– Кожен у цьому житті крутиться, як карась на сковороді, якщо, звичайно, хоче добре жити. А ті, що їдять пісну кашу на сніданок, і це їх влаштовує, будуть і надалі задоволені тією кашею. А мені потрібна якщо каша, то з маслом, а на обід вже щось інше та смачніше.

– Не всі ж можуть заробити на те масло.

– Бо не хочуть. Хочеш добре жити – не зупиняйся ні перед чим, – сказав Олександр, і Катря помітила в його очах якийсь незнайомий, неприємний та таємничий вираз.

– Ти мене лякаєш, – мовила вона й навіть зупинилася.

– Це я так сказав, до слова. Ходімо нагору, я покажу тобі нашу спальню.

Він сказав «нашу», і ці слова враз розтопили всі сумніви, і вона, як дівчисько, побігла сходами нагору.

Оглянувши останню кімнату розкішного будинку, Катерина задивилася у вікно. Звідси, згори, було добре видно будинок Лариси.

– Що ти там цікаве пробачила? – запитав Олександр і став поруч.

– Виглядаю Ларису.

– Свою подругу?

– Так. Але її щось не видно. Може, зайдемо до неї в гості?

– Це буде вкрай неввічливо.

– Але чому? Зробимо своєю появою такий малесенький сюрприз.

– Сюрприз буде тоді, коли твоя подруга не одна, а з коханим чоловіком.

– Ти правий, – подумавши, сказала Катря. – Знаєш, навіть не можу собі уявити, що б я робила без Лариси. Коли померли мої батьки… Це було для мене неочікувано, тому дуже страшно. Якби вони хворіли, то я б могла себе якось налаштувати на це, внутрішньо підготуватися. Після похорону дідуся Ореста я навіть не встигла отямитися, звикнути до того, що його вже ніколи не побачу… – Катерина на мить замовкла, бо спазми здушили горло, заважали дихати й говорити.

Олександр поклав їй руку на плече, вона трохи заспокоїлась і продовжила: – Треба продавати батьківський будинок, а я не уявляю себе без нього. Здається, що все це відбулося не зі мною, що це – жахливий сон. Я згадую маму завжди. Коли купую в магазині яйця, то спливають на думку ті миті, коли я приїздила до рідної домівки, і мати обережно складала назбирані яйця в картонну коробку, перекладала їх старими газетами. «Це для Сергійка і для тебе, Катрю, – говорила вона, – домашні, корисні, без усіляких домішок». Навіть уявити тяжко, що такого вже ніколи не буде. Я ніколи не любила варення, а зараз ладна все віддати, щоб мама, як колись, усувала нишком мені до сумки слоїчок.

– Не треба, Катрю. Минуле нищить людей, а спогади вбивають.

– У мене вже дорослий син, про якого я дбаю, а так хочеться, аби про мене хтось подбав.

– Я подбаю про тебе.

Катерина поглянула на Олександра. У її вологих очах була безмежна вдячність. Вона мовчки кивнула головою і знову задивилася у вікно.

– Можливо, цього не треба казати, але я скажу. Я вдячна долі, що послала мені зустріч із тобою. Здавалося, після зради чоловіка в моїй душі вмерли всі високі почуття, закаменіли навіки. Але коли я зустрілася з тобою поглядом, зрозуміла, що лід скрес, що моя душа відтанула від погляду твоїх очей, від твоїх уст, твоїх рук. Я ніби повернулася в роки молодості, у мене з’явилися нові сили, прокинулися дрімаючі почуття. Я не знаю, як складеться моя доля далі, але зараз я вдячна тобі, мій любий, що ти в мене є, що ти поруч.

Олександр пригорнув її міцніше.

– Я теж задоволений нашою зустріччю.

– Якби Лариса не потягла мене до ресторану, ми б могли не зустрітися.

– Якщо випало на долю, то зустрілися б десь в іншому місці.

– Можливо. Але до того слушного моменту треба було ще чекати, – посміхнулася жінка й довірливо поклала голову Олександрові на плече.

– Катрю, я все відкладав розмову на потім, але зараз прийняв рішення її не відтягувати.

Від таких слів у неї на мить завмерло серце. Першою думкою було те, що Сашко хоче запропонувати їй одруження.

– Я була з тобою відвертою, тепер твоя черга, – застигла в очікуванні.

– Добре, хоч мені не дуже приємно про це говорити, – сказав Олександр, і по спині Катерини пробіг холодок. – Ти помічала, що останнім часом твій син став якийсь неврівноважений та нервовий?

Він сказав «твій» з якимсь притиском, і їй стало неприємно від цього. «Міг би сказати просто: Сергій», – майнула в неї думка.

– Не зважай на це. Розумієш, Сергій звик до того, що ми жили вдвох, і вся увага та любов діставалися йому. Зараз з’явився ти, і він просто ревнує. Це звичайне явище, і воно незабаром мине. Ось побачиш, усе буде добре.

– Справа не в ревнощах.

– А в чому ж?

– Свою кімнату Сергій зазвичай залишає відчиненою. Мені іноді потрібен для роботи комп’ютер, і, щоб не тягти з дому свій, я попросив дозволу користуватися його комп’ютером. Сергій був не проти, тим більше, що я користуюся ним не так вже й часто.

– А він заглядав на порносайт? – з усмішкою запитала Катря.

– Якби ж то. Одного разу я працював, сидячи за його столом, і мені знадобилася ручка, щоб дещо занотувати. Я відкрив шухляду його стола…

– По-перше, у Сергія на столі завжди повно ручок і олівців, – дещо невдоволено, піймавши на брехні Сашка, сказала Катерина. – По-друге, його стіл завжди замкнений. І взагалі, ти не мав ніякого права порпатися у його речах. Я ніколи собі такого не дозволяла, бо колись потрапила в маленьку халепу. Сину було років з тринадцять, коли я відчинила його стіл, щоб там прибратися, і знайшла замість книжок повну шухляду презервативів. Утім, це зараз не важливо. Вибач, що перебила тебе.

– Так, я збрехав, – Олександр підняв руки. – Звичайно ж, на столі були і ручки, і олівці, а шухляда стола була зачиненою. Але я, як досвідчений слідчий, давно помітив зміни в поведінці твого сина, – він знову зробив наголос на слові «твого», – тому вирішив дізнатися, у чому справа.

– І тому поліз до його речей? – намагаючись не підносити голосу, запитала Катерина.

– Розумієш, Катрю, у мене це професійне. Ти думаєш, я б дослужився до посади заступника начальника, якби не мав нюху, як у пса?

– Що ж ти там нанюхав? – голос Катерини прозвучав насмішкувато.

– Я знайшов ключ у його барсетці, відімкнув верхню шухляду й під паперами знайшов пакетики з білою речовиною. І знаєш, що було в тих пакетиках?

– Що? – запитала жінка, затамувавши подих.

– Наркотики! Ось що!

– Ні! Це неможливо! Ти… – вона закипіла гнівом і ледь не сказала «брешеш, підло брешеш», але стримала себе: – Ти його обмовляєш, бо він не твій син, і ти його не… недолюблюєш, просто не сприймаєш.

– Kaтю, заспокойся, не здіймай галасу, а дослухайся до моїх слів. Наркотики – це дуже серйозна річ. Знаєш, чим це пахне?

– Мій син ніколи не вживав і не вживає наркотиків! – гнівно кинула Катерина, чітко промовляючи кожне слово.

– Не поспішай мене звинувачувати, а краще розберися зі своїм сином, – знову «своїм» було вимовлено з притиском.

– Я сама розберуся зі своїм сином, – твердо, вже спокійніше сказала Катерина, теж виділивши слово «своїм».

– Зрозумій, що мені не хотілося б втратити роботу та погони, якщо прийдуть з обшуком і знайдуть наркотики там, де я живу. Доводь тоді, що ти не верблюд. І взагалі, ти розумієш, що я чесно служу народові, я давав присягу, і про те, що знайшов у шухляді, повинен за законом одразу ж доповісти своєму начальству?

– Ти цього не зробиш? Чи не так? – голос Катерини пом’якшав, і вона з надією і з острахом заглянула йому у вічі.

– Розберися з ним якнайшвидше, – прозвучало чи то як прохання, чи як наказ.

– Добре. Обіцяю. А зараз поїхали додому. Тут дуже зимно.

4

Увечері Катерина була вдома із Сергієм. Олександр поїхав на кілька днів у службове відрядження, і була слушна нагода викликати сина на відвертість. Дві довгі доби пройшло з того часу, як Сашко сповістив її про страшну знахідку. Дві безсонні ночі провела Катерина в невеселих роздумах і сумнівах. Далі терпіти вона не могла, тим паче, якщо розмова із сином не вийде сьогодні ввечері, то буде нагода спробувати ще й завтра.

Катерина спекла «Наполеон», який так любив Сергійко, зварила каву.

– Сину, – постукала у двері його кімнати.

– Відчинено!

Катря прочинила двері. Усе було як завжди. Сергій сидів за робочим столом, припавши до монітора. Вона підійшла до нього ззаду, потріпала цупке чорняве волосся.

– А я сьогодні спекла для тебе «Наполеон».

– Для мене? – хмикнув Сергій. – Це вже стає цікавим. Для мене, а не для нас.

– Не будь колючим, як їжак, а то голки замість волосся виростуть.

– Нехай ростуть – буде чим захищатися, – посміхнувся Сергій, випростав стомлену спину, потягнувся. – Так ти будеш частувати мене тортом чи так і будемо шпильки один одному пускати?

– Ходімо, мій любий, на кухню. Я й каву приготувала.

– О! Це вже маленьке родинне свято. З якого приводу? – Сергій чмокнув матір у щоку.

– Іди вже, – Катря глянула на сина з любов’ю та дала йому легенького щигля.

Вона любила його понад усе на світі, і, спостерігаючи, як він апетитно жує шматочки торта, не вірила словам Олександра. Не міг же він, її надія, сенс її життя, використовувати ту гидоту?

– Смачно, дуже смачно, – запиваючи торт кавою, сказав Сергій. – Одружуся лише тоді, коли знайду дівчину, що вміє так готувати, як ти, мамо. А іспитом буде випічка торта «Наполеон».

– А якщо не знайдеш такої, то що робитимеш?

– Доведеться жити з тобою, тобто… з вами.

– Сину, у мене є до тебе одне питання, але я хочу почути правдиву відповідь.

Катерина дуже уважно стежила за реакцією сина, їй здалося, що він на мить завмер в очікуванні й навіть трохи зблід. Можливо, це їй лише здалося…

– Я слухаю, – сказав Сергій, допивши каву.

– Спочатку пообіцяй, що будеш зі мною відвертим, – попрохала вона.

Він не відвів погляду, не сховав його, а дивився на неї відкрито й простодушно.

– Мамусю, ми ж не в дитсадку…

– Пообіцяй, синку.

– Добре. Обіцяю говорити правду й лише правду!

– Ти коли-небудь вживав наркотики?

– Що-о-о?! Я? Ти що, мамо?! Дивись на руки, – він показав свої руки по лікті.

– І навіть ніколи не пробував?

– Я з глузду ще не з’їхав.

– Чесно?

– Чесніше не буває. Я схожий на наркомана?

– Добре. Я вірю тобі, – у Катерини трохи відлягло від серця. – Тоді скажи мені, що лежить у твоєму столі у верхній шухляді.

– Різний непотріб, папери, щоденник, тощо. А що?

– Ти можеш зараз відчинити стола й показати, що там є?

– Ходімо, – не вагаючись, відповів Сергій і швидко пішов до своєї кімнати. – Ось! Дивися!

Катерина переклала папери, але там не було ніяких пакетиків з білим порошком.

– Добре, – вона засунула шухляду. – Зараз тут нічого недозволеного немає…

– З того часу, як у нашій квартирі з’явився страж порядку, усі речі поділилися на дозволені й недозволені? Мамо, ти вже розмовляєш як він!

– Кілька днів тому тут лежали наркотики, – не зважаючи на різкуватий тон сина, сказала Катерина.

– Маячня!

– Тут, – указала пальцем на стіл, – були наркотики.

– Тут, – Сергій, копіюючи матір, вказав пальцем, – не було наркотиків. А якщо й були, то їх міг підкинути лише дядя міліціонер, що живе в нас. Їх цьому добре навчають.

– Сину, давай не сперечатися і не сваритися. Я знаю, що там лежали якісь пакетики з білим порошком.

– Мамо, ти їх сама бачила? – уже спокійно запитав Сергій.

І тут Катря постала перед вибором. Треба було або збрехати, захищаючи Олександра, або сказати правду, як завжди робила й навчала цього сина.

– Я? Ні, – тихо мовила вона.

– Виходить, що в мене міліція зробила обшук? Навіть без ордера на це і в мою відсутність? – прозвучало з іронією.

– Я не схвалюю такий вчинок Олександра, але, мій любий, ти розумієш, що могло бути, якщо б цього стола відкрив хтось інший, а не він?

– Нічого б не було, мамо. Анічогісінько! Бо в столі не було ніяких наркотиків. Його розповіді – якась мара!

– Мій любий, коханий сину, – Катря обійняла хлопця за плечі. – Я не хочу проводити слідство. Хочу лише знати правду, бо я – твоя мати, і в мене не залишилося із рідних нікого, окрім тебе.

– Мамо, тобі нема чого тривожитися. Я ніколи не вживав, навіть не спробував жодного разу цю гидоту. І в столі нічого не було й не могло бути. Ти мені віриш?

– Вірю. Але навіщо тоді Сашкові треба було брехати? Який йому сенс?

– Я не знаю цього. Спитаєш у нього сама. А зараз вже пізно, я стомився й хочу спати.

– Заснеш після кави?

– Ще й як!

– О! Ця молодість! – зітхнула Катерина і з любов’ю розтріпала його коротке, але цупке, як дротина, волосся.

Сергій пішов до своєї кімнати, подарувавши матері красиву, відкриту та щиру посмішку, а Катерина залишилась у задумі. Було ясно, що хтось із них каже неправду. Але хто й навіщо? «Мої любі чоловіки, хтось із вас дивиться мені у вічі й обманює. Так не хочеться, щоб це був син, не хочеться, щоб і Сашко. Але невідоме завжди стає відомим, питання лише – коли? Навіщо ви поставили мене перед таким тяжким вибором? Розкриття правди буде болісним, якою б ця правда не була. А я не варта цих ударів. Невже я не заслужила на інші почуття, ніж обман?».

Катерина вже помила посуд, прийняла душ і все ще була в невеселих роздумах. Думалось, що заснеться, а ранок мудріший за вечір, і на думку спаде якесь втішне рішення, але сон не йшов, і в голову нічого не лізло, вона почала боліти, і довелося вставати та пити знеболювальне. Катерина ще довго крутилася в ліжку, намагаючись забутися у сні, але в цю ніч подушка була чомусь твердою, а ковдра намагалася сповзти кожного разу, коли жінка поверталася з боку на бік. Коли їй вдалося чи заснути, чи впасти в забуття від втоми, наснилася батьківська хата, а за парканом сусід Ромко варив варення з вишень. Він був таким, яким його запам’ятала на випускному вечорі: у сіренькому піджаку та в батьківській краватці. Велика емальована миска стояла в його садку на двох цеглинах, а Ромко весь час підкладав під неї гілки із засохлої груші. Сон був настільки реальним, що Катерина відчула солодкий запах варення, змішаний із приємним димком.

– Приходь до мене, – посміхнувся хлопець, – будемо разом варити.

– Не можу, – відповіла Катерина, – у мене є чоловік і син.

– Чоловік? – насмішкувато перепитав Роман, підкладаючи у вогонь дрова. – Хіба в тебе є чоловік?

– Я його вважаю чоловіком, – трохи повагавшись, відповіла вона, розуміючи, що мова про Олександра.

– Ти завжди робила так, як вважаєш, – сказав Роман і підійшов до паркану. – Нехай буде чоловіком, якщо так хочеш…

– Мені тебе не вистачає, – зізналася Катря. – Ми вважали тебе загиблим, коли ти був у Афганістані.

– Ти теж так гадала? – скептично посміхнувся Роман. – Ти, Катрю, повірила в мою загибель?

– Повірила.

– Ти помилилася три рази.

– Чому три?

– Одного разу тоді, коли виходила заміж за Федька.

– Згодна. Любов сліпа. Наступного?

– Коли вважала мене загиблим.

– Мені зараз соромно, але я дійсно думала, що тебе вже немає серед живих. А ще коли?

– Тоді, коли вирішила, що тебе обманює хтось із твоїх рідних.

Катерина розгубилася. Вона зрозуміла, що мова йде про наркотики, але не могла збагнути в повній мірі слова Романа.

– Я… Я не розумію тебе, – поспіхом сказала вона, боячись, що образ Романа за парканом зараз зникне й вона ніколи не дізнається правди. – Поясни, будь ласка, що ти маєш на увазі.

– Добре, – погодився той. – Поясню, хоча з нас трьох ти була найрозумнішою і найкмітливішою. Але спершу хочу почути відверту відповідь на одне питання.

– Слухаю тебе.

– Чи ти пам’ятаєш наш єдиний поцілунок?

– Я його пам’ятатиму все життя, – не соромлячись, відповіла Катерина. – Ніколи не забуду той мрячний вечір, який, мабуть, був найсвітлішим у моєму житті. А ще – твій поцілунок похапцем, в якому не було брехні, він був палким і щирим.

– Дякую за відвертість, – сумно сказав Роман.

– Тепер твоя черга. Скажи мені, що знаєш ти, але не знаю я.

– Ти вважаєш, що тебе дурить один із чоловіків?

– Звичайно, один.

– Помиляєшся, Катрю. Вони обоє брешуть.

– Ні! – закричала Катерина. – Ні! Ні! Ні, й ще раз – ні!

У цей момент вона побачила, що варення в мисці підгорає, і від нього йде їдкий запах смаленого. Вона хотіла про це сказати Романові, але той кудись зник, а біля миски, з якої йшов дим, стояла вже його мати – тьотя Валя. Катерина пам’ятала, що та – покійниця, і їй стало млосно й перехопило подих.

– Катрю, йди до мене, – сказала, не ворушачи вустами, тьотя Валя й поманила її блідим пальцем. – Будемо разом варити варення.

– Ні! Ні! – зі страхом скрикнула Катерина й прокинулась.

У грудях нестримно калатало серце, у горлі пересохло, а у дверях стояв занепокоєний Сергій.

– Мамо, що сталося? Ти так кричала!

– Наснилося… Якісь страхіття приверзлися, – відповіла і зраділа, що це був лише сон, а наяву – сонячний день і поруч її син.

Був ще вільний час до роботи, і Катерина взяла з полиці «Сонник». Спочатку розгорнула сторінку, де знайшла друге число за григоріанським календарем. «Сни, як правило, незабаром здійснюються», – прочитала вона. Погортавши сторінки, віднайшла тлумачення побаченого уві сні та зрозуміла, що вогонь та пригоріле варення – це сварка, і дуже погано, коли кличе покійниця. «Маячня, – вирішила Катря, – що сни, що пророцтва Марічки, що розповіді діда Ореста про живильні сили батьківського гнізда, – усе неправда, вигадки, що ніколи не здійснюються». Але все-таки неприємний осад залишився в неї на цілий день.

«Погано, як погано, що поруч немає Ромка – мого вірного друга», – думала жінка, їдучи на роботу в сріблястому «Опелі».

5

Катерина планувала зібрати докупи своїх любих чоловіків одразу ж, коли повернеться додому Олександр, і поставити крапку над непорозумінням та власними ваганнями. Але того дня їй зателефонували з рідного села і сказали, що знайшлися покупці на будинки. Про це вона сповістила Олександра і Сергія.

– Я поїду з тобою, мамо, – сказав син. – Зараз відпрошуся з роботи й за десять хвилин буду чекати тебе на прохідній.

Усю дорогу Катерина мовчала, бо її серце болісно стиснулось від туги. Сергій задрімав і не заважав їй думати.

Часом Катерині до нестями хотілося схопити телефон і закричати в нього покупцям, що будинки не продаються, що в них залишилася частинка її дитинства, її мрій про світле майбутнє, її спогади про рідних людей, але здоровий глузд брав гору, вона похапцем витирала сльозу й сильніше натискала на педаль газу, зціпивши зуби від душевного болю.

За будинок, як вона і планувала, вторгувала дванадцять тисяч доларів. Залишилися формальності в оформленні документів, бо покупці їй дали завдаток. Катерина засунула гроші в сумку, не рахуючи, бо здалося, що вони обпекли жаром руку.

Вона була в будинку батьків сама. Сіла за круглий стіл, де до цього часу залишилися на своєму місці стільці бабусі, дідуся Ореста, батька та матері. При вході на вішалці висіли куртки матері та батька. Було відчуття, що вони вийшли кудись на хвилинку й зараз повернуться… Катерина оглянула в останній раз кімнату, погладила витерту клейонку, подумки дякуючи столу за його довгу службу. Важко підвелася з розумінням того, що цей стіл вже ніколи не збере дружну родину за вечерею, відкрила шафу, склала в сумку альбоми з фотографіями й швидко вийшла з хати, бо відчувала таку нестерпну тугу… Вона зайшла в будинок, де колись жила з Федором. На столі помітила якийсь папірець, підійшла, взяла його в руки. Там були написані Федором його адреса та телефон. Не знаючи навіщо, всунула папірець у сумку й вийшла з хати. У дворі підійшла до паркану, заглянула в садок сусіда, як це було в її недавньому сні, чомусь сподіваючись побачити Романа. Його не було, але на тому місці, де він уві сні варив варення, були дві обвуглені цеглини, а поруч лежало наламане гілля старої засохлої груші.

– Мара, – прошепотіла Катря й відсахнулася від загорожі, як від примари. – Сергійку, ти де? – крикнула, шукаючи очима сина.

– Уже їдемо? – запитав, ідучи із садка.

– Що ти там робив?

– Просто подивився, дитинство згадав. Там розквітли тюльпани, що бабуся садила. Може, нарвати квітів?

– Не треба, синку. Поїдемо додому, бо моє серце крається так, що ладне розірватися на шматки, якщо я зараз же не покину це місце.

– Мені теж боляче, мамо, – зізнався той. – Може, не будемо поспішати продавати?

– Ні. Усе вирішено, – Катерина попрямувала до машини.

Сергій вже сидів в авто, коли мати вийшла звідти, кинувши: «Я зараз», і повернулася на подвір’я. Жінка дістала з кишені мішечок, насипала туди жменьку землі. «Тепер, дідусю, земля рідного обійстя буде завжди зі мною», – сказала пошепки.

– Що це? – запитав Сергій.

– Мій талісман, – відповіла Катерина.

Тепер їй залишалося внести ясність у справу з наркотиками. У неї з’явилася надія, що це якесь непорозуміння і все незабаром владнається.

Олександр до їхнього приїзду вже встиг приготувати вечерю.

– Як у нас смачно пахне, – сказала задоволено Катря, заходячи до квартири.

– А як же інакше?! Ви ж із дороги! – виглянув із кухні усміхнений Сашко. – Зараз же мийте руки і швидше до столу, доки страви не охололи!

Катерина з’їла відбивну з картопляним пюре і все ще порпалась виделкою в салаті з капусти, відтягуючи неприємну розмову.

– Дякую! – підхопився з-за столу Сергій. – Усе було дуже смачно. Мамо, мені треба вийти у справах.

– Куди ти на ніч? Уже надворі темно.

– Трапився підробіток, – кинув на ходу. – Не хвилюйся, я скоро буду вдома.

– Коли тебе чекати?

– За півтори години.

Катерина з полегшенням зітхнула. Розмова з її чоловіками була відкладена до наступного дня. Сашко підійшов до неї ззаду, обійняв.

– Я сумував без тебе.

– Я теж.

– Як справи в селі?

– Дали завдаток, про все домовилися.

– На якій сумі зійшлися?

– Дванадцять тисяч.

– Для цього часу це непогано.

– Як вже є.

– Ходімо в ліжко, – поцілував у шию. – Ти ж чула, що в нас півтори години вільного часу. Дозволь мені показати, як я сумував за тобою.

Катря підвелася, потяглася до його губ. Перший поцілунок одразу ж змусив її здригнутися всім тілом, і воно спалахнуло жаром. Забриніли всі струни її тіла, коли почула палке: «Кохаю, кохаю лише тебе…». Прикривши очі, жінка ловила тремтячими губами його гарячі вуста, потім, задихаючись від почуттів, ледь чутно прошепотіла:

– Кохай мене, мій любий. Покажи, як скучив за мною…

Була вже дванадцята година, а Сергій усе ще не повернувся. Сашко спав, стомлений від бурхливих любощів, а Катерина не могла зімкнути очей. Вона без упину телефонувала синові, йшов виклик, але він не відповідав.

– Сашуню, Сашко, – легенько поштовхала чоловіка в бік, – прокидайся, треба побалакати.

– Катрю, – пробурчав той невдоволено, – які розмови посеред ночі?

– Сергія до цього часу нема вдома.

– Ну то й що? Молодий хлопець. Десь зустрів дівчину та й залишився в неї на ніч.

– Він посварився із своєю нареченою, і зараз у нього нікого немає.

– Діло молоде. Сьогодні вдень не було нікого, а ввечері вже є. Не треба з цього робити трагедію. Лягай спати, вранці повернеться твій син, ось побачиш.

– Він не бере слухавки.

– Бо зайняті руки, – Сашко спробував перевести розмову на жарт.

– Він завжди мене попереджував, коли затримувався.

– А сьогодні забув, – Олександр повернувся на другий бік, натягнув на себе ковдру.

Але материнське серце не заспокоїлося. Навпаки, з кожною хвилиною його наповнювала тривога. Не витримавши, Катерина тихенько зісковзнула з ліжка, накинула пальто й вийшла в під’їзд. Консьєрж, Степан Іванович, спав на стільці, закинувши голову так, що рот залишився відкритим, і з нього вилітало легке монотонне хропіння. Катерина навшпиньки пройшла повз нього і тихенько прочинила двері.

Надворі тихо та тепло, незважаючи на перші дні квітня.

Вона не знала, чому вийшла на вулицю, що треба робити та куди бігти, але щось їй підказало, що треба йти за ріг будинку. Катерина пішла туди й незабаром до її вух долинув тихий стогін. Спочатку їй здалося, що це лише в її уяві, але глухий стогін знову повторився. Вона побігла на звук і побачила людину, що лежала, корчачись від болю, поміж акуратно підстрижених газонних кущів. Одразу впізнала сина.

– Господи, – кинулася до нього. – Що з тобою?

Вона повернула до себе його голову й на пальцях відчула щось липке.

– У тебе кров?! Ти поранений?!

– Мамо, – ледь чутно сказав Сергій, – ти завжди… приходиш… вчасно.

– Зараз, я зараз викличу швидку допомогу, – Катерина сягнула рукою до кишені. – Телефон! Мобільник вдома лишився!

– Не потрібно нічого, – хрипло попрохав Сергій. – Допоможи дійти додому.

Катерина допомогла йому підвестися й лише тепер помітила, що в нього розбита голова, побите все обличчя, одне око зовсім запухло та затекло, а одяг пошматований.

– Що трапилося? – стривожено запитала вона, беручи сина під руку. – Ти встряв у бійку?

– Майже так, – відповів Сергій, шкандибаючи. – Не треба запитань. Потім. Усе потім.

Катерина ледь дотягла його до кімнати, вклала на диван, стягла брудний одяг та взуття.

– Господи, та що ж воно робиться? Сашко! Прокидайся, допоможи мені!

– Що сталося? – спитав сонно Олександр, натягуючи халата.

– Сергія побили, у нього розбита голова. Та прокинься ж ти нарешті! – розпачливо кинула Катерина й побігла за рушником.

Коли їй вдалося трохи змити потоки крові, змішані з брудом, то на голові сина виявила дві рани.

– Треба негайно викликати лікаря, – наполягала Катерина. – Рани кровоточать, і я не можу визначити важкість травм.

– Мамо, не треба, – кволо попрохав син, але одразу ж виблював, відкинув голову назад і втратив свідомість.

Олександр негайно викликав «швидку», і Сергія відвезли до лікарні. Наступного дня з ним вів розмову слідчий, але син, крім того, що на нього напали невідомі, відібрали мобільник та побили, нічого не розповів. А ввечері викликав таксі та повернувся додому доліковуватися.

– Сину, розкажи мені, що сталося, – попрохала Катерина, коли вони були наодинці.

– Я все розповів тобі й слідчому.

– Ти кажеш неправду.

– Можеш мені не вірити, як тобі так хочеться, – різко відповів син і додав: – Я хочу відпочити й побути на самоті.

– А я хочу знати правду, як би ти не виставляв свої колючки.

– Я буду відпочивати, – сухо відказав Сергій і прикрив очі.

Катерині не залишалося нічого, як вийти з кімнати. Одразу ж клацнув замок у дверях, і вона почула, як спочатку задзвонив телефон і син довго з кимось розмовляв, потім сам кудись телефонував.

– Що ти така схвильована? – запитав Олександр.

– Діється щось незрозуміле.

– Що тут незрозумілого? Зараз у молоді, яка не хоче працювати, немає грошей, ось і йдуть вечорами на здобич гоп-стопники.

– Що вони роблять?

– Заробляють у такій спосіб. В одного відберуть мобільник, у іншого потрусять кишені, у дівчат відбирають золоті прикраси – на те й живуть, купують спиртне, наркоту й цигарки.

– Чому Сергій відмовився писати заяву до міліції?

– Він не пояснив?

– Нічого не каже. Але я відчуваю, що це не просте пограбування.

– Не накручуй себе, Катрю. Відлежиться, одужає, і все буде добре.

– Дай Боже, – тихо відповіла жінка, думаючи про щось своє.

Катерина взяла на тиждень відпустку за свій рахунок, бо Сергій потребував догляду. До нього приходила два рази на день медсестра й робила уколи та ставила крапельниці. Хлопець був сам не свій. Увесь час нервував, зривався, навіть іноді відповідав грубощами, що було на нього несхоже. Зачиняв свою кімнату на замок і подовгу вів із кимось розмови по телефону на підвищених тонах. Одного разу Катерина не втрималася і тихенько підняла слухавку у своїй кімнаті, чого до цього ніколи не робила.

– Мене не турбує, де ти візьмеш «бабки», – почула вона грубий голос, пересипаний матючнею. – Ти сам просив дати стільки товару? Сам чи ні?

– Сам, – глухо відповів Сергій.

– Я тебе попереджав, що ти ще шмаркач і не доріс до нього? Відповідай мені: попереджав?

– Так, – відповів Сергій.

– А про таке слово, як «ризик», чув? Чи я тобі не нагадував про це?

– Я все знав, Арсене, знав, – глухо сказав Сергій. – Я ні в чому тебе не звинувачую…

– Ти?! Мене?!

– Я мав на увазі, як свого наставника, вчителя, – почав виправдовуватися Сергій.

– То що тепер робити? Що я повинен шефу доповісти? Що ти все профукав, і в тебе немає грошей?

– Поговори з ним, будь ласка, прошу тебе, Арсене. Попроси його трохи почекати.

– Якщо в тебе зараз немає таких грошей, то де ти їх візьмеш потім? Ти хоч уявляєш, яка це сума? Чи вас навчали такої цифри в інституті, студенте?

– Попробуй запевнити його, що я відпрацюю ці гроші.

– Тобі життя, студенте, не вистачить, щоб їх відпрацювати!

– Усе одно, благаю тебе, поговори з шефом, – Катерина чула, як бринів від хвилювання його голос.

– Я не знаю, що з тобою робити. Ти хоч розумієш, як мене підставив?

– Розумію. Але це не навмисно вийшло.

– Мені від цього не легше. І де ти взявся на мою голову?!

– Благаю тебе, поговори з шефом, скажи йому, що я працював на тебе всі студентські роки й жодного разу не підставив тебе. А зараз… зараз попав у халепу…

– Ти забув, студенте, нашу першу зустріч, коли ти мало не на колінах благав мене про роботу. Пам’ятаєш, як ти розпустив шмарклі і плакався, що у тебе лише мати, батько не допомагає…

– Я це пам’ятаю.

– Так ти забув головне. Я сказав, що дам тобі змогу підзаробляти, але працювати будеш не на мене, а сам на себе, бо я теж не байдикую, а працюю, тільки по-своєму. Згадав, шмаркаче?

– Так, – покірно відповів Сергій.

– Моє рішення таке. Я спробую зараз же переговорити із шефом, але ти ж знаєш, що він – мент, а з ними про щось домовлятися важко. До того ж через те, що ти вухами хлопав, я не збираюся потрапити до нього в немилість.

– Усе одно переговори, прошу тебе.

– Добре. Я на теревені з тобою згаяв стільки часу, стільки дорогоцінного свого часу… Чекай на дзвінок і не здумай писати якісь заяви до міліції чи жалітися мамочці або її хахалю.

– Добре. Обіцяю мовчати.

Катерина ледь встигла покласти слухавку, щоб не почув Сергій. Їй стало тяжко дихати від хвилювання, серце несамовито калатало, у голові шуміло. Її підозри підтвердилися. Син вляпався в якусь халепу, з якої йому важко видряпатися. Вона пішла на кухню, випила склянку холодної води, але це не допомогло. У відчаї схопила мобільника і вже хотіла терміново зателефонувати Сашкові, шукаючи поради, але зупинилася. Незабаром Сергієві передзвонить якийсь Арсен, і вона повинна знову підслухати розмову. «Можливо, тоді стане більш зрозуміло, куди влип Сергій», – вирішила вона й поклала телефон на стіл.

Катерина відкрила кран із холодною водою. Обличчя палало, і вона вмилася, швидко повернула кран, вслуховуючись у тишу. Звичайно, було щось негарне, бридке та принизливе в тому, що їй довелося підслуховувати розмови. Але зараз, коли відчула, як дамоклів меч завис над головою її сина, вона відкинула всі сумніви та рішуче сіла на диван біля телефону. «Швидше верблюд пройде крізь вушко голки, ніж я відійду від нього», – вирішила жінка й стала чекати.

Без краю плинув час очікування, лише ходики на стіні порушували своїм монотонним цоканням мертву тишу.

Катерина здригнулася від несподіванки, коли задзеленчав телефон. Тремтячими руками вона підняла слухавку, піднесла до вуха й затамувала подих.

– Шеф не згоден на відробіток, – почувся грубий голос.

– Ти добре попросив його? – усе ще на щось сподіваючись, запитав Сергій.

– Ображаєш, студенте.

– Що він сказав?

– Завтра ввечері, о восьмій, вийдеш з хатинки, до тебе приїдуть хлопці на чорному «БМВ», вони назвуть суму, яку ти завинив, і далі будеш мати справу з ними. Даю слово, що це круті хлопці, і як вибивати гроші, вони добре знають.

– А ти? Ти будеш з ними, Арсене? Ти ж мене не покинеш у скрутну хвилину? – Сергій був у відчаї.

– Ні, студенте. Я вмиваю руки. Мені цього разу вдалося вийти сухим із води. А якщо за справу береться сам шеф – мені не треба пхати туди свого п’ятака. Зрозумів?

– Та-а-к.

– Попереджаю: будь доволі чемним із цими хлопцями, бо вони жартів не розуміють, враз голову розколють, як грецький горіх, і прізвища не спитають.

– Арсене, хоч підкажи, що мені робити?

– У тебе два шляхи. Або десь знайти, віддати борг і забути, як мене звуть, або замотуйся в ковдру й одразу йди на цвинтар. Перший шлях вірніший, ніж другий. Бо якщо ти будеш на цвинтарі, то все одно хлопці з чорного «БМВ» своє повернуть, але доведеться вже розраховуватися не тобі, а твоїм родичам.

– У мене нікого, крім матері, немає! Не смійте її чіпати! Краще вже мене вбийте! – істерично закричав Сергій.

– Без паніки, студенте! Ти ще не напружувався, щоб знайти гроші, а вже розпустив шмарклі. Я так і думав, що ти – слимак. За все, студенте, у цьому житті треба платити. Щасти тобі!

Катерина поклала слухавку й побігла у ванну, бо їй стало зовсім погано. Відкрила холодну воду та довго вмивалася, потім знесилено сіла на підлогу. Думки зграями снували в голові, заважаючи знайти правильне рішення: чи зателефонувати Олександру, чи бігти за порадою до подруги Лариси, чи поговорити із сином і зізнатися в підслуховуванні. Нарешті вона, все обдумавши, тяжко підвелася, відчувши, як заклякла спина, заніміли ноги і вся вона змерзла так, що цокотіли зуби.

– Сину, – тихенько постукала у двері, – відчини. Є розмова.

– Заходь, там відчинено, – почулося з-за дверей.

Сергій дивився в стелю відчуженим поглядом.

Катря поставила стілець біля ліжка, сіла поруч, поклала долоню на його голову.

– Що ти хотіла, мамо?

– Я хотіла попросити пробачення в тебе за те, що підслухала твою телефонну розмову, – відповіла спокійним голосом.

На її подив Сергій не зірвався з місця, не залементував, а лише приплющив очі.

– Виходить, тепер ти все знаєш?

– Не все. Розкажи мені, щоб я знала, бо, як я зрозуміла, ти зараз у скрутному становищі.

– Це дійсно так.

– Довірся мені, сину. Можливо, усі твої хвилювання – лише буря у склянці води.

– Ні, мамо, фортуна від мене відвернулася назавжди, – із прикрістю та розчаруванням сказав Сергій.

– Не такий страшний чорт, як його малюють. Розкажи мені все, і ми разом знайдемо вихід.

– Я тобі говорив, що підробляю.

– Так.

– Я тримав у таємниці, чим і де заробляю гроші. Ти навіть не здогадувалася про… про… – Сергій замовк і знову заплющив очі. – Мамо, я хотів якнайкраще… Я бачив, як багато тобі доводиться працювати, як ти мила під’їзди, як перекладала ночами тексти, як пекла нишком від усіх пиріжки вночі, а вранці віддавала бабцям на базар, щоб їх продавали.

– Я гадала, що ти про це не знав.

– Я розумів, що ти все це робиш не для себе, а задля мене, щоб я ріс, як діти в повноцінній сім’ї, де є батько. Ти працювала за себе й за батька, тому я його не хочу бачити та не бажаю нічого про нього знати. Я теж хотів чимось тобі допомогти, але розумів, що треба вчитися в інституті, отримати професію… Ще в студентські роки бачив, як деякі мої одногрупники гарно вдягаються, мають у гаманці не кілька гривень, а кілька сотень доларів. Зблизився з ними і… Ще тоді почав підробляти продажем наркотиків.

– Що-о-о?! – Катерина не повірила своїм вухам. – Ти… ти… Ти продавав наркотики?!

– Вибач, мамо, але це так.

– Як? Як ти міг?! Чи ми з тобою не розмовляли на цю тему? Чи ти не погоджувався зі мною, що це зло нашого століття? Чи не ти говорив, що якщо не зупинити цю пошесть, то наступного покоління вже не буде, а якщо і будуть діти, то неповноцінні?!

– Так, казав.

– Виходить, що я з дитинства намагалася тебе вберегти від цієї гидоти й не змогла?

– Я сам ніколи їх не пробував.

– Сам ні, а інших пригощав?

– Я не пригощав, я заробляв на цьому гроші, а вони, як відомо, не пахнуть.

– І ти не задумувався про ті життя, які скалічив?

– Я намагався не думати.

– Тобто ти мені у вічі говорив про шкоду наркотиків, а сам у цей час тримав їх у кишені?

– Виходить, що так. Вибач мені, будь ласка.

– Мій любий, ти зрадив мене, мої принципи, ти плюнув мені в душу, – Катерина знесилено опустила руки на коліна.

– Мамо, я хотів лише трішки заробити, а потім покинути цю справу й забути, як жахливий сон.

– Але не покинув.

– На жаль, так…

– А ти не думав, що міг потрапити до в’язниці на багато років, полишивши мене саму?

– Думав і боявся кожного разу, але легкі гроші так приваблювали, що…

– Ти не міг зупинитися?

– Я вирішив зупинитися, зробити останній крок і забути про все.

– І що ти зробив?

– Вирішив взяти велику партію наркотиків і перепродати її оптом. Якщо б усе пішло за планом, то ми змогли б купити мені житло, погасити твій кредит за машину і придбати для тебе будиночок у передмісті. Мабуть, я дуже захопився, замріявся і втратив пильність. Я спав і бачив твоє радісне обличчя, коли привів би тебе до акуратного двоповерхового будиночка з каміном посеред кімнати, а на подвір’ї – багато-багато зелені та квітів, як ти любиш…

– Мій любий зраднику, розкажи, що сталося далі.

– У мене вкрали всю партію товару, коли я вийшов з квартири за ріг будинку, а мене побили. Далі ти все знаєш.

– Тепер ти винен багато грошей?

– Дуже багато.

– Треба написати заяву до міліції, а Олександр тобі допоможе, підкаже, як краще діяти.

– Що?! Написати заяву, чим я торгував, і сісти до в’язниці?!

– Дійсно, я зморозила дурість. Треба порадитися із Сашком.

– Мамо, ти попросила мене розповісти все тобі, а не йому!

– Завтра приїдуть до тебе круті хлопці, і ти повинен знати, що робити, як себе поводити. Знаєш, що їм казати?

– Ні.

– Я теж не знаю. Від розмови з Олександром нас не поменшає.

– А він не здасть мене до відділку?

– Я не дам йому цього зробити, – Катерина сказала це так твердо, чітко виділяючи кожне слово, що Сергій трохи заспокоївся.

Коли мати казала щось таким голосом, то зупинити її не могло навіть каміння, якби воно посипалося з неба.

Катерина не стала розпитувати сина про те, чи дійсно були в шухляді наркотики, чи ні – і так було все ясно.

«Ти, Ромчику, був неправий, – звернулася вона подумки до друга дитинства, згадуючи недавній сон. – Обманював мене один із моїх чоловіків, а не два, як ти сказав». Жінці було тяжко на душі, вона раптом подумала, що було б краще, якби її обвів навколо пальця Сашко, ніж почути такі новини від єдиного сина.

6

– Порадь, Сашко, що нам робити, – попрохала Катерина ввечері, коли коротко розповіла про все.

При цій розмові Сергія не було. Вона вважала, що їй легше буде знайти спільну мову з коханим наодинці. До того ж у сина після струсу мозку все ще паморочилося в голові, і лікар приписав йому постільний режим.

– Слід надрати йому зад, та нікому, – похмуро відповів чоловік. – І чому ти запитуєш, що нам робити, а не йому? Він вплутався в халепу, став на хибний шлях, зв’язався з криміналом, юрист сраний.

– Я розумію, що він тисячу, мільйон разів не правий, і ти маєш рацію, що відшмагати його не завадило б. Але сталося те, що сталося, а я мати, і прошу тебе, мій любий, зрозуміти мене. Мені дуже боляче, не шматуй мені душу докорами, а порадь, що робити далі. У тебе ж є свій син…

– Мій син ніколи такого не вчинив би.

– Ніколи не кажи «ніколи». Усі ми можемо схибити, можемо заплутатися й наламати дров. Та життя продовжується, і треба якось жити далі. Але як? Я чекаю від тебе, мій любий, поради.

Олександр зітхнув, нервово дістав із пачки цигарку, прикурив. Катерина завчасно подала йому попільничку.

– До прокуратури чи відділку міліції йому потикатися не можна – це факт. По-перше, його одразу ж звинуватять у розповсюджуванні наркотиків у великому розмірі. По-друге, можуть зачепити ще й мене, бо я тут живу. З іншого боку, від нього не відчепляться ті хлопці, доки не отримають свої гроші, бо прекрасно розуміють, що Сергій зараз беззахисний.

– Що ж тоді робити?

– Віддати їм борги і все. До речі, коли ти поїдеш за грошима від продажу будинків?

– На днях будуть готові документи з БТІ, тоді й поїду. А якщо не вистачить грошей?

– Треба буде десь взяти, бо вони не відчепляться.

– А якщо… Якщо втекти звідси?

– Як?

– Просто! Тишком-нишком продати квартиру і кудись зникнути!

– Кинути роботу, кар’єру – коту під хвіст і зникнути?

– Ну, то й що?! Зате син буде врятований!

– Від них, Катрю, на жаль, не врятуєшся втечею. Наркоторговці працюють під прикриттям міліції, і не встигнеш ти виписатися в паспортному столі, як про це їм вже буде відомо, і вас доженуть на виїзді з міста. Цим тільки розлютуєте звіра в клітці, який захоче не лише грошей, а й вашої крові. Утеча – невірне рішення, дуже хибне.

– Що ж залишається? Лише розрахуватися тим, чого немає.

– Не забивай дурним голову завчасно. Нехай завтра піде, поговорить, спробує домовитися на меншу суму, і тоді вже буде видно, що робити далі.

– А якщо його кудись повезуть? Будуть знущатися, бити?

– Цього не буде.

– Звідки ти знаєш?

– Подумай сама. Навіщо їм робити хлопця калікою, коли потрібні лише свої гроші?

– Так, – погодилася Катря. – Ти маєш рацію.

– Не хвилюйся, все буде добре. Діти мають таку властивість – робити батькам прикрості.

– Якщо в мене… Я хотіла спитати в тебе, якщо в мене забракне коштів, щоб з ними розрахуватися, ти мені допоможеш? – наважилась запитати Катерина й одразу відчула, як від сорому запалали щоки, а по спині стік струмочок поту.

– Нехай завтра поговорить, тоді й вирішимо, що робити.

– Дякую тобі, – подивилася на нього вдячно.

– Я тобі казав чи ні, що завтра їду у відрядження? – ніби ненароком запитав Олександр.

– Як?! – Катерина розгубилася. – Як це? Ти мене залишиш у таку скрутну хвилину? Я буду тут сама?

– Завдяки прогресу ми маємо мобільні телефони, і ти зможеш зателефонувати мені в будь-який час.

– А не можна скасувати поїздку?

– Катрю, – Олександр подивився на неї з докором. – Не будь дитиною! Ти розумієш, яка в мене робота? Ми натрапили на слід банди, яка протягом кількох років скоїла з десяток жорстоких убивств, а я повинен у цей час витирати тобі соплі? До речі, ти нічого не розповідала своїй подрузі?

– Ларисі? Ні.

– Нікому нічого не кажи, бо накоїш ще більшого лиха.

– Добре, – сумно сказала Катря і запитала: – Ти надовго їдеш?

– Не хотілося б тебе засмучувати, але, мабуть, надовго.

– Я буду сумувати.

– Я також.

* * *

Катерина з вікна своєї кімнати бачила чорний «БМВ», який під’їхав до будинку. Сергій сів у нього й не виходив з півгодини, які здалися матері цілою вічністю. Потім вийшов і, похнюпившись, пішов додому, а «БМВ» зник так швидко і непомітно, як і з’явився.

– Ну, що? – кинулася до сина.

Сергій стояв із похиленою головою, потім підняв обличчя й подивився на матір сумними, сповненими відчаю очима.

– Це неможливо, – сказав він і зблід.

Катерина підхопила його під руки, повела до кімнати, уклала в ліжко.

Сергій відчужено дивився вгору. В очах – ні надії, ні живої іскринки, лише відчай і туга.

– Спочатку заспокойся, потім поговоримо, – утішала Катерина і сина, і себе одночасно. – Зопалу ніколи не приймаються важливі рішення, бо вони можуть бути хибними.

– П’ятдесят, – тихо, ледь ворушачи розбитими губами, промовив Сергій. – Вони сказали, що я винен п’ятдесят тисяч доларів.

У Катрі похололо в грудях, і вона ледь не втратила свідомості. Але поруч був син, і потрібно було його рятувати, щось говорити, заспокоювати і врешті-решт знайти якийсь вихід.

– Вони вимагають п’ятдесят? – перепитала, щоб розвіяти цю гнітючу тишу.

– Taк.

– Як скоро?

– Дали лише два дні.

– Два дні. Що ще вони казали?

– Більш нічого, – відповів, не дивлячись їй у вічі.

– Не бреши мені, сину. Досить брехні, я сита нею по горлянку. Тебе не було півгодини, і ти говориш, що нічого більше тобі не казали! – підвищила голос Катерина.

– Я спробував домовитися на меншу суму, адже мені нарахували її не по закупці товару, а по продажу.

– І що?

– Не згодилися.

– Що ще казали? Кажи мені правду, якщо хочеш виплутатися з цього павутиння! – наказала Катря так, як робила це, коли Сергійко був малим.

– Мені погрожували розправою.

– Овва!

– Матусю! – Сергій піднявся, з відчаєм та сльозами на очах глянув на матір. – Мені страшно, дуже страшно! Вони не зупиняться ні перед чим! Я бачив їхні очі, вони холодні та жорстокі! Це очі справжніх убивць. Урятуй мене, благаю! Не кидай мене цим вовкам на розправу!

Катерина притиснула до себе його голову, поцілувала в потилицю.

– Мій сину, ти вчинив дуже недобре, але я – твоя мати й нікому, запам’ятай, нікому не дозволю тебе скривдити. Разом ми щось придумаємо, бо немає безвихідних ситуацій. Треба лише знайти цей вихід, правильний шлях.

– Що ми будемо робити? – Сергій вже не стримував сліз. – Де візьмемо гроші?

– Зараз нам обом треба заспокоїтися, щоб щось вигадати. У такому стані ми нічого не зможемо зробити.

– У мене є трохи грошей.

– Скільки?

– П’ять тисяч доларів.

– П’ять?! У тебе, синку, більше, аніж у мене. Ось тобі й на! Оце слухай і рахуй. У тебе п’ять, у мене – дві, за будинки отримаємо дванадцять. Скільки усього?

– Дев’ятнадцять.

– Молодець, добре в школі вчився, – пожартувала Катерина. – Це майже половина того, що потрібно. Решту дістанемо.

– Але де?

– Поки що не знаю. А зараз давай відпочинемо, бо голова вже від думок тріщить. Тобі накапати барбовалу?

– Давай.

– Ось і добре. Зараз вип’ємо по сто грамів розчину й поспимо. А ранок розвіє сум та невеселі думки. Дивись, щось у голову путнє і прийде.

Уранці Катерина підняла важку голову з подушки, коли перші пустуни-промінчики сонця нишком прокралися крізь нещільно затягнуті занавіски, грайливо застрибали по стінах. «Такий чудовий квітневий день, – подумала вона, широко розкривши штори, від чого кімната одразу наповнилася сліпучим світлом. – Сподіваюся, що мої справи в цей день теж посвітлішають».

Вона сиділа на кухні, пила запашну каву й думала про свою подругу Ларису. Знаючи, що та любить зранку якнайдовше повалятися в ліжку, Катря з нетерпінням поглядала на стрілки годинника, які, здавалося, застигли, і час зупинився. Зараз вона піде до Лариси й не буде розповідати, що трапилося із сином, а просто попросить грошей у борг. Звичайно, та дуже цікава й любить пхати свого м’ясистого носа куди не слід, але хто із нас без вад? Катерина спершу думала сказати подрузі, що гроші потрібні їй на термінову операцію, але одразу ж відігнала цю думку, щоб не накликати біди. Вирішила, що просто буде просити виручити її у скрутну хвилину.

Лариса – своєрідна, іноді їй не вистачає вихованості та такту, але в душі добра та подільчива. Кілька разів Катерині терміново було щось потрібно, і Лариса завжди виручала. Одного разу навіть дала свого автомобіля на день, коли сріблястий «Опель» ні з того ні з сього зачхав і не завівся, а вона мусила негайно їхати до якогось села, звідки надійшла серйозна скарга від батьків учнів на завуча школи. «Лариса мені не відмовить», – була впевнена Катерина, коли натиснула на кнопку дзвінка до квартири подруги.

– А, це ти, – промимрила та і смачно позіхнула. – Чого це тобі не спиться? Сьогодні ж неділя.

– Справді? – розгубилася Катря. – Я збилася з рахунку.

Подруга поставила чайник на плиту, сіла за стіл. Без макіяжу, заспана, з розкуйовдженим сухим білим волоссям, вона виглядала не те що непривабливо, а навіть негарно.

– Чула, твого сина побили? – знову розтягуючи в позіханні рота, спитала Лариса.

– Трішки було. Мобільник відібрали.

– От сволота! Отак і ходи по вулицях ввечері!

– Як ти? – задля ввічливості поцікавилася Катря, бо почувалася дуже незручно.

– Я? А що я? У мене все на мазі.

– Це значить, що у тебе все добре?

– Ага, – кивнула кудлатою головою й налила в чашки чай. – А в тебе?

– Не все так, як хотілося б.

– Нам завжди хочеться більше, ніж маємо. Такі ми є, і нічого тут не поробиш. Кажи, що трапилося, бо на тобі обличчя немає.

– Питання життя або смерті. У мене надія лише на тебе, Ларисо, – Катерина перевела подих, бо стало чомусь дуже спекотно. – Мені терміново потрібні гроші.

– Затримують зарплатню, а пора сплачувати внески за кредит?

– Ні. Мені потрібна велика сума.

– Скільки?

– Тридцять тисяч доларів, – на одному подиху сказала Катерина.

– Що-о?! Мені не причулося?

– Ні.

– Навіщо тобі стільки?

– Я ж сказала, що від цієї суми залежить моє життя. Бути чи не бути.

Лариса дивилася на неї округленими очима, як на навіжену.

– Ти можеш мені розповісти, що сталося? – запитала вона.

– Ні, не можу. Але я прийшла до тебе з останньою надією. Зрозумій, що мені дійсно дуже потрібні ці гроші. Ти ж знаєш, що я даремно слів на вітер не кидаю й ніколи нічого не прошу, якщо можу обійтися. Але зараз мені дуже, ти навіть не уявляєш, як конче потрібні гроші, – Катерина говорила схвильовано, з надією заглядаючи у вічі подруги. – Я не маю до кого звернутися по допомогу, якщо ти мені відмовиш.

– Стривай. Ти ж недавно продала в селі будинки?

– Так. Але мені потрібні ще гроші.

– Катрю, я, звичайно ж, дала б тобі їх, але звідки в мене така сума? Я можу тобі хоч зараз дати в борг доларів триста. Ні, стривай, у мене є ще дві тисячі гривень.

– Не треба, – похитала головою Катря. – Мене врятують лише тридцять тисяч доларів.

– Катюшо, не ображайся, але ти несповна розуму. Звідки в мене такі гроші? Я що, донька мільйонера?

– Я знаю, що ти якщо захочеш, то зможеш дістати цю суму.

– Звідки дістати, Катрю?! З кишені? Ось на, дивися, – Лариса вивернула кишені халата. – Я можу побігати по знайомих і нациганити максимум тисячу доларів, і то на кілька днів. Звідки зараз у людей гроші, коли настала криза? У кого був якийсь капітал, то його вклали в різні справи, у нерухомість, бо гроші вже давно ніхто не пхає в панчохи. Хто мав яку готівку, то поспішає скупити нерухомість, доки вона впала в ціні. Криза минеться, об’єкти знову продадуть і на цьому непогано зароблять. Частина людей, які мали надлишок коштів, поклали їх на депозити в банки, щоб жити на відсотки, а зараз ламають голову, як забрати з банків свої кровні. Невже ти думаєш, що я тримала б таку суму грошей під подушкою?

– Господи, – Катерина в розпачі прикрила долонями палаюче обличчя, – що мені робити?

– Якби ти розповіла мені, у чому справа, то щось би придумали. Але скажу тобі одразу: такі гроші ніхто тобі не дасть.

– Дасть! – очі в Катрі загорілись живим блиском. – Я знаю, хто дасть! Дякую, що… вислухала.

Вона зірвалася з місця й побігла додому, залишивши Ларису кліпати очима.

Удома набрала номер Олександра.

– Мій любий, добридень, – жваво привіталася й одразу почала: – Я намагалася сьогодні взяти гроші в борг у Лариси, але марно. І знаєш, що мені спало на думку?

– Кохана, я не зможу з тобою довго розмовляти.

– Я швидко! Але скажи мені відверто, ти мене кохаєш?

– Звичайно. Ти зателефонувала, щоб це спитати?

– Ні, ні, ні! Ти збираєшся зі мною бути й надалі?

– Що за питання, Катрю? Звичайно.

– А як ти дивишся на те, щоб продати мою квартиру, а ми всі переберемося до твого будинку за містом? Є, звичайно, незручності, бо кожного дня потрібно буде добиратися в місто на роботу, а це додаткові розтрати, – Катерина говорила швидко, нестримано, збентежено та радісно, – але ти не хвилюйся, я все компенсую. Я знайду ще один підробіток, буду працювати вдень і вночі, щоб ви, мої любі, ні в чому не відчували потреби…

– Катрю, Катрю, – перервав Олександр, – зупинися. Я був би не проти – чи мені жаль будинку? – але після розлучення ми з дружиною ще не подавали до суду на розподіл майна. Будинок на цей момент належить не лише мені, а й колишній дружині та синові. Для того, щоб поділити майно, треба багато часу…

– Я розумію, – приглушено сказала Катерина. – Ти казав, що в тебе ще є квартира в місті.

– Так. Там живе мій син.

– Ми не змогли б якось потіснитися й пожити разом деякий час? – у Катрі в голові був якийсь туман, і вона чіплялася за все, як потопаючий за соломинку.

– І як ти собі це уявляєш?

– Живуть же якось люди.

– Живуть і бомжі в теплотрасах.

– Тоді нам доведеться наймати житло.

– Катрю, вибач, але мені час іти. Не хвилюйся, я скоро повернуся, і все владнаємо.

– Але ж гроші треба повернути через день…

– Цілую. До побачення, – у слухавці почула неприємне пі-пі-пі…

«Усе одно повинен бути якийсь вихід», – з надією подумала Катерина, коли хвилини розпачу відступили. Вона поїхала до села забрати гроші від продажу будинків. Не стала заходити на рідне подвір’я, щоб не краяти собі серця. Здалеку подивилася на родинні оселі, що сумно споглядали на неї очима-вікнами, склала гроші в сумку – усе, що залишилося від батьків, від їхньої тяжкої праці в колгоспі, та поїхала на кладовище.

Вряд – чотири могили… Катерина присіла на лавку, задивилася на портрети. Бабуся з добрими, лагідними очима, дідусь – веселий, ще молодкуватий, ніжний погляд матері, суворий – батька.

– Мої любі, – ледь ворушачи губами, сказала Катря. – Пробачте мені, що не справдила ваших сподівань. Я почуваюся такою винною перед вами, що немає сил спокійно жити. Знаю, що ви всі жили заради мене, а я все, що ви надбали, вимушена віддати в недобрі руки. Пробачте моєму синові, що так вчинив, і зрозумійте мене. На моєму місці ви б учинили так само, я в цьому впевнена. Якби я помилково потрапила в біду, ви б ніколи від мене не відвернулися, віддали б останнє, що мали. Я теж вчиню так, бо Сергій – моя любов, моя надія, моя кровинка. Пробачте, мої любі, і прощавайте.

Катря поцілувала кожен портрет, залишаючи на них мокрі плямки від сліз. Вона вже прямувала до свого авто, коли вирішила завернути вбік і сходити до могилки Романової матері. Катерина зупинилася біля металевої огорожі, за якою спочивала вічним сном тьотя Валя. І раптом побачила на могилі великий кошик живих червоних троянд. Квіти були зовсім свіжі, ніби їх щойно сюди поставили. Жінка прочинила дверцята, зайшла за огорожу, торкнулася пелюсток, і на її пальцях залишилися крапельки води, які ще не встигло висушити сонце. На кошикові була стрічка з написом. «Люба матусю, пробач, що спізнився. Твій син Роман», – прочитала Катря. Вона озирнулася і помітила, що біля могили зовсім нещодавно хтось позамітав. «Ромко! – застукало в неї у скронях. – Він тут! Він десь тут!»

Жінка побігла до дороги, де залишила свій «Опель», крутила головою на всі боки, намагаючись його побачити. «Ну де ж ти, Ромчику?!» – крикнула вона у відчаї, але її повні розпачу слова розніс вітер над хрестами сумного старого кладовища…

7

– Сину, – Катерина зайшла в його кімнату, сіла поруч, – Я маю рішення.

– Яке? – безнадійно запитав Сергій.

– Ми не будемо віддавати ніяких грошей, – сказала твердо.

– Як це?

– Не будемо, і все! Не підуть же вони до міліції чи до суду?

– Вони просто мене вб’ють!

– Вони блефують. Який сенс їм тебе вбивати? Їм потрібні гроші. Я піду до них сама і скажу, що в нас нічого немає. Далі піде психічна атака, яку ми повинні витримати, і врешті-решт нас залишать у спокої.

– Мамо, ти не розумієш, що це небезпечні люди. Для них головна мета життя – гроші, а людське життя для них нічого не значить, нічого не коштує.

– Я сама їм скажу, що в нас немає грошей. У крайньому разі я буду віддавати їм половину своєї зарплатні. Коли вони приїдуть за грошима?

– Сьогодні о дев’ятій, але ти нікуди не підеш. Якщо хочеш сказати, що в нас нема грошей, то це зроблю я сам, і нехай роблять зі мною, що хочуть.

– Я не дозволю їм робити з тебе цапа-відбувайла.

– Я сам в усьому винен і буду нести свій хрест, – уперто сказав Сергій.

Катерина посміхнулася. Сергій вдався характером у діда, та й у неї, був такий самий наполегливий і впертий.

– Я піду прати, – сказала вона й залишила сина на самоті, прихопивши із собою ключа від його кімнати.

Було за чверть на дев’яту вечора, коли Катерина почула, що син, тяжко зітхаючи, почав збиратися. Вона виглянула у вікно. Чорний «БМВ» вже стояв на звичному місці. Вона тихенько всунула ключа в замок і закрила сина в кімнаті. Швидко взулася, накинула светра та рішуче вийшла з квартири.

Жінка підійшла до «БМВ», і одразу прочинилися передні й задні дверцята. Вона побачила чотирьох молодиків, які дивилися на неї нахабно та насмішкувато.

– Що потрібно? – спитав один із великою, ніби стиглий гарбуз, лисою головою і виплюнув лушпиння від соняшникового насіння.

– Маю до вас справу, – не кліпнувши оком, відповіла Катерина й гордо підняла голову, як робила, коли в неї були важкі коси.

– Нам не потрібні справи, нам потрібні гроші, – відповів гарбузоголовий, і молодики підтримали його жарт гучним реготом.

– Реально, – сказав той, що сидів за кермом.

– Ось бачиш, що мої хлопці хочуть, – кивнув головатий у сторону друзів.

– Ми хочемо грошенят, – кривляючись пропищав молодик із заднього сидіння. – А твій недоносок нам завинив добрячу суму.

– Не смій ображати мого сина! – закипіла люттю Катерина. – Я прийшла сказати, що ви нічого не отримаєте.

– Міша, я розберуся, – сказав хлопець із заднього сидіння і хотів вийти з авто, але головатий зупинив його порухом руки.

– А чому це ти вирішила, що ми нічого не отримаємо? – запитав головатий, що був, напевне, у них за старшого. – Ми завжди отримуємо те, що хочемо.

– Бо у нас нема таких грошей.

– Давай розберемося.

– Реально, – вставив водій своє улюблене слівце.

– Твій сопляк брав товар під чесне слово?

– Так.

– Ми йому повірили, не взявши з нього ні копійки. А чому б і ні? Хочеш накосити бабла – будь ласка, бери, працюй.

– Ре-аль-но, – протягнув водій.

– Я дав йому не свій товар, а шефа. Розумієш?

– Так, – кивнула головою Катерина.

– І ніхто не винен у тому, що твій бовдур виявився хитрою штучкою.

– Ви ж знаєте, його просто пограбували.

– Його обікрали? – велика голова повернулася до молодиків. – Ви чули про те, що хлопчика обікрали?

– Ні, – захитали ті головами.

– Я теж цього не чув і не бачив. І ти не бачила теж. Можливо, він давно зіпхнув товар і водить усіх нас за носа?

– Реально, – озвався молодик за кермом.

– Мій син не міг мені збрехати. У нього вкрали все, що було.

– Можемо і це припустити, але гроші все одно доведеться повернути.

– У нас нема таких грошей.

– Доведеться піднапружитися.

– Ми не можемо їх ніде взяти. Тому я ще раз повторюю, що ви нічого не отримаєте. А якщо будете його переслідувати, то я напишу заяву до прокуратури.

– І твій синочок опиниться за ґратами.

– Разом із вами.

– Нє-а, не вгадала.

– Будете сидіти всі!

– Невірна думка. Ми працюємо під прикриттям ментів – це не секрет, і у нас є гроші, щоб відкупитися, а в тебе їх нема.

– Мій чоловік працює в карному розшуку.

– Налякала!

– Він вас, – Катерина тицьнула пальцем у плече головатого, – усіх засадить за ґрати, а мій син буде на волі!

– Не вийде.

– Чому?

– Нехай спочатку стане твоїм чоловіком. І взагалі, мені набридло це пусте базікання.

– Реально.

– Мені теж, – сказала Катерина.

– Ти, тварюко! – зціпивши зуби, прошипів головатий. – Якщо бабло сьогодні не буде в мене, лети до поховального бюро та замовляй труну для коханого синочка!

– Навіщо вона йому? Самі зариємо його в лісі, – почулося із заднього о сидіння. – Чи довго викопати ямку?

– Сам собі й викопає. Куди подінеться? – вставив слівце водій.

– Не смійте навіть наближатися до мого сина! – визвірилася Катерина. – Бо я спалю цю кляту машину разом із вами, виродки! Мені втрачати нічого!

– Нам, – головатий підніс угору палець із перснем, – теж. Запам’ятай це.

Дверцята машини зачинилися, і нахабні обличчя зникли за тонованим склом. Катерина, не тямлячи себе від люті, швидко пішла геть, потім різко зупинилася, схопила цеглину і вже розмахнулася, щоб пожбурити нею, як хтось схопив її за руку.

– Ти що робиш?! – почула вона знайомий голос, повернула голову й побачила Ларису. – Ти знаєш, скільки коштує скло цього авто?

Катерина зітхнула і з розпачем жбурнула цеглину в густі кущі газону.

– Скільки?! Скільки?! Мені все одно скільки!

– Хто ці люди? – запитала Лариса, беручи її під руку.

– Це люди, яким я винна тридцять тисяч доларів, які ти мені не дала в борг!

– Серйозна сума, серйозні люди.

– Хіба це люди? У них долари замість очей і серця.

– Що ти тепер збираєшся робити? – спитала Лариса, відмикаючи свою квартиру.

– Іще не знаю, – відповіла Катря, вже охоловши.

– Я б тобі порадила не жартувати з такими людьми.

– Мені не до жартів, – сумно зітхнула Катря й швидко зачинила за собою двері.

Уранці вона була вже на кухні, коли з’явився Сергій.

– Мамо, що мені робити? – спитав, сідаючи за стіл, де на тарілці лежало однооке смажене яйце, що вмостилося поруч з апетитним шматочком ковбаси.

– Я спробую сьогодні дістати гроші.

– Але де?

– Якщо вийде, скажу.

– А мені що робити? «БМВ» чатувало біля будинку цілу ніч і зараз стоїть.

– Сиди вдома.

– У мене сьогодні закінчується лікарняний.

– Я продовжу його. Сама.

– Мені конче потрібно бути на роботі. Розумієш, треба терміново оформити одні папери.

– Зачекають.

– Приїхала делегація з Японії, і вони не можуть чекати. Щоби правильно оформити угоду, я повинен бути на робочому місці хоча б зо дві години.

– Тоді зателефонуй на роботу та поясни, що зараз тобі потрібно йти на прийом до лікаря, а після обіду я сама тебе відвезу туди й заберу додому. Можна так?

– Добре. А ти куди?

– Шукати гроші, синку, – посміхнулася Катерина, щоб якось підбадьорити його.

– Якби ж то вони валялися на дорозі, щоб можна було знайти.

– Головне – не падати духом, а вихід завжди знайдеться.

– Будемо сподіватися, – сказав Сергій і спробував ковтнути шматочок ковбаси, але нічого не лізло до горла.

* * *

Катерина стомилася за півдня, оббиваючи пороги банків і кредитних спілок. У жодному з них, навіть під заставу квартири, їй не дали кредиту. Вона була згодна на будь-яку, навіть мізерну суму, але всюди посилалися на економічну кризу та нестабільність ситуації і в країні, і з курсом валюти. Уважаючи, що ще не все втрачено, вона так поспішала в міськвно, що проїхала на червоне світло й ледь не потрапила в аварію. Залишалася надія на одного зі співробітників. Іван Герасимович, простий інспектор, її добрий товариш, мав невелику зарплатню, але його дружина вправно керувала перспективним рестораном китайської кухні в центрі міста, тому в їхній сім’ї гроші водилися. Катерина не стала вдаватися в подробиці, а одразу виклала своє прохання.

– Катерино Максимівно, дорогенька, – сказав Іван Герасимович, – я б із радою душею тобі допоміг, але сама подумай, який підприємець буде тримати вдома гроші? Бізнес живе за принципом: «Гроші повинні працювати», ось вони й працюють. Ми тільки-но встигли викупити приміщення, як одразу взялися до капітального ремонту. Спочатку зробили проект, потім – ремонт зовні, зараз робимо зсередини. Один зал не працював, а це значить, що клієнтів було набагато менше, тепер робимо ремонт у другому. Повір мені, що зробити ремонт у квартирі і в ресторані – різні речі. З тих заощаджень, що ми мали, залишилося дуже мало, а дружина замовила для кухні нове італійське обладнання…

– Я зрозуміла, – приглушено сказала Катерина та сумно подивилася на колегу.

– Ти не ображайся, будь ласка.

– Ні, все гаразд. Вибач, що потурбувала.

Катерина зайшла в кабінет і навіть не помітила безладу на столі, що його влаштував заступник. Вона набрала номер завідуючого обласним відділом освіти. Жінка почувала себе приниженою й ображеною, коли той зміг запропонувати їй лише заробітну плату за три місяці наперед. Це нічого не могло змінити в даній ситуації, і вона повернулася додому стомленою, розбитою, розчарованою.

Сергій вже був вдома і приготував вечерю для матері.

– Матусю, я насмажив картоплі із салом. Хочеш?

– Ні. Дякую, сину.

– Ну, як справи?

– Можна б і гірше, але далі нікуди, – Катерина гірко посміхнулася.

Поки Сергій готував чай із м’ятою та липовим цвітом, Катерина набрала номер Олександра.

– Добрий вечір, мій любий, – привіталася стомлено.

– Привіт, кохана. Як ти?

– Я ніде не змогла дістати потрібну суму грошей, а під вікнами стоїть чорний «БМВ». Постійно.

– Не хвилюйся й нічого не бійся. Віддай, що є, а потім я повернуся, і все якось владнаємо.

– Мені потрібні гроші. Допоможи, – попросила Катря вже без емоцій та хвилювання, ніби заздалегідь знала відповідь.

– Вибач, люба, я не можу зараз говорити.

– Ти мені ніколи сам не дзвониш. Тобі все одно, що зі мною буде?

– Твої хвилювання не коштують виїденого яйця. Усе. Цілую.

Телефон відключився, а Катерина ще довго сиділа в заціпенінні з мобілкою в руках.

– Мамо, чай холоне!

– Добре пахне. Рідним селом, дитинством, – сказала вона, беручи в руки чашку. – Дякую.

– Мамо, мені так прикро за те, що сталося, так прикро!

– Тобі прикро? А мені, сину, дуже боляче, так нестерпно боляче, що іноді здається, що помру від душевного болю, не витримаю його, – сказала тихо. – Сама не розумію, чому люди, яких я найбільше любила, виявилися зрадниками. Колись я без тями покохала твого батька. Якби мої рідні заборонили мені з ним зустрічатися, то я б переступила навіть через них, щоби бути з коханим. Він підло мене зрадив. Потім з’явився ти. Я понад усе любила тебе, вірила тобі, довіряла. А ти йшов до інституту, щоб торгувати наркотиками і вбивати молоді життя. Чи я для цього тебе пестила та виховувала? Я навіть ніколи не могла уявити, що ти можеш цим займатися. Ти, сину, виявився зрадником.

– Ти вважаєш це зрадою?

– Так, бо ти, мій любий, зрадив мої надії, мої сподівання.

8

Катерина з папірцем у руках ледь знайшла серед однакових, ніби близнюки, дев’ятиповерхівок, потрібний будинок. Серце калатало від хвилювання, коли вона піднялася скрипучим ліфтом на п’ятий поверх і знайшла шістдесят шосту квартиру. Перед тим, як натиснути кнопку дзвінка, вона затрималася, щоб угамувати подих. За цими дверима живе чоловік, якого колись палко кохала, з яким будувала плани на майбутнє, від якого народила сина. В іншому разі вона б ніколи не прийшла сюди з простягнутою рукою. Зараз вона почувала себе жебрачкою, але за цими дверима була остання надія на порятунок сина. Катря рішуче натиснула на кнопку.

За дверима почулося шарудіння, клацання замка, і вони відчинилися.

– Ти?! – здивуванню Федора не було меж.

– Я.

– Як… ти…?

– Ти мені сам залишив ось цей папірець з адресою, – сказала Катерина, вловивши запах стійкого перегару, що йшов не лише від Федора, а й із помешкання. – То впустиш мене, чи будемо так стояти?

– Проходь, якщо прийшла.

Катерина зайшла до трикімнатної квартири, що подекуди зберегла ознаки колишньої розкоші. Дорогі занавіски на вікнах були давно не прані й потемніли від тютюнового диму, дорогий диван був засмальцьований на м’яких бильцях, скляний журнальний столик втратив одну ніжку й був підпертий брудними цеглинами. Вона дивилася на Федора, на його давно неголене, брезкле обличчя з почервонілими очима, на брудну футболку, вдягнену задом наперед, спортивні штани з обвислими колінами і не відчувала нічого. Не залишилося ані любові, ані образи, ані ненависті, лише байдужість.

– І що могло привести до мого скромного помешкання таку велику особу? – скривив єхидну посмішку чоловік.

– Не треба блюзнірства, Федоре, – попросила Катря. – У мене є серйозна розмова.

– По п’ять крапель? – підморгнув той. – За зустріч.

– Що? – не зрозуміла жінка.

– Вип’ємо?

– Ні, я за кермом. Як ти живеш?

– Як усі. Живу та й живу.

– Одружений?

– Зараз ні, але завтра – побачимо, – зареготав Федір.

«Який у нього неприємний сміх, – подумала Катерина. – Чи він був таким раніше, чи я не помічала цього? А волосся… Воно сплутане, патлате, брудне. А колись я любила запускати в нього пальці й пестити, пестити…»

– Виходить, ти живеш сам?

– Виходить, що так. Я був одружений три рази, але мені не щастило на жінок.

– А як же кооператив із пошиву взуття? – не втрималася, щоб не вколоти.

– А! – махнув рукою Федір. – Кинула мене ні з чим. Ось так буває, Катрю. Іноді я жалкую про те, що поміж нами сталося, а іноді думаю, що так повинно було бути. Ми з тобою ніби з різних планет.

– Забудьмо. Це все в минулому.

– А я думав, що ти одумалася й хочеш миритися, – Федір знизав плечима. – То чого ж тоді прийшла?

– Ти не цікавишся, як живе твій син?

– Він же не хоче знатися, то чому я маю ним цікавитися?

– Тому що ти його батько.

– Батько, батько, батько, – роздратувався Федір. – А він поцікавився, як живе його батько?

– Ти не сплачував йому аліментів, – ледь стримуючи себе, сказала Катря, – я сама його виховала.

– Ти прийшла мені дорікати?

– Ні, я прийшла просити допомоги.

– Я зараз не працюю, і грошей у мене немає. Здається, він уже доволі дорослий, щоб йому допомагати.

– Я ніколи в тебе нічого не просила, але зараз Сергій потрапив у біду і йому потрібні гроші.

– Він захворів?

– Дякувати Богові, ні. Але він потрапив у халепу, і треба його звідти витягнути. У мене немає стільки грошей, як потрібно.

– Якщо не хворий, то нехай іде й працює, а то зараз така молодь пішла, що…

– Сергій у біді, і йому конче потрібні гроші, – перебила Катерина.

– У біді? А чого ж іще можна було очікувати? Як ти могла виховати нормального хлопця, коли сама була ненормальною? Мабуть, його теж на казочках виростила?

– Федоре, благаю тебе, прошу, молю про допомогу, – незважаючи на образливі слова, звернулася вже зі слізьми на очах. – Допоможи Сергієві, бо він дійсно потрапив у скрутне становище.

– Чим я допоможу?! Чим?! У мене нема ні копійки!

– Продай квартиру й купи собі однокімнатну, ти живеш сам. Навіщо тобі трикімнатна?

– Продай ти свою!

– Попроси в батьків, бо вони ніколи не допомагали онукові після нашого розлучення. Я знаю, що в них є гроші, а онук у них лише один!

– Згадали, що є дідусь із бабусею, – Федір нахабно посміхнувся. – Свої гроші рахуйте, а не їхні!

– Ти ж не даси йому пропасти? – Катерина з надією намагалася зазирнути у вічі Федору, але в них була порожнеча. – Один раз, лише раз за все життя прошу допомогти. Не для себе прошу, для сина! Ти розумієш – для сина?!

– Скажу тобі так, Катрю, – Федір підвівся, став до неї спиною і дивився у вікно. – Квартиру продавати не збираюся. Я ще молодий, і мені потрібно влаштувати своє життя. А кому я буду потрібен без житла? У батьків грошей просити не буду, хоч ти мене заріж. А якби й попросив, то не дали б, вирішили б, що все одно проп’ю. А якщо Сергій потрапив у халепу, то нехай сам виплутується, вже не маленький.

– Йому погрожують.

– То нехай піде до міліції й напише заяву. Не в лісі живемо!

– Його самого посадять за ґрати.

– То буде час на роздуми.

– І це говориш ти?! Його рідний батько?! – спалахнула від гніву.

– Хто батько дитини – знає лише мати, – Федір повернувся та нахабно розсміявся їй в обличчя.

– Наволоч! – кинула вона в гніві й вискочила зі смердючої квартири, голосно грюкнувши дверима.

У Катерини на душі залишився неприємний осад від зустрічі з Федором. Як вона могла бути такою сліпою. «Любов зла – покохаєш і козла», – згадала приказку й посміхнулася. Як же був правий дідусь Орест, коли відчував чорноту душі її нареченого! Було неприємно, нудно, сумно. Катерина за роздумами незчулася, як настав вечір, а Сергій усе ще не повертався додому. У душу прокралася підступна тривога, що заважала їй думати або щось робити. Щоб якось згаяти час, вона спробувала додзвонитися Сашкові, але абонент був поза зоною досяжності. «Кепські твої справи, Катрю», – сказала вона сама собі. Було підозрілим те, що її коханий у цьому останньому відрядженні їй майже не телефонував, не співчував лиху, а поводився так спокійно, ніби нічого особливого не сталося. Можна було припустити, що він дійсно не розуміє тяжкості її ситуації, але хоча б заспокоїти кохану ніжними словами можна було б. «А може, я дійсно все перебільшую, – думала Катря, тиняючись із кутка в куток, – як це роблять усі матері, коли щось трапляється з їхніми дітьми»? Було багато питань, та мало відповідей. А ще й Лариса почала десь пропадати цілими днями, ні з ким словом перекинутися, ні з ким поділитися. Катерина відчула жахливу самотність і, чи не вперше, їй стало дуже страшно.

Щоб хоч щось зробити, щоб час рухався швидше, вона пішла до Ларисиної квартири та полила квіти на підвіконні. Розквітла фіалка радісно споглядала на Катрю синіми очима, коли та підлила в горщика свіжої водички. «Навіть ти, квіточко, – подумки звернулася до фіалки, – не така самотня, як я. Про тебе забула господиня, але я пам’ятаю, турбуюся, а про мене забули геть усі. Навіть Сергія до цього часу немає вдома».

Вона повернулася додому, звично виглянула у вікно. «БМВ» на місці не було. Спочатку Катерина зраділа, подумавши, що молодики, можливо, зникли, бо зрозуміли, що стоять дарма, а потім прийшла страшна думка.

– Синочку, синку, Сергійку, – розпачливо заметалася вона по кімнаті. – Де ти? Що з тобою?

Серце материнське не підвело. Сергій заскочив у квартиру, пробіг повз матір і впав лицем донизу на своє ліжко. Катерина тихенько підійшла до нього, сіла поруч.

– Що сталося, сину?

– Нічого, – відповів, але Катря помітила, як він тремтить від хвилювання.

– Мені можеш розповісти все, я зрозумію.

Син повернув до неї обличчя. В очах – страх, безпорадність, розгубленість та сльози.

– Мамо, я більше так не можу!

Він дивився на матір з надією, а вона не знала, що сказати, як утішити, бо остання надія – візит до його батька – луснула, як мильна булька. Катерина обняла його, і Сергій ткнувся лицем їй у плече й розплакався.

Вона мовчки гладила його волосся доти, доки він плакав, потім тихо сказала:

– Тепер можеш розказати, що сталося?

– Мене… мене… мене вивозили в ліс, – не піднімаючи голови, сказав Сергій. – Це так страшно, мамо, так страшно!

– Тебе били?

– Краще б побили!

– Зґвалтували?

– Ні. Але це не люди, а нелюди якісь!

Катерині кортіло дорікнути, що не треба було мати справи з такими виродками, але стрималася, бо докори кидати було вже пізно.

– Що вони з тобою зробили?

– Вимагали гроші.

– Це зрозуміло. А ще що?

– Вони примусили мене рити собі могилу. Розумієш, мамо, який це жах, коли обіцяють тебе поховати живцем у могилі, яку ти сам повинен викопати! Вони знущалися, розповідаючи подробиці, як я буду там помирати від задухи, від нестачі повітря, як земля до болю тиснутиме на все тіло так, що не можна буде ворухнути навіть пальцем, а ґрунт при кожному подиху буде забивати мені ніс, горлянку, легені…

– Досить! – зупинила його Катерина. – Досить переживати це знову. Вони будуть тобі телефонувати?

– Так. Завтра вранці.

– Не знаю як, але вблагай їх зачекати лише тиждень. Скажи, що рівно через тиждень ти повернеш їм весь борг.

– Мамо, звідки в нас такі гроші?

– Ти зрозумів, що я тобі сказала? Вигадай що-небудь, скажи, що візьмемо кредит чи ще щось.

– Ми зможемо віддати їм усю суму?

– Так.

– Де ми візьмемо гроші?

– Іще не знаю, але я щось придумаю.

Сергій трохи заспокоївся, підняв на матір почервонілі очі.

– Мамо, дай мені адресу батька, – попросив.

– Навіщо?

– Він нам ніколи не допомагав, не сплачував аліментів, то піду до нього, буду повзати на колінах перед ним, лизати, як цуценя руки, називати татусем і молити про допомогу. Не був він разом із нами, але батьківські почуття повинні ж у нього залишитися? Як ти думаєш, допоможе мені?

– Ні, – сказала впевнено.

– Чому ти так думаєш?

– Бо я вже була там, – Катря зітхнула.

– Хоч щось у нього до мене залишилося?

– Уважай, що в тебе нема батька!

9

– Сину, – звернулася Катерина до Сергія вранці за сніданком, – у мене є пропозиція. Якщо хочеш, то приєднуйся.

– Щиро сказати, у мене на цей момент одне бажання – виплутатися з цієї неприємної історії й забути все, як страшний сон, – відповів Сергій, відсунувши від себе тарілку з кашею, – але я готовий тебе вислухати.

– Коли я прокинулася сьогодні вранці, виглянула у вікно й побачила, що день повинен бути обов’язково сонячним та світлим, то мені нестримно захотілося поїхати на свою батьківщину. Навіть не можу пояснити, чим викликаний такий душевний порив, але серце рветься до рідного села так, як ніколи. Давай плюнемо на все, покинемо всі турботи й негаразди в місті та поїдемо відпочинемо хоча б годинку!

– І де ж ми там зупинимося?

– Поїдемо до лісу, сходимо до річки, пройдемося луками. Ну як? – Катерина звично розтріпала долонею волосся сина.

– А «БМВ»? Уже чатує на нас?

– Він ніби вріс у землю під вікнами. Нехай роблять, що хочуть, а ми все одно поїдемо!

– Вони будуть чекати до кінця тижня, але, що далі?.. Ми…

– Далі? – перебила Катерина, бо вже дуже стомилася від тяжких думок та неприємних розмов. – Далі буде все в руках Всевишнього. А сьогодні ми маємо чудовий весняний ранок і спробуємо просто відпочити. Чи не так, мій любий?

– Гаразд! Їдемо зараз?

– Хоча б чаю попив.

– Потім, мамо, потім, – підвівся Сергій.

На столі залишилася неторканою їжа та чашка з охололим чаєм.

Катерина впевнено тримала кермо в руках, коли їхала до рідного села. Чомусь цього дня вона прокинулася вранці з відчуттям змін на краще й сповнена світлих надій. Зупинила авто на узбіччі дороги, вийшла з нього, вдихнула повітря на повні груди. Сонце повільно вставало над зеленим чагарником, а дерева стояли тихо, зачаровані вранішніми змінами. На їхніх ніжних зелених, ще клейких, листочках грали чудесними барвами великі краплі вранішньої роси. Вони світилися в перших несміливих променях сонця різними кольорами, злегка тремтіли на молодому листі, а потім падали донизу й розсипалися, ніби барвисті скалки, та губилися десь у траві. Усе завмерло навколо в урочистій тиші, бо в небі поступово, не поспішаючи, але владно підіймалося яскраве сонце й заливало золотим світлом усе навколо, пробуджуючи до нового дня, до життя.

– Як же тут гарно! – захоплено сказала Катря й поглянула на сина.

– Кожні двадцять чотири години настає це диво, а ми все кудись поспішаємо, летимо на роботу, штовхаємося в натовпі так, що не маємо часу подивитися на народження нового дня. А якби ми це могли робити щодня, то на землі було б менше зла, – примруживши очі назустріч сонцю, сказав Сергій.

– Якби ми залишилися жити в селі, то мали б таку змогу.

– Не треба шкодувати за минулим.

– Це я вже чула від когось… А, згадала. Так мені казала Лариса.

– До речі, де вона поділась? То жодного дня не було, щоб не забігла чи вона до тебе, чи ти до неї, а зараз кудись зникла.

– Не перебільшуй. Я не можу сказати, що не могла без Лариси прожити й дня, але мені її бракує. Я теж помітила, що вона почала дуже часто кудись зникати. А що поробиш? У неї багато справ на роботі. До того ж вона самотня, їй треба влаштовувати особисте життя. Вона тобі не подобається?

– Я до неї не бігаю на побачення, то чому б вона мала мені подобатися? – перевів на жарт Сергій. – І дядька Сашка вже давно немає.

– Усе робота, усе справи, – зітхнула Катерина.

– А в мене складається таке враження, що коли ми опинилися у скруті, то залишилися самі. Усі делікатно та непомітно відійшли вбік і почали займатися своїми справами.

– Не звинувачуй їх, мій любий, бо ніхто не зобов’язаний вирішувати наші проблеми. Поїдемо до річки?

– Давай, – погодився Сергій.

Тиха річечка була чудова у вранішньому промінні! Сонячні промені впали на її води та заграли міріадами блискіток. Катерина підійшла до старезної товстої верби над тихою заплавою, подумки привіталася. Вона пам’ятала тут усе до дрібниць. Ось її міцне покручене коріння, що виглядало над водою, тріщина на стовбурі, відчахнута блискавкою велика гілка. Як і колись, у прозорій воді – зграйки веселих мальків, тихий шум води та село, що розкинулося, розтяглося понад річкою. Катерина з болем у душі подивилася на рідне дворище. Будинки звідси було погано видно, бо вони потопали в буйній зелені саду. Виднівся розлогий кущ бузку, що вкрився цвітом, та верхівка старої груші.

– Поїхали до лісу, – запропонував син.

– Добре, – погодилася й відійшла від верби, що була німим свідком того дня, коли біля неї Федір кинув образливі слова: «Смердюча селянка в калошах!» – слова, які змінили звичний устрій життя й змусили її поїхати звідси.

Катерина не стала їхати лісом в авто. Покинула машину на узбіччі, і вони пішли росяною травою. Здалося, що ліс пам’ятав її, не забув і зустрів радісно. Катерина вдихала свіже вологе повітря й не могла ним надихатися.

– Повітря таке чисте, хоч пий його, – ніби прочитав її думки Сергій.

– Ти говориш, як дідусь Орест, – посміхнулася Катерина.

Вона знайшла галявину, де густа трава була схожа на суцільний зелений килим, лягла на землю, підклала руки під голову.

– Земля холодна та ще й трава мокра, – зауважив син.

– Дарма, – відповіла вона, дивлячись у небо, де в бездонній синяві завис жайворонок, розливаючись у пісні.

Сергій пішов поблукати лісом. А Катерина відчула, як її тіло вбирає в себе живильні та цілющі сили землі, як воно наповнюється енергією, як росте в ній жага до життя. Утома поступово покидала тіло, входила в землю, а краплі вранішньої роси ніби вливалися в неї, додаючи сил.

Жінка втратила відлік часу, дивлячись то в небо, то на верхівки дерев, що загравали із сонячними променями, то на сіреньку пташку, що весело перелітала з однієї гілки на іншу. Ніби не було прожитих у місті двадцяти років, ніби вона ніколи не покидала рідне село.

– Мамо, там ціла галявина якихось блакитних та жовтих квіточок, – підійшов до неї Сергій. – Назбирати тобі букетик?

– Не треба, мій любий, усе живе має право на життя.

– Дивись, – Сергій простягнув якийсь листочок. – Там ціла галявина суниць. Вони ще не цвітуть, але ягід буде дуже багато.

Катерина, що вже простягла руку до листочка, різко її відсмикнула, ніби від слизької гадюки.

– Ну то й що? – байдуже спитала, дивлячись кудись вбік.

– Може, приїдемо, коли достигнуть ягоди?

– Ні! – відповіла різко.

– Але чому? Чому ти так не любиш суниць? Вони так гарно пахнуть.

– Бо в мене на них алергія.

– Лише на суниці?

– Так. Поїдемо вже додому?

– Як скажеш, – Сергій жбурнув у траву листочок із суничного кущика.

Вони повільно проїхали вулицею, де стояли вже не їх будинки, та звернули на трасу, Катерина впевнено натиснула на педаль газу.

– Мамо, я так каюся за те, що накоїв, – сказав Сергій. – Якби ти знала, як я жалкую!..

– Є каяття – немає вороття. Якби я тебе не розуміла, то чи б робила все, щоб допомогти?! Але за все в цьому житті треба платити, сину.

– І чим же ми заплатимо?

– Заплатимо, – упевнено сказала жінка. – Розрахуємося дорогою ціною і поховаємо твоє прикре минуле, щоб ніколи більше про нього не згадувати.

Сергій тяжко зітхнув. А Катря поверталася до міста, сповнена душевної й фізичної енергії та сподівань на краще.

Жінка помітила чорний «БМВ» позаду себе ще тоді, коли вони їхали в село, але нічого не сказала синові, бо авто трималося від них на великій відстані. Зараз відстань між ними і чорним автомобілем невблаганно скорочувалася, хоча вона деякий час намагалася від нього відірватися.

– Мамо, вони їдуть за нами, – сказав Сергій і подивився на матір наляканими очима.

– Нехай собі їдуть, – спокійно відповіла вона й зменшила швидкість, – дамо змогу нас обігнати.

«БМВ» гучно просигналив, обганяючи їхній «Опель», та різко загальмував попереду, перекриваючи шлях. Катерина натиснула на гальма.

– Мамо, що буде з нами? – Сергій пополотнів.

– Нічого не буде, – відповіла, – я сама з ними поговорю.

Вона сміливо вийшла з авто, зачинила за собою дверцята, підійшла до «БМВ». Тоноване віконне скло безшумно та плавно опустилося, і в ньому з’явилася велика гарбузяча голова з нахабно перекошеною посмішкою.

– Пташок закортіло послухати? – гигикнув молодик. – На природу потягло?

– Що потрібно?

– Лише бабло і більш нічого. Квіточки з лісу нас не цікавлять.

– Реально, – почулося знайоме з авто.

– Ви отримаєте своє вчасно.

– Сподіваюсь, що ти нас за лохів не маєш?

– Сприймаю за охорону. Ви приклеїлися до асфальту під нашими вікнами, чи що?

– Уважай, що так.

– Живете в автомобілі?

– Га-га-га! – почулося з авто. – Реально!

– Не хочете їсти? Спати?

– За такі бабки і ти б не їла, і не спала б.

– Не остогидло?

– Що не остогидло?

– Немитими сидіти в салоні і нюхати вонючі шкарпетки одне одного?

– Ображаєш, – на великому лобі головатого з’явилися зморшки. – За це можна й по пиці отримати!

– А ти спробуй, спробуй-но! Давай! Тільки де тоді свої бабки візьмеш?

Головатий пильно подивився своїми маленькими очицями, посадженими близько біля носа, смачно сплюнув на асфальт та сказав:

– Ти гарна баба! Чому я тебе не зустрів при інших обставинах?

– І що було б?

– Можливо, я б на тобі навіть одружився.

– Не вийшло б, – Катря скептично посміхнулася.

– А це чому ж?

– Бо твоєю дружиною має бути диня.

– Хто?

– Диня.

– Яка диня?

– А ти подумай на дозвіллі під нашими вікнами, часу вільного в тебе вдосталь, то й відгадаєш мою загадку, – кинула зухвало та пішла до свого авто.

Вона зачекала, доки «БМВ» звільнить проїжджу частину, повернула ключ запалювання й повільно, але впевнено поїхала попереду.

– А чому його дружиною повинна бути диня? – запитав Сергій.

– Пам’ятаєш пісеньку?

Обізвалась жовта диня,

Гарбузова господиня:

«Іще живі, ще здорові

Всі родичі гарбузові»,

– проспівала Катря. – Він схожий на гарбуза, то й дружина в нього повинна бути диня.

Сергій розсміявся, він сміявся довго, до сліз:

– Ну ти й вигадала, мамо! І як я не зрозумів одразу? Він дійсно схожий на гарбуза!

– На великого та стиглого гарбуза з нашого городу. Пам’ятаєш? – щиро сміялася Катря чи не вперше за останні тяжкі дні.

10

Минуло п’ять днів, за які нічого не змінилося, і Сергій не знаходив собі місця, бо до кінця відведеного йому терміну залишалося лише два дні, а грошей ще не було. На його подив, мати після поїздки в село вела себе спокійно та впевнено. Загадка вирішилася одного дня, коли він лежав на ліжку у своїй кімнаті, поринувши в невеселі думки.

– Сергію, – Катря тихенько причинила за собою двері. Була збуджена, на щоках палав рум’янець. – Благаю тебе, не кажи мені зараз нічого та не смій перечити. Ти вплутався в халепу й попрохав мене про допомогу. Я пообіцяла витягти тебе з цього лайна і зроблю це. Там, у кімнаті, на нас чекають люди з агентства нерухомості, нотаріус та покупці. Зараз ми продамо свою квартиру, і весь цей жах закінчиться.

– Мамо! – аж підскочив на місці Сергій. – Ми не можемо залишитися на вулиці!

– Не лементуй, бо люди почують. Багато людей не мають свого житла й нічого. Зараз не час щось обговорювати або сперечатися, тому спалюємо кораблі й умиваємо руки. А житло собі ми ще купимо з тобою. Так?

– Мені треба щось тобі сказати, – зам’явся Сергій і якось знітився, але Катерина цього не помітила.

– Не зараз. Ходімо. Потрібно, щоб ти підписав папери.

– Мамо, не можна цього робити, не зараз, – Сергій схопив матір за руку. – Матусю, прошу тебе, вислухай мене і зрозумій…

– Сину, – відвела його руку. – Я вислухаю тебе іншого разу, а зараз ходімо, люди чекають, і я не хочу, щоб вони почули про всі наші негаразди. Не будемо при них виносити бруд із хати.

Сергій зупинився перед дверима в нерішучості, щось обдумуючи.

– Зараз я все підпишу, але мені треба негайно сходити в одне місце, – сказав він.

– Добре, добре, – похапцем відповіла жінка й широко відчинила перед сином двері.

Катерина залишилася вдома сама. Увесь час гнала від себе, як спасівську муху, гнітючу думку про те, що це вже не її житло. Вона домовилась, що зможе пожити тут ще з тиждень, доки знайде собі щось та перевезе речі. Серед тяжких думок була лише одна втішна: її син врятований.

Катря відрахувала п’ятдесят тисяч доларів, склала в пакет. На столі залишилося дві тисячі. «Не так вже й багато, – подумала вона, – а якщо подивитися з іншого боку, то не так вже й мало. У крайньому разі на перший час вистачить».

Вона вже домовилася з Іваном Герасимовичем, що поживе в нього на дачі до пізньої осені, бо вони з дружиною якраз шукали когось, хто б доглядав влітку садок та город. За житло не треба буде платити місяців зо п’ять, але треба буде їздити на роботу до міста. Це потребує додаткових коштів, але ненадовго, бо з липня вона піде у відпустку. Тоді отримає зарплатню й відпускні, а Сергій буде добиратися до роботи автобусом. Восени вона із сином переїде до міста в наймане житло, а вже навесні закінчить виплачувати кредит за авто й одразу ж його продасть. До цього часу будуть удвох працювати, де тільки можна, підзароблять грошенят і зможуть купити хоча б кімнату в гуртожитку. А там… Там буде видно, головне, щоб спекатися цих нахаб під вікном.

Катерина зателефонувала Олександрові.

– Мій любий, – радісно сказала вона, не приховуючи свого збудження, – можеш мене вітати: я маю потрібну суму, щоб розрахуватися з цими виродками!

– Поздоровляю, кохана, – почула вона рідний, радісний голос. – Ось бачиш, як усе добре вийшло, а ти так хвилювалася. Я ж казав, що ти перебільшуєш. Ти віддала їм гроші?

– Ще ні, але зараз віддам. Ти не хочеш запитати, де я взяла гроші?

– Я тільки-но збирався це зробити.

– Ми продали квартиру. Нам тепер доведеться винаймати житло деякий час.

– Нічого страшного в цьому немає, Катрю, – лагідно сказав Олександр. – Щось вигадаємо, ти ж сама сказала, що це лише тимчасово, деякий час. Я скоро повернуся, і в нас усе буде добре. Так, люба?

– Звичайно.

– Ти не боїшся віддавати гроші синові для передачі цим моральним виродкам?

– Боюся. Тому віднесу їх зараз сама, поки Сергія немає вдома.

– Правильно зробиш, а то ще кудись вляпається.

– Тепер вже не вляпається. Буде наука на все життя.

– Сподіваюся, що так.

– Мій любий, коли ти повернешся?

– Незабаром. Уже скоро, люба, скоро. Цілую тебе.

– Я теж.

– Катрю, ти зателефонуй мені, як повернешся додому, а то я буду хвилюватися й думати, чи все гаразд.

– Добре. Чекай на мій дзвінок за десять хвилин.

Катерина схопила пакет із грішми та вискочила з квартири в домашніх капцях, навіть забувши перевзутися. Вона підбігла до «БМВ», і дверцята одразу ж відчинилися.

– Рахувати будеш, чоловік дині? – Катерина простягла пакет.

– Аякже! – гарбузоголовий розтягнув задоволену посмішку. – Гроші люблять рахунок!

Він забрав пакет і почав діставати стопки грошей, перетягнуті червоною тоненькою гумкою, акуратно викладаючи їх на сидінні автомобіля.

– Тут п’ятдесят, – закліпав очима.

– Так. П’ятдесят, – впевнено сказала Катря.

– А де решта?

– Яка… решта? – у Катрі похололо в грудях від недоброго передчуття.

– Ще двадцять п’ять.

– Ти що?! З глузду з’їхав?! Син винен був п’ятдесят!

– Сімдесят п’ять! – витріщився на неї головатий. – Я з першого дня назвав твоєму бовдурові цю цифру! Він що, дебіл?! Чи я щось вигадав?

– Реально, сімдесят п’ять, – визирнув з-за гарбузячої голови водій.

– Тоді віддай мені гроші назад, – Катря простягла руку, але її зап’ястя міцно, до болю, стисла сильна рука головатого.

– Навіщо? – свердлив її очима.

– Принесу за два дні, як і домовлялися, всі сімдесят п’ять.

– Не вийде, кралю, – головатий дихнув їй в обличчя часниковим запахом. – За два дні або приносиш решту, або будеш не тільки моєю динею, а й усіх моїх хлопців. Ти і твій виродок, що водить і нас за ніс, і тебе також. Я зрозумло кажу?

– Пусти руку, боляче.

– Ти ще не знаєш, як це – боляче, а мої хлопці вміють зробити ой як боляче!

– Реально, – протягнув водій.

Головатий відпустив руку Катрі.

– Він, – Катерина вказала на водія, – ще хоча б одне слово знає?

– А навіщо йому щось знати? Його діло працювати, кермо крутити й забирати гроші в тих, хто не хоче з ними добровільно розлучатися.

– А загадку мою відгадав?

– Поки що ні, але не сумнівайся – відгадаю.

– Піднатужся, щоб відгадати, – у голосі Катрі забриніли нотки іронії.

– А ти – теж, де гроші дістати.

– Спробую.

– Спробуй, спробуй.

Катря, не тямлячи себе від гніву на сина, що її обманув, швидко зайшла у квартиру, попрямувала до його кімнати. Сергія вдома ще не було. Схопила телефон, щоб зателефонувати Сашкові, але абонент був поза зоною досяжності. Розпачливо жбурнула телефон на диван, забігала по кімнаті.

– Як він міг?! Як він міг? – стукало в скронях, викликаючи несамовитий біль у голові, у грудях, у всьому тілі.

Лише кілька хвилин тому вона почувалася майже щасливою, задоволеною, що всі ці страхіття закінчилися, а виявилося, що найстрашніше ще попереду. Так, найжахливіше, бо тепер вона не знала, що робити далі. Звичайно, можна продати за копійки автомобіль, закрити кредит і вилучити якісь кошти. Але ж знову забракне грошей, щоб спекатися чорного «БМВ».

Катря не помічала, скільки часу швидко ходила туди-сюди, аж поки почула, що все її тіло палає вогнем чи то від утоми, чи від хвилювання. Вона зайшла у ванну кімнату, швидко скинула з себе одяг і стала під холодний душ. Стояла, як укопана, доки не почула, як цокотять від холоду її зуби. Закрила кран, розтерла холодне тіло рушником, накинула теплий та м’який махровий халат. Трохи заспокоївшись, подумала, що не буде кричати на Сергія, коли той повернеться додому, а поговорить з ним і спочатку дізнається, чому він назвав їй не ту суму. А потім доведеться знову ламати голову, де брати гроші. «Не кину ж я напризволяще свого сина», – подумала Катря й виглянула у вікно, сподіваючись, що «БМВ» зник з грошима, але той стояв на звичному місці.

Катря подивилася на годинник. Була вже восьма година вечора, а сина все ще не було. Вона спробувала ще раз зателефонувати Сашкові, але марно. Щоб якось заспокоїтися, дістала із сумки ключі від Ларисиної квартири й вирішила сходити навідати скромну синьооку фіалку на підвіконні, а заодно й полити її водичкою.

У Лариси були важкі металеві двері, що вели до квартири. Коли їх відчиняли і з’являвся протяг, то ці двері мали дурну звичку гучно ляпати. Подруга збиралася звернутися до фірми, що їх встановила, щоб усунути цей недолік, але не доходили руки. Тому і вона сама, і Катерина виробили звичку відчиняти їх тихенько та притримувати, щоб гуркотом не турбувати сусідів. Катерина легенько повернула ключ у замку, притримала двері, зайшла, тихенько зачинивши їх. Спочатку їй здалося, що Лариса вдома, бо було чути чийсь голос. Катря вже хотіла, як зазвичай, гукнути подругу, але до її слуху донісся чоловічий сміх.

«Можливо, у квартирі грабіжники?» – майнула в неї думка, і вона завмерла, прислухаючись до звуків, що долинали із спальні. Вирішила, що прийшла невчасно, бо Лариса, напевне, була не сама, але голос чоловіка, що розмовляв із подругою, здався їй дуже знайомим.

Катерина навшпиньки підійшла до спальні й прислухалася. Іншого разу вона швидше б віддала відсікти свою руку, ніж підслуховувати чужі розмови, але їй чомусь здалося, що голос чоловіка не лише знайомий, а й схожий на голос її Сашка.

– Головне, що ми тепер маємо гроші, – сказала Лариса. – А інше не має значення Згоден?

– Угу, – промурмотів чоловік, і Катря не зрушила з місця, бо не зрозуміла ще, чий це голос.

– Так що все ж таки, будемо робити з ними: вкладемо в будиночок у Криму чи поїдемо відпочинемо? Я так давно не відпочивала з таким чоловіком, як ти, коханий.

– Я все думаю, Ларочко, як тобі спало на думку заробити такі гроші на звичайній крейді? – мовив чоловік.

Катрю ніби хто ошпарив окропом. Там був її Сашко! У голові зашуміло, загуло, запаморочилося, але жінка зуміла встояти на ногах, лише сперлася спиною на прохолодну стіну.

– А ось так і спало! – засміялася Лариса. – Бо живу тут давно і знаю Катьку як облуплену. Звичайно, вона – добра душа, і обдурити її простіше не буває. І синок у неї пішов – теж лох. Ось я й вирішила організувати вашу начебто випадкову зустріч у ресторані.

– Саме тоді, коли від подруги пішов запах грошей?

– Ой, яка вона мені подруга?! Після того як ти із нею переспав, я її стала ненавидіти! І тебе ревную тепер!

– Ну що ти, Ларочко, – заспокоїв її Сашко, – я й спав із нею лише два рази. Сама розумієш, що мені було бридко, але що зробиш, коли це потрібно для діла?

Не тямлячи нічого, Катря, похитуючись, вийшла з квартири, притримала важкі двері, повернула ключ у замку, зайшла до кімнати, тяжко опустилася в крісло й заціпеніла. Важко було повірити в те, що вона почула. Майже неможливо! Жінка сиділа довго, не маючи сил навіть ворухнутися. Хотілося кудись зникнути, розтанути в повітрі й забути про все, що з нею трапилося. Стільки років пролетіло з того часу, як її почуття були розтоптані, спаплюжені коханим чоловіком, що вона вже ні на що не сподівалася. Але почуття скресли, запалали новим полум’ям так, що зовсім її засліпили, так, що не зуміла розгледіти, хто був із нею поруч. Подруга, якій довіряла стільки років, виявилася хитрішою за лисицю; коханий, що її підло зрадив і використав; син, що обманював стільки часу. Було соромно, огидно, бридко й дуже боляче.

Коли повернувся додому Сергій, то побачив матір, що сиділа в темряві.

– Мамо, що трапилося? – кинувся до неї, бо на її обличчі не було жодної кровинки.

– Мої любі, – ледь ворушачи пересохлими губами, тихо сказала Катря, – мої любі, ви всі – зрадники. Зрад-ни-ки.

Вона навіть не посміхнулася, а лише тінь смутної посмішки промайнула по її блідому обличчю й одразу ж зникла.

– Матусю, рідненька, – заметушився Сергій, – я зараз принесу тобі заспокійливого.

Він майже силою влив крізь щільно зціплені зуби воду з краплями й затряс матір за плечі, намагаючись привести до тями.

– Мамочко, матусю, рідненька, що з тобою? – заглядав він у її очі, що дивилися кудись крізь нього.

Тоді змочив рушника холодною водою, протер матері обличчя та руки, що безсило звисали.

– Ну скажи хоч словечко, мамо, – благав, але марно. – Я зараз викличу швидку.

Сергій кинувся до телефону й почав похапцем набирати потрібний номер.

– Не треба…

Він сів біля ніг матері, почав цілувати її холодні руки.

– Матусю, пробач мені, пробач, будь ласка, – тихо просив, поклавши голову матері на коліна. – Я так люблю тебе. Я дійсно хотів заробити грошей, щоб купити для тебе будиночок, щоб заплатити кредит, мати свій дах над головою…

Катерина погладила волосся сина. Перед нею був її Сергій, Сергійко, синочок – єдиний, найдорожчий у всьому світі, для якого вона жила до цього часу й повинна жити далі. Що варті її образи на подругу чи зрада коханого чоловіка в порівнянні з бідою, що нависла над сином?! Та навіть саме її життя… Аби лише із сином було все гаразд!

– Зроби чаю, будь ласка, – попросила, – бо я чомусь дуже змерзла.

– Я зараз, – підхопився Сергій, побіг на кухню і вже за дві хвилини простягнув матері чашку.

– Як ти любиш, – посміхнувся, – солодкий і міцний.

– Дякую, – кивнула. – А тепер скажи мені, мій любий, скільки ще залишилося підводних каменів?

– Що… що ти маєш на увазі? – розгублено запитав Сергій.

– Чому ти мені не зізнався, що завинив сімдесят п’ять тисяч, а не п’ятдесят?

– Звідки ти знаєш?

– Бо я віддала п’ятдесят і дізналася про решту боргу.

– Я… Я намагався домовитися, щоб відпрацювати ці гроші…

– Знову торгувати наркотиками?

– Ні! Ні! І ще раз ні! – замотав головою Сергій. – Я хотів сам віддати їх частинами, але… але вони не погодилися. Потім я намагався взяти гроші в борг у знайомих, на роботі, але все марно. Сьогодні я хотів тобі зізнатися в усьому, але прийшли ці люди, і ти мене не дослухала. Тоді я вирішив підписати документи й поїхати до однієї людини, бо був впевнений на дев’яносто дев’ять відсотків, що мене не залишать у біді…

– Хто ж ця людина?

– Я був у батька, – глухо сказав Сергій і похилив голову.

– І що?

– Я не можу тобі передати і ніколи не розповім у деталях, як я принижувався, ставав перед ним на коліна, плакав і просив допомоги. Мамо, він мені відмовив. Розумієш? Від-мо-вив!

– Не треба було до нього йти. Чи ти мені не повірив, що я була в нього?

– Я думав, що він тримає в душі образу на тебе, а не на мене.

– А виявилося?

– Що в нього взагалі немає душі.

– Червива душа.

– Що?

– Так колись сказав про Федора дідусь Орест.

– А ще я був у своєї бабусі.

– Ти був у Поліни Лаврентіївни?! – здивувалася Катря.

– Так, – Сергій обняв матір за шию. – По батьковій лінії в мене дуже-предуже бридкі родичі.

– А по материній – дуже гарні, але їх нема вже з нами, – зітхнувши, вона гірко посміхнулася й розтріпала синову чуприну.

11

То була тяжка ніч. Катерині треба було осмислити все, що трапилося вдень, і зробити висновки. З роками вона виробила в собі звичку ніколи зопалу не приймати ніяких рішень, доки не розставить усе на свої місця, як книжки на полиці: за розмірами, за авторами, за жанрами або навіть за кольором обкладинки. А ще Катря до того, як когось осудити чи в чомусь дорікнути, намагалася знайти мотиви вчинку тієї чи іншої людини. Для цього вона уявляла себе на її місці, проживала умовно якусь частину чужого життя.

Чи могла вона звинуватити Сергія в брехні? Так, бо брехня, якою б вона не була, не має права на виправдання. Але, поставивши себе на місце молодого сучасного хлопця, жінка могла зрозуміти його порив легко заробити великі гроші. Не знаходило лише виправдання те, що Сергій як юрист, як її син, як просто чуйна до людських доль людина, зовсім не думав про молодих людей, яких калічать наркотики. Катерина почувала себе в певній мірі винуватою перед сином, бо не змогла йому придбати дорогі речі, купити власне житло чи авто. Якби ж у нього був порядний батько, то все було б інакше. І знову жінка звинувачувала себе в тому, що колись помилилася у виборі чоловіка й син зростав без батька. Чи не це почуття провини змушувало її працювати ночами, економити на собі, щоб він не відчував матеріальної скрути?

Їй було шкода Сергія, який наївно, мов хлопчисько-підліток, мріяв купити їй власний будиночок за містом, який потопав би в зелені дерев та квітах. І зараз він хотів пожаліти матір і назвав меншу суму боргу. «Хотів як краще, а вийшло як завжди», – спливла на думку приказка. Добрі були в нього наміри, але шлях вибрав для їх здійснення не той, зовсім не той, який треба.

Катерина знову перевернулася в ліжку на інший бік і почала думати про Ларису та Олександра. Вона подумки поставила себе на місце сусідки й намагалася її зрозуміти. Лариса їй нагадала хижого звіра. Різниця була лише в тому, що звір полює на жертву через те, що хоче їсти, і він не має вибору, а апетит Лариси не мав меж. Катерина проковтнула її наживку, як дурна риба без мізків. Ще й закохалася в цього чоловіка з першого погляду та нічого не помічала навколо.

Від цієї думки їй було соромно, бо вона повністю довіряла Сашкові, будувала райдужні плани на майбутнє, мріяла про їхнє сімейне життя, кохалася з ним, а виявилося, що він йшов від неї до сусідки. Якби Сашко просто зрадив з якоюсь жінкою, то вона, можливо, це зрозуміла б. Але її любий був коханцем Лариси, і вони вдвох розробили план, як витягти з неї гроші. З підслуханої розмови Катерина зрозуміла, що цей план виник у голові Лариси. Як же було боляче зараз думати про те, що люди, яким так вірила, вирішили підло її обдурити й забрати все, що вона мала! Ні, не все. Вона винна ще двадцять п’ять тисяч доларів – майже астрономічну суму. Катря хотіла навіть піти зараз до сусідської квартири й сказати, що все знає, й вони не отримають більше ні цента, але, все проаналізувавши ще раз, зробила висновок, що вона на гачку, з якого зірватися вже не може.

Пекельно тяжка ніч. Безсонна. У голову лізли різні думки. Іноді не хотілося жити. Але в кімнаті за стіною був її син, її довічна любов, її радість і біль. Він був у небезпеці, і Катря як мати повинна зробити все можливе й неможливе, щоб врятувати його. Вона зробить це, якщо навіть це коштуватиме їй життя. Але як? Хто допоможе? Хто підкаже? Хто втішить? Хто розрадить? Нема в неї нікого. Одна зі своїм горем, зовсім одна. «Брехня, – Катерина гірко посміхнулася, – тепер зі мною буде жити подруга на ймення Самотність».

Ніч, як довгий рік, закінчилася, за вікном почало сіріти, а Катерина так і не змогла зімкнути очей. Вона освіжила палаюче тіло холодним душем, попила кави. У цей час почула, як у сусідки гепнули металеві двері. Катря зірвалася з місця, прожогом кинулася до вішалки в коридорі, де висів кітель, курточка та штани Олександра, схопила їх і відчинила навстіж двері. Прямо перед нею стояла Лариса, розгублена, з дурнуватою посмішкою на обличчі, й кліпала своїми невиразними очима.

– Забирай це лахміття! – вона пожбурнула одяг Сашка на Ларису. – Бо воно бридке, брудне й липке, як і ти сама!

Катря з розмахом гучно гепнула дверима, закрила на замок. На мить їй здалося, що зачинилися не двері, а їй перекрили подих. Вона зробила кілька глибоких вдихів та видихів. На душі відчулося полегшення.

– Що трапилося? – перед нею з’явився заспаний та розгублений Сергій.

– За одним минулим я вже зачинила двері, – відповіла задоволено.

– Ні, дійсно, що тут відбувається? – запитав син, протираючи очі.

– Іди вмийся та приходь снідати. Я все тобі розповім, – відказала Катря й пішла до кухні.

12

Настав день, коли Катерина мала розрахуватися з гарбузоголовим. Вона почувалася розгубленою й безпорадною, бо вдома було лише дві тисячі доларів. З пекучим болем у душі Катря кілька разів заходила до кімнати сина, і він кожного разу піднімав на неї очі, в яких були питання й надія. А вона нічого втішного не могла сказати, бо до цього часу не знала, що робити далі.

З плином часу стіни кімнати, стеля почали на неї тиснути так, що забракло повітря. Катерина втішала себе думкою, що безвихідних ситуацій немає, треба лише знайти цей вихід. Раніше це спрацьовувало, а зараз… Зараз вона більше не могла сидіти серед цих тяжких стін, що вже їй не належали. Одягла свій улюблений чорний, у дрібний білий горошок сарафан, взула лаковані чорні босоніжки на високих підборах, провела по волоссю гребінцем перед дзеркалом. На неї дивилася все така ж гарна, як і раніше, Катря, лише очі не сяяли жагою життя, а були стомлені та сумні.

– Ти куди, мамо? – почула позаду стурбований голос.

– Нікуди не ходи. Незабаром повернуся, – відповіла й швидко схопила свою чорну сумочку з ключами від «Опеля».

Катерина довго їздила вулицями великого та безглуздого, метушливого міста, не відчуваючи нічого. З неї ніби витягли душу, залишивши жахливу порожнечу. Вона без уваги кидала погляди на проспекти, що блищали склобетонними вікнами новобудов, ковзала байдужим поглядом по перехожих, що поспішали у справах, потім кружляла вузькими провулками передмістя, де стояли, щільно притиснувшись, приватні будинки, але ніяк не могла зібратися з думками. Була порожнеча не лише в душі, а й у голові.

Вона помітила, що закліпало червоним вогником око на панелі авто, і звернула на найближчу автозаправку.

– Скільки вам? – запитав її хлопець у синій спецівці.

– Повний бак, – відповіла так, що не пізнала свого голосу.

Треба було їхати додому, де чекав син. Уявила, як він вийде зустрічати її, подивиться з надією їй у вічі, як зміниться надія на відчай.

– Я не витримаю цього! – сказала вона голосно, ніби хтось міг почути її слова. – Більше не можу! Не можу так!

Катря не помітила, як зопалу натиснула педаль газу, як в цей час попереду неї перед світлофором стишив свій хід легковик, який чомусь опинився зовсім близько. Вона натиснула гальма, але було вже запізно. Почувся звук металу та поштовх, що одразу привів її до тями.

«Лише цього мені бракувало», – подумала з розпачем й вийшла з авто, бо назустріч квапився чоловік – власник автівки.

Катря вже уявляла, який шквал лайки зараз на неї поллється, але завмерла на місці, не вірячи своїм очам. Назустріч їй ішов Роман!

– Ромку! – вирвався в неї радісний оклик.

– Катря?! – усе такі ж ясні його очі засвітилися подивом і радістю.

– Ромчику! – не тямлячи себе від радості, жінка забула про все й кинулася в обійми старого друга.

– Катрю, Катрю, Катрусю, – стис він її в обіймах і не міг більше нічого сказати.

– Ромцю, Ромку, Ромчику, – повторювала вона, притиснувшись до його теплих грудей, – Ромчику!

Нараз Катрі здалося, що не було більш аніж двадцяти років розлуки, що перед нею все той же надійний, добрий і вірний друг, який ладен завжди прийти на допомогу, не потребуючи нічого взамін.

Але позаду вже сигналили автівки, різноголосі звуки клаксонів змусили Катрю повернутися в реальність, і вона легенько відсторонилася від нього.

«Дурна, – подумала. – Можливо, в авто сидить його дружина або діти, а я прилипла, як до рідного».

– Я так радий тебе бачити, Катрю, – сказав Роман, не відпускаючи її руку.

– Я теж, – Катря відчула, як вогнем палають її щоки від збудження. – Але ми заважаємо машинам рухатися.

– Справді? – посміхнувся він. – А я й не помітив.

Жінка не могла відірвати від нього погляду. Роман змужнів, став ніби вищим, але залишався все одно таким, як раніше: світле волосся, добрі лагідні очі, відкрита щира посмішка.

– Давай приберемо з дороги машини, а то нас зараз водії почнуть бити, – сказав він, усе ще не відпускаючи її руку.

– А ти дозволиш мене побити? – посміхнулася.

– Ніколи в житті, але можуть мені підфарбувати око, – пожартував Роман. – А цього б не хотілося в такий день.

– Який такий?

– Коли зустрів тебе, – сказав він і побіг до своєї автівки.

Катерина припаркувала «Опеля» позаду його чорного «БМВ». Увесь цей час вона не зводила очей з його машини. Зараз, коли зустріла Романа, їй одразу стало спокійніше. Жінка не знала, чи одружений він, чи ні, чи є ще хтось в його авто за тонованим склом, але відчула одне: тепер усе буде добре. Поруч із ним завжди було добре, надійно, спокійно. Він ніколи, із раннього дитинства, не залишав її в біді, і завжди виникав поруч, коли була потрібна його допомога, був її надійним другом, її помічником, її порадником. Завжди знав, що робити і як правильно вчинити. І їй зовсім неважливо, хто сидить у салоні його авто. Важливо лише те, що в найскрутнішу хвилину, коли самотність і безпорадність почали її нещадно жерти, з’явився він. «Ромку, Ромчику, Ромцю», – шепотіли її губи, як заклинання.

– Я розбила тобі скло на фарі, – винувато сказала, кинувши погляд на задню частину «БМВ».

– Дарма, – махнув рукою. – Це такі дрібниці. До того ж якби ти цього не зробила, то ми б сьогодні не зустрілися.

– Мабуть, так.

– А ти все така ж, Катрю.

– Яка?

– Гарна.

– А ти став кремезним, мужнім, а був худеньким, з довгою та тонкою шиєю, – сказала вона, чомусь згадавши випускний вечір у школі.

– Катрю, ти нікуди не поспішаєш?

– Ні. А що?

– А я запізнююсь до друга на день народження. Поїхали до нього, там і поговоримо. А то стоїмо посеред вулиці, як сироти.

– Але ж мене туди не запрошували. Чи не буде це нечемно з мого боку?

– Там нікого не буде. Збиралися просто посидіти удвох за столом годинку-дві й усе. Тож поїхали? – Роман узяв її за руку й Катря відчула, яка в нього сильна і в той же час м’яка та ніжна рука.

– Поїхали!

Катря сиділа поруч Романа в салоні його авто і вперше за останні тижні відчувала приємний душевний спокій. По її обличчю блукала легка задоволена посмішка. Уперше за довгі роки їй стало затишно й надійно. Вона добре знала, що роки можуть змінити людину до невпізнанного, але була впевнена, що цього не трапилося з її колишнім другом. Про це свідчив вираз його простодушного відвертого обличчя і голубі очі, які блищали від щастя так, що здавалося, з них ллється яскраве світло, що може зігріти її змучену душу, змусить забути всі життєві негаразди і змінити плин життя на краще.

– Нам далеко їхати? – запитала Катря.

– Ні, зовсім поруч. Ми ненадовго, так, задля пристойності. Я навіть не можу назвати Миколу своїм найкращим другом, але ми підтримуємо дружні стосунки впродовж багатьох років, – говорив Роман. – Він живе сам, то я й вирішив заїхати до нього й привітати.

– Це добре, коли ти самотній, а до тебе хтось приїздить, вітає з днем народження, – сумно сказала вона.

– Бачу, що в тебе не все гаразд, але поговоримо про все пізніше. Добре, Катрю?

– Якщо знову не загубимося.

– О, ні! Тепер, коли я тебе знайшов, уже не дам тобі загубитися.

– Це я тебе знайшла, – посміхнулася вона, – коли клюнула залізним дзьобом твою автівку.

– Ніколи не думав, що аварія може принести мені стільки радості, – засміявся Роман, а разом із ним і Катерина.

Микола виявився привітним, зовсім лисим чоловіком років сорока п’яти, що проживав у великому двоповерховому будинку за високою цегляною огорожею.

– Рею, замовкни, – звернувся він до пса, що несамовито гавкав, – це свої, свої.

Пес недовірливо оглянув гостей, настовбурчивши вуха, незадоволено рикнув та пішов до будки, загримівши ланцюгом.

– А я не сам, – сказав Роман, пропускаючи Катрю вперед.

– Добридень, – привіталася та.

– Це добре, що не сам, – господар простягнув руку жінці для привітання. – Мене звуть Микола, можна Лисий.

– Краще вже Микола, – посміхнулася вона й потисла руку, на якій помітила безліч малюнків татуювання. – Катерина.

Катря відчувала себе вільно серед чоловіків, з якими сиділа за столом. А ті жартували та сміялися, не лізучи їй у душу, не питаючи зайвого. Вона поглянула на масивний годинник, що стояв на каміні. Була вже сьома вечора. Час ішов швидко й непомітно, а вдома на неї чекав із надією син. Тут було добре, але проблеми не вирішувалися. Катря зітхнула й запитала:

– У вас є телефон?

– Ось там, у сусідній кімнаті, – указав рукою Микола. – Вас провести?

– Дякую.

Вона зайшла до невеликої кімнати, що слугувала хазяїнові за робочий кабінет. Ціла стіна була заставлена полицями з книжками, у кутку примостився невеликий диванчик для відпочинку, телефон і комп’ютер – на робочому столі. Кругом царював деякий безлад. Катря сіла в шкіряне крісло, набрала домашній номер.

– Сину, це я, – сказала тихо, щоб не чули чоловіки. – Як справи?

– Кепські, – схвильовано відізвався той. – Це не люди, а якісь фашисти. Вирішили мені влаштувати психічну атаку. Телефонують без упину, я беру слухавку, бо чекаю від тебе дзвінка, а вони кажуть: «Або гроші, або смерть» і відключаються. Менш ніж за хвилину все повторюється. І так вже третю годину! Мамо, я не витримаю всього цього! Я більше не можу! І де ти пропала? Я вже не знаю, що й думати!

– По-перше, мій любий, заспокойся, бо ми не можемо так себе катувати через цих виродків. По-друге, я зустріла свого старого друга…

– Мамо! Я тут втрачаю розум, а ти спокійно гуляєш із старим другом!

– Не підвищуй на мене голосу, сину, я цього не заслуговую.

– Вибач. Здають нерви. Я вже сам не знаю, що роблю, що говорю. Мабуть, втрачаю глузд.

– Тепер слухай мене уважно. Якщо ці ідіоти ще раз зателефонують, то скажи їм, що гроші будуть обов’язково.

– Він тобі пообіцяв?! – зрадів Сергій.

– Я не вмію брехати, сину, тому скажу відверто – я ще не розмовляла з ним на цю тему, але впевнена, що мій друг мене не залишить у біді. Він повинен допомогти знайти якийсь вихід.

– Чому ти так думаєш?

– Бо ще ніколи в житті він мене не зрадив, не покинув напризволяще. Я не знаю, що ми зробимо далі, як будемо діяти, але впевнена на всі сто відсотків, що мій друг мені допоможе. Тобі треба лише вмовити цих бовдурів зачекати ще три дні.

– Мамо, ти ж знаєш, що вони мені вже не повірять.

– А куди їм подітися? Скажи, що мати зустріла друга, у якого є гроші, треба лише зачекати три дні. Вигадай що-небудь. Скажи, що кошти надійдуть на його рахунок за три дні, чи ще щось правдоподібне. Попроси їх не заважати нам і дати спокій на три, лише на три дні. Добре, сину?

– Гаразд. Спробую.

– Давай я тобі передзвоню за п’ять хвилин.

Катря поклала слухавку й лише тепер помітила серед паперів на столі п’ять розкритих бланків паспортів. На деяких із них вже були вклеєні фото, інші мали лише записи прізвищ, імен та по-батькові, а два були ще зовсім чисті. Шухляда була відкрита, і вона побачила там кілька військових квитків, трудових книжок та печаток. Катря одразу здогадалася, чим займається господар і звідки в нього стільки татуювань.

Спливло п’ять хвилин, і вона знову зателефонувала додому.

– Ну що, сину?

– Вони згодилися, але за умови, що кожен день ще буде набігати по п’ятсот доларів.

– Навіть так? – по її спині пробігли мурахи. – Ти згодився?

– А що я мав робити?

– Правильно вчинив.

– А далі? Що далі, мамо?

– Далі? Або пан, або собака здохне.

– Мамо, вони знають, що ми продали квартиру й уже тут не прописані. Знають також, що ми незабаром маємо покинути це помешкання.

– Ну, то й що?

– Сказали, що втекти з міста нам не вдасться.

– Утекти? – перепитала Катерина й кинула погляд на два чисті бланки паспортів. – Ми ще подумаємо, як діяти далі.

– Мамо, ти скоро повернешся додому?

– Не знаю.

– Не залишай мене, будь ласка, самого вдома, бо я за себе не ручаюся.

– Мій любий, усе буде добре. Чекай на мене, я незабаром повернуся.

– Я з нетерпінням буду чекати.

Вона повернулася до чоловіків, які вже заварили каву.

– Хлопці, я п’ю каву і залишаю вас. Мені треба повертатися додому.

За півгодини вони з Романом під’їхали до її будинку.

– Катрю, я не можу тебе ось так відпустити, – сказав той. – Ми не бачилися стільки років…

– Ромчику, у мене до тебе теж злива запитань, але зараз я повинна бути вдома, – сказала Катря, глянувши на чорний «БМВ» під своїми вікнами.

– Давай зустрінемося завтра й поговоримо. Можемо ми кинути усі справи, забути про них хоч на день і поспілкуватися?

– Добре, – згодилася Катря. – Ти мені вибач, Ромцю, але в мене до тебе є велике прохання.

– Для тебе – що завгодно зроблю.

– Коли я ходила телефонувати, то здогадалася, чим займається твій друг.

– Це його справи.

– Я не про те. Мені потрібні два паспорти. Негайно. Завтра ж.

– Катрю, – Ромко не приховував здивування. – Ти що? Пов’язана з криміналом?

– Я все тобі розповім, але не зараз. Ти можеш їх зробити для мене та мого сина?

– Ну… Узагалі можна, – знизав плечима Роман.

– Ось, – Катря дістала з портмоне дві фотокартки, що залишилися від паспортів, простягла їх Романові. – Скільки це буде коштувати?

– Для тебе безкоштовно. Але ти можеш сказати, навіщо тобі вони?

– Пізніше, Ромчику, не зараз. Микола зможе їх зробити до завтра?

– Гадаю, що так.

– Добре. Це дуже добре. Якби ти знав, Ромчику, яку робиш мені послугу! Як я тобі вдячна! Я пішла?

– Зажди, Катрю. Назви хоча б, які прізвища туди вписати. До речі, яке ти зараз носиш прізвище?

– Гутник. Дотепер я була Гутник. А завтра? Треба подумати. Іванових та Петрових і так занадто багато, – жінка задумалася. – Хочеться, щоб щось було рідне, не чуже. Ось! Я буду Мальва! Це були улюблені квіти моєї бабусі, то нехай залишиться про неї добра згадка на все життя.

– А ім’я?

– Нехай буде Катерина, бо я не зможу звикнути до іншого. По-батькові я буду Орестівна. А сину дам дівоче прізвище моєї матері – Гавриленко, ім’я – Сергій, татове – Максимович. Все запам’ятав?

– Так.

– Я побіжу. Зустрінемося завтра.

– Ні, Катрю, спочатку обміняємося номерами телефонів, і запиши мені свою адресу, бо знову десь загубишся, – посміхнувся Роман.

– Ось моя візитівка.

Жінка й сама не зрозуміла, як вийшло, що вона простягла руку й погладила Романове волосся. Воно було м’яке, навіть ніжне. Приємне на дотик та тепле, як його посмішка.

13

Роман привів Катерину до приміщення великого нічного клубу, майже в центрі міста. На склі вхідних дверей була табличка «Зачинено», але він відчинив замок своїм ключем і вони, минаючи пусті принишклі зали, опинилися в невеликій кімнаті.

– Заходь, – посміхнувся, – та будь як удома.

Катерина сіла за великий стіл, застелений білосніжною скатертиною, з цікавістю оглянула кімнату. Тут було доволі-таки затишно. Приглушене м’яке світло, що лилося з бра, плазмовий телевізор на стіні, м’які та зручні шкіряні стільці, у кутку – величезний акваріум із великими та лінивими темно-сірими тиляпіями. Катерина мимоволі задивилася, як самки відкривали повільно роти й випускали з них своїх маленьких діточок, які жваво розгулювали кілька хвилин поміж зеленими заростями водоростей. У цей час батько мальків ревниво їх охороняв, а потім давав непомітну команду, по якій рибки хутко знову ховалися в роті матері.

– Твій кабінет? – запитала Катря.

– Кави? Чаю? Соку? – замість відповіді запитав Роман, сідаючи напроти та звичним рухом натискаючи на пульт телевізора.

– Кави, – відповіла Катря й на мить замислилась, вслухаючись у джазову мелодію, що завжди примушувала її відчувати й думати одночасно.

– Це Рівз, – сказав Роман, кинувши погляд на екран.

– Я знаю.

– Романе Павловичу, – двері прочинилися, і в них з’явилася усміхнена молоденька офіціантка в коротенькій спідниці, що робила її довгі ноги ще стрункішими. – Ваша кава.

– Дякую, Лесю. Прослідкуй, щоб мене не турбували.

– Добре, – слухняно відповіла дівчина й зникла за дверима.

– Ти тут працюєш? – Катерина вдихнула аромат запашної кави.

– Узагалі-то… так.

– Директором?

– Звідки ти таке взяла? – посміхнувся Роман, не зводячи очей із Катерини.

– З того, як ця дівчина зверталася «Романе Павловичу».

– Кажуть, що красива й водночас розумна жінка – рідкісне поєднання, але в тобі все це є в дуже гарній гармонії. Розкажи мені, як ти жила ці роки, як живеш зараз.

– Хіба можна розповісти про все пережите за однією чашкою кави?

– Ми замовимо ще одну, потім ще і ще. Я не бачив тебе стільки років, і в мене росте цікавість усе більше і більше…

– Ромцю, ти виконав моє прохання?

– Звичайно. А як же інакше? – відповів Роман і поклав на стіл два новенькі паспорти.

Катерина відкрила один, другий, прочитала «Мальва Катерина Орестівна», «Гавриленко Сергій Максимович», якось невесело, лише кінчиками вуст, посміхнулася:

– Ти не забув мій день народження. А звідки ти знаєш, коли народився мій син? Я тобі цього не казала.

– Я все знаю. Принаймні знав про тебе все, доки ти жила в селі. А потім… Потім було не так, як хотілося.

– Мрії не здійснилися?

– Життя їх відкоригувало.

– Що я тобі чи Миколі за це винна? – запитала Катерина, ховаючи новенькі паспорти до сумочки.

– Візит до мене додому на ямайський ром.

– Я навіть не чула про такий.

– Тоді варто скуштувати цей янтарний напій.

– Добре. Скуштую, коли запросиш у гості.

– Я вже тебе запросив.

– Як? Зараз?

– Авжеж. Тут добре, але вдома краще. Тож їдемо? Там спокійніше, і ніхто не буде заважати нам спілкуватися.

– Поїхали, – згодилася Катря.

Коли вони вийшли з клубу, вона звернула увагу на величезні літери його назви «Роір».

– Що означає назва «Роір»? – запитала вона, коли «БМВ» вже їхав по широкому проспекту міста.

– «Ро» – перший склад мого імені, – пояснив Роман, – «Ір» – перші літери імені моєї дочки Іринки.

– У тебе дочка? Чи ще є діти?

– Ні. Лише донька.

– Уже доросла?

– Так. Навчається в Німеччині.

– І на честь директора клуб назвали його іменем?

– Я ж казав, Катрю, що ти не лише гарна, а й розумна, – засміявся Роман, але нічого більше не пояснив.

Їй кортіло запитати про дружину, але вона делікатно промовчала й сиділа тихо, поринувши у свої думки, доки авто не зупинилося біля приватного будинку за містом.

– Прошу, – Роман ввічливо прочинив дверцята автомобіля.

За хвилину Катря опинилася серед такого розмаїття рослин, квітів, дзюркотливих струмочків, що їй здалося, що вона потрапила в райський закуток.

– Господи, як тут гарно! – вихопилося в неї.

А ще тут, серед розкішної зелені, вона помітила альтанку, зроблену з різьбленого дерева й густо обплетену виноградною лозою.

– Твоя мрія здійснилася? – указала рукою.

– Так. Я таку уявляв у своїх хлопчачих мріях, але вона повинна бути в нашому селі, – відповів Роман, і в його очах майнула тінь смутку. – А ще я в ній завжди уявляв тебе.

Катря нічого не відповіла, лише зітхнула.

Будинок ізсередини її вразив не менше, ніж подвір’я. Усе було бездоганно виконано в азіатському стилі фен-шуй. Була помітна рука досвідченого дизайнера, який так уміло зміг поєднати дерево та метал, вогонь у витонченому камінні та невеличкий фонтан біля порцелянової статуетки дівчини з розкосими очима.

Від усього великого помешкання віяло тишею, спокоєм, світлом і затишком.

– Фен-шуй – мистецтво вітру та води? – спитала Катря, з цікавістю оглядаючи приміщення.

– Не лише. Це спосіб життя, завдяки якому людина піднімається на вищий рівень сприймання навколишнього середовища. Фен-шуй працює не лише з простором, але і з часом. У різні періоди життя людині відкриваються різноманітні можливості, доля дає різні шанси, навіть пророкує зустрічі.

– Учення фен-шуй допомогло тобі придбати престижний нічний клуб у центрі міста та цей будиночок? – у голосі Катрі прозвучала легка іронія.

– Можливо, – серйозно відповів Роман і додав: – Це дуже давня наука. Якщо вона залишилася живою до цього часу, то, напевно, у цьому щось є. Чи не так?

– Я не знаю. Моє життя було заповнене роботою, тому я не мала можливості вивчити цю науку.

– Я сам зробив перші кроки назустріч удачі. А зараз точно розрахував нашу зустріч.

– Як же?

– За допомогою фен-шуй, – посміхнувся Роман. – Ми ще встигнемо поговорити, і я тобі розповім багато цікавого про те, як ця наука вміло поєднує в собі елементи містики, гарного смаку і здорового глузду. Але ти обіцяла випити зі мною ямайського рому. Тож сідаймо за столик!

Роман сидів навпроти Катрі в тіні абажура, зробленого з гофрованого алюмінію, і розсіяне світло додавало в романтичну атмосферу якусь ноту таємничості та чарування. Чи то фен-шуй, чи ямайський ром, чи відкрита, щира, щаслива посмішка Романа зробили Катрю більш розкутою. Вона ніби скинула із себе ту напругу, що накопичувалася в ній роками, і почала розповідати Романові про пережите. Мабуть, чи не вперше в житті вона могла говорити про все відверто, нічого не приховуючи, не боячись, що скаже щось не те або неправильно висловить свою думку. Вона розповідала все-все: як кохала Федора, як він її обізвав смердючою селянкою, як тікала в безвість, полишаючи близьких людей, як мила в під’їзді запльовані сходи, як таємно пекла ночами пиріжки, а вдень робила кар’єру, як шукала свою половинку, але не знаходила. Не криючись, Катря розповіла, як повірила Сашкові, покохала його, а потім дізналася про зраду і змову з колишньою подругою, підслухавши їх розмову. Вона майже дослівно передала слова Лариси й Сашка про неї, лише не сказала про якусь крейду, бо ні тоді, ні вже опісля не надала цим словам ніякого значення. Роман уважно слухав її, дивлячись прямо у вічі.

– Ось так я залишилася жебрачкою, – закінчила розповідь. – Ні, жебрачка не має боргів, а я ще й винна велику суму.

– Це ще як сказати, – зауважив Роман.

– Вони не відчепляться від нас, а я вже не знаю, що робити. Почуваюся загнаною в глухий кут, де можна битися головою об стіну, але від цього нічого не зміниться.

– Як, ти кажеш, прізвище цього Олександра?

– Величко. Заступник начальника карного розшуку.

– Та-а-к, – протягнув, замислившись, Роман. – Скоріше за все, це і є Великий.

– Великий?

– Це його прізвисько серед наркоторгівців.

– Ти… ти… якось пов’язаний з наркоторгівлею?

І Роман почав розповідати про себе, починаючи з того часу, як потрапив до Афганістану, як зміг врятувати свого командира Івасюка Івана Микитовича, встигнувши пораненого посадити у гвинтокрил, а його самого душмани захопили в полон. Тоді й отримала мати звістку, що її син зник безвісти.

Отримала й померла, а Івасик, як його всі звали, якого солдати поважали й любили, зробив усе, щоб організувати визволення полоненого рядового Волоха Романа.

– Так вже трапилося, що я врятував життя Івасикові, а він – мені. З того часу ми з ним стали як брати, бо дружба афганців – не просто дружба. Це щось інше, надійне, на все життя.

Роман розповів, що після повернення в Україну Івасик почав торгувати наркотиками, які переправлялися з далекого Афганістану. Були тяжкі часи, і командир запропонував йому, як старому другу, долучитися до цієї справи. Він погодився, бо не мав за душею ні копійки, а Івасик працював під надійним міліцейським прикриттям. Справи пішли добре, і все було б гаразд, якби не трапилось так, що дружина Романа почала сама вживати наркотики.

– Я боровся з цим, як міг, – зітхнув. – Силою відвозив її на лікування, а вона тікала звідти, але додому не поверталася, знову йшла до своїх друзів-наркоманів.

– А донька? Як же Іринка?

– Наркоманія – настільки тяжка хвороба, що змушує забути все заради заповітної дози, навіть рідну дитину. Іринка була завжди зі мною.

Катря бачила, як тяжко йому було розповісти про смерть дружини від передозування, бо він почувався винним у цій трагедії, але мовчки слухала, відчуваючи, що йому необхідно виговоритися. Роман розповів, що смерть дружини докорінно змінила його погляди на життя, і він вирішив ніколи не мати нічого спільного з наркоторгівлею.

– Івасикові я врятував життя, тому мені було неважко зійти з того шляху. Якби на його місці був хтось інший, то це було б нелегко. Я покінчив із наркоторгівлею та розпочав нове життя з вивчення фен-шуй.

– Можна запитати, як тобі вдалося збудувати клуб у такому престижному місці?

– Якраз були вибори міського голови, і я запропонував йому взаємовигідну угоду.

– Можна поцікавитися, яку?

– Він мені допомагає отримати клапоть землі в центрі міста під забудову, я будую перший у місті клуб для молоді, вільний від алкоголю та наркотиків, де молоді люди будуть не лише культурно відпочивати, а й одержать можливість займатися в різних спортивних секціях, які фінансує цей же міський голова, а я, де тільки можна, прославлятиму його заслуги. І знаєш, Катрю, це спрацювало. Він був обраний ще на один термін.

– А ти свого слова дотримав?

– Звичайно! У моєму клубі немає ніяких наркотиків та амфетамінів. Батьки, коли знають, що їхні діти відпочивають у «Роірі», спокійні. Я й сам веду гурток для юнаків із рукопашного бою.

– Я помітила, які в тебе біцепси, – посміхнулася Катря.

– Я розумію твого сина, який потрапив у халепу з наркотиками, але не треба впадати у відчай. Я зустрінуся з Івасиком, і він мені не відмовить у допомозі.

– Чим він зможе допомогти?

– Він контролює весь наркобізнес у місті, тому дізнається і про цих хлопців із «БМВ», і про Величка. Про борг забудь, я все владнаю.

– Справді?! – очі Катрі засвітилися, радісно заблищали. – А коли ти зможеш усе дізнатися та владнати? Вибач, що запитую, але я вже так стомилася жити і всього боятися.

– Скоріше за все, Івасик працює під прикриттям Великого, але нехай це тебе не лякає. Бо вони залежать один від одного. Як то кажуть, рука руку миє.

– А якщо Олександр не захоче залишити мене в спокої, поки не отримає свої гроші? – з острахом запитала Катря.

– У крайньому разі я десь знайду таку суму грошей і заплачу йому – нехай вдавиться ними.

– Що б я без тебе робила, Ромчику?!

– Колись давно ти мені точнісінько так говорила, – замріяно сказав Роман. – Мені це так подобалось! Я мріяв, що буду чути ці слова усе життя, але трапилось усе інакше, усе не так… Знаєш, я навіть дружину собі обрав таку, щоб була на тебе зовсім не схожою. Це давало мені можливість хоча б на деякий час не думати про тебе. Лише на деякий, бо ти моє перше кохання, але на все життя.

Катря не думала, чи це освідчення в коханні, чи просто розмова. Вона відчула душевний спокій, але не в повній мірі, бо Роман сидів навпроти неї, а не поруч. Вона неквапливо підвелася, підійшла до нього, сіла поруч і довірливо схилила голову йому на плече.

– Обійми мене, Ромчику, я все життя вважала себе сильною жінкою, намагалася нею бути, але зараз я стомилася від життя душевно й фізично, хочу відпочити. Слабкою бути легше.

Роман обійняв її за плечі, і вона відчула, як блаженний, такий довгоочікуваний спокій розтікається по всьому тілу, заповнюючи кожну клітинку. До цієї миті вважала, що все, що вона робила, було правильним, а зараз зрозуміла, як жахливо колись помилилася. Це трапилося тоді, коли вона таємно від Романа пішла з Федьком до лісу за тими триклятими суницями. З того часу все пішло в її житті шкереберть. Зараз вона почувалася винною за той вчинок, бо, поклавши голову на міцне плече старого друга, відчула, що можна було робити це щодня упродовж багатьох років. Не треба було б збирати блювотиння в під’їзді, смажити пиріжки й одночасно робити кар’єру. Треба було лише мати поруч надійне Романове плече, на яке можна було б у будь-яку важку хвилину покласти голову й відчути надійність і спокій.

Їй здалося, що вона прожила двадцять років чужого, а не власного життя. Можливо, якби вони з Романом одружилися, з батьками не трапилася б жахлива трагедія. І син не потрапив би в халепу… Усе було б інакше!

Зараз їй хотілося викреслити з пам’яті пережите, але це було неможливо. Щось було п’янке та солодке в запаху Романового тіла, і Катря мимоволі потяглася до його уст, легенько торкнулася їх своїми губами. Вона відчула, які вони м’які, приємні та чуттєві, і знову припала до них, віддаючись неприборканій пристрасті. Пульсуючими поштовхами текла кров, розпалюючи палке полум’я, яке тліло так багато часу. Не вагаючись, вона віддала себе лагідним, ніжним і водночас владним рукам Романа.

– Моя Катрусю…

– Ромчику, любий мій Ромчику…

Палке від пристрасті дихання… хвилі бажання… знудьговане за ласкою тіло…

– Моя єдина, моя кохана…

– Мій, лише мій…

І вже не хвилі, а шторми бажання підхопили їх і понесли в прекрасний, захоплюючий світ кохання.

– Кохаю…

– Люблю…

Палаюче від пристрасті тіло Катрі стало схожим на килим із поцілунків, які були то палкі й жагучі, то ніжні, як подих легенького теплого літнього вітру…

У кімнаті в стилі фен-шуй, де були чоловік і жінка, розгорялося поступово, але впевнено, рівним та яскравим полум’ям ніжне, як перша весняна квіточка, кохання, освітлюючи щасливе майбутнє, яке витримало роки випробувань.

14

Роман телефонував майже кожної години. Коли мобільний починав вібрувати в її руках, Катря відчувала шалену радість. Вона вже не була самотня, покинута всіма напризволяще. Вона була потрібна Романові, а він – їй. Хотілося літати над землею, кричати від щастя, обійняти весь світ!

– Що ти зараз робиш, кохана?

– Готую обід. А ти?

– Я вже їду від Івасика.

– І що?

– Усе буде добре, люба, не хвилюйся. Він усе дізнається й зателефонує мені.

– Коли?

– Незабаром. Я попросив його не зволікати, й Івасик пообіцяв.

– Як він зустрів тебе?

– Дуже добре, був радий мене бачити.

– Запитав, про кого ти так дбаєш?

– Звичайно.

– Що ж ти сказав?

– Що ти – моя майбутня дружина.

– Справді?! – її щоки спалахнули від хвилювання й щастя.

– Так, Катрусю, так.

Його голос заспокоював, утішав, пестив слух. І чорний «БМВ» під вікнами вже не виглядав таким загрозливим та не лякав своєю присутністю. Катря знала: коли поруч Роман, обов’язково все буде добре.

Під вечір, коли він знову зателефонував, дізналася, що Сашко, або Величко Олександр, або просто Великий, дійсно був прикриттям для Івасика. На свій подив, ще вона дізналася, що Олександр мав неофіційну дружину й був доволі заможною людиною, а Лариса вже давно була його коханкою. Залишалося з’ясувати, чи дійсно Сергій винен гроші, яку суму, і що слід робити далі.

– Я зателефоную тобі за годину, – сказав Роман. – Гадаю, що до цього часу Івасик усе залагодить.

– Невже?! – радісно вихопилося в жінки. – Через годину всі жахіття закінчаться?

– Так, моя кохана. Усе скінчиться, і ти зможеш спокійно жити.

– А «БМВ», що стоїть від вікнами?

– Зникне непомітно, як вранішній туман.

– Мені часом здається, що його колеса пустили в землю коріння, і ця чорна примара буде тут завжди стояти й наводити на мене жах удень і вночі.

– Цього вже не буде, Катрусю. Ніколи, – заспокоїв Роман.

– Ромчику, – тихо сказала вона, – я хотіла тебе запитати…

– Я слухаю, Катрусю.

– Ти мене не покинеш?

– Ти що?! Я стільки років мріяв бути з тобою, а ти таке запитуєш!

– Я хочу почути слова «так» чи «ні».

– Так! Так! Так! Ніколи в житті ми не розлучимося ні на один день! Запам’ятай, моя кохана, моя найкраща, моя ніжна, що ніколи, навіть на один день, я тебе не залишу. Ми будемо завжди удвох, де б це не було!

– Дякую, мій любий. Вибач, що поставила тобі таке безглузде запитання, але я вже сита по горло зрадою людей, яких кохала, яким безмежно вірила. Зараз я вірю тобі, твоїм словам. Не зрадь хоча б ти мої почуття, Ромчику.

– Катрю, Катрю, – зітхнув Роман, – якби ж то була якась міра для почуттів, ти б знала, як я тебе кохаю. Моя любов до тебе безмежна.

– Дякую тобі, мій любий. Твої слова ніби живильний бальзам на мою знесилену душу. Мені залишається тільки дякувати долі, що піднесла мені найкращий у житті подарунок – зустріч із тобою.

– Тепер усе буде добре. Ти мені віриш?

– Я вже казала, що так.

– Хочеться знову почути ці слова.

– Так, Ромчику, так. Я вірю тобі й кохаю тебе, мій любий.

– Десь за годину я тобі зателефоную й сповіщу радісні новини.

– Ти впевнений?

– На всі сто відсотків!

– З нетерпінням чекатиму.

Катря повечеряла з повеселілим сином, який ніби народився знову. У чорних очах – веселі вогники надії, усміхнене, але все ще з винуватим виразом обличчя, радісна та відкрита, як і раніше, посмішка.

– Мамо, а твій друг надійний? Не підведе? – запитав Сергій.

Він уже кілька разів запитував про це, але хотів почути позитивну відповідь ще й ще раз.

– Якщо на когось можна покластися в цьому житті, то лише на Романа. Я йому вірю, як самій собі, – щасливо посміхнулася Катерина й звично торкнулася волосся сина. Воно було зовсім не таке, як у Романа.

15

Те, що дізнався Роман від афганського друга Івасика, вразило його ще більше, ніж він очікував. Івасик стримав своє слово й дізнався про все, як і обіцяв.

Лариса пронюхала, що Катерина збирається продавати будинки батьків і в неї з’являться гроші. У свою чергу Олександр, звичайно ж, без зайвих турбот зміг дізнатися, що син Катрі потрохи приторговував наркотиками. Тоді Лариса запропонувала Сашкові підставити Сергія, щоб виманити гроші з Катерини. Той погодився, і, щоб своїми руками не загрібати жар, доручив Арсенові дати можливість Сергієві отримати наркотиків на п’ятдесят тисяч доларів і відправити своїх хлопців, аби відібрали їх і побили Сергія. Тоді, під час цієї розмови, трійка підрахувала, скільки можна отримати від Катерини грошей. Урахували все: і виручену суму від продажу батьківської садиби, і скільки коштує її квартира, і скільки є грошей вдома. І тут Ларисі прийшла в голову слушна думка. Щоб план спрацював і не зірвався, вона запропонувала взагалі не давати Сергієві наркотики, а засипати в мішечки звичайнісіньку крейду.

– Хлопець – лох, – сказала Лариса. – Він сам ніколи не вживав наркотики, тож не буде розпаковувати мішечки. А може трапитися так, що вирішить збути їх кудись убік, і вони не потраплять до рук ваших людей. Тоді пропало. А як пропаде крейда, то ніякої шкоди.

Чоловіки довго сміялися з кмітливості Лариси і схвалили її план. Усе пішло як по маслу і незабаром легкі гроші за крейду були вже у кишені Лариси й Олександра, які розрахувалися з Арсеном, хлопцями, які підстерегли Сергія біля будинку, та з головорізами із «БМВ». Aлe цим здалося одразу, що грошей їм за цю справу запропонували малувато, то вони вирішили отримати стільки, скільки вважали за доцільне. До суми в п’ятдесят тисяч доларів вони додали ще двадцять п’ять, вирішивши, що при загрозі життю сина жінка розірветься на шматки, але заплатить. До того ж Лариса з Олександром змогли вигідно продати наркотики, які в них залишилися.

Івасик сам був у гніві від такої брудної гри. Він розтрощив на друзки ексклюзивний скляний журнальний столик, жбурнув попільничку в екран дорогого телевізора й довго бив міцно, до болю стиснутим кулаком по стіні. Так, лише так він міг заспокоїтися, бо нерви після Афгану часто здавали. Тоді, щоб кудись вилити, викинути із себе непомірно велику силу гніву, він трощив усе навколо себе. А потім бив, бив, бив щосили кулаком по стіні, як цього разу. Роман добре знав Івасика і розумів, що треба зачекати, доки колишній друг заспокоїться, коли пальці побілішають, і спалах гніву та обурення зміниться болем у руці. Усе! Відчув фізичний біль – пройшов душевний.

Івасик зателефонував Великому ще раз, про щось домовився, і лише тоді сказав своєму афганському побратиму:

– Ромчику, вибач… Я…

– Усе добре, Івасику.

– Я все владнав. Великий поверне гроші за два-три дні, коли повернеться зі своєю жабою з Криму. У них, щоправда, залишилася не повна сума, частину вони заплатили хлопцям, деякі прокатали на відпочинок. Aлe я сам решту коштів тобі поверну.

– Не треба, Івасику.

– Так ти кажеш, що це та Катерина, ім’я якої ти повторював без упину в гарячці, коли я тебе витяг пораненого з полону?

– Саме вона.

– Зізнайся хоч, гарна жінка?

– На весіллі побачиш. Гадаю, що позаздриш мені, бо вона насправді дуже красива. Роки зробили її ще гарнішою.

– А ти, я бачу, закохався, як хлопчисько, – Івасик посміхнувся й поплескав Романа рукою по плечах.

– Я вижив у Афгані заради мрії бути поруч з нею, потім жив надією на зустріч… Та що я все про себе та про себе? Як ти?

– Усе добре, Ромчику. Погано лише те, що я так і не зустрів таку, як твоя Катерина. Живу, як вовк-бірюк, накопичую нерухомість, гроші. Кому? Навіщо? Сам не знаю.

– Для чоловіка твоїх років і статків знайти жінку – не проблема.

– То-то й воно, що статків. А хто зрозуміє мене, хто сприйме не за статки, а за душу. Та яка там у мене душа? Вона вмерла в Афгані, залишивши сплетіння нервових спалахів та нічних кошмарів. Хто мене сприйме таким? – запитав Івасик і нервово дістав цигарку. – А ти, Ромчику, скажи Катерині, що все їй повернуть, хай заспокоїться. Чесно кажучи, я не знав, що у Великого така… А! – махнув рукою. – Не хочу говорити зараз про це лайно. Добре, що хоч ти навідав старого друга, та й то тому, що справи привели.

– Не кажи так, Івасику…

– Давай, іди вже, – він затягнувся димом і задивився у вікно.

– Бувай, – кинув йому Роман, але знав, що той вже його не чує, бо розворушив старі воєнні спогади. Івасик поринув думками в те далеке, але вічно живе минуле.

Усе складалося добре, і Роман повертався додому в гарному настрої. Він вірив і не вірив у те, що звичайна невеличка автомобільна аварія стала настільки знаковою в його житті. Було майже неможливим ось так зустріти Катрю й побачити, що життя не зробило її іншою. Вона стала навіть кращою, більш жіночною, привабливою, розсудливою. Не мала лише своїх чарівних кіс, які снилися Романові ночами не один день. Він марив ними, уявляв, які вони на дотик, як легко коли-небудь розпустяться під його пальцями, впадуть блискучими хвилями на її плечі, звабливо загойдаються. І чомусь завжди Роман уявляв Катрю поруч із собою в дерев’яній альтанці, у розкоші зелені.

«Дві мрії – альтанка й Катря, – подумав Роман, звертаючи на рідну вулицю. – І тепер є в мене і те, і інше». Спочатку він хотів зателефонувати їй і все розповісти одразу після розмови з Івасиком. Але передумав. По-перше, попри те що дуже часто користувався мобільним зв’язком, він недолюблював телефонні розмови. Йому хотілося завжди бачити вираз на обличчі співбесідника, тому вирішив поговорити з Катрею віч-на-віч. Усю дорогу уявляв, як засвітяться радістю її очі, як заграє посмішка. А ще йому дуже хотілося зробити сьогоднішню зустріч незвичайною. Він ламав голову над тим, як вразити кохану, але, крім банального великого букета квітів, нічого не придумав.

«Я став черствим, тупим і втратив почуття романтики», – лаяв він себе, вдивляючись у знайому дорогу.

Зателенькав телефон: дзвонив Микола.

– Щось нагальне? – запитав Роман.

– Та ні, просто хотів запросити тебе в гості, пивка попити. У мене є класний в’ялений лящ…

– Друже, вибач, але найближчими днями в мене стільки справ, що я не зможу.

– А коли зможеш?

– Коли зможу, то риба твоя вже протухне.

– Десь за два дні?

– Боюся, що не раніше, ніж за тиждень.

– Тоді, напевно, доведеться пити пиво з кимось іншим.

– Без образ?

– Та що ти, Ромку?!

– Щасти!

І тут Романові прийшла в голову рятівна думка. Вони проведуть з Катрею цей чудовий вечір в альтанці! Чи не про це він стільки мріяв? Плекав таємну надію? Чи не для неї, а не для дружини, він так дбайливо власноруч тесав, шліфував, гладив долонями кожну дощечку?

Знову обізвався телефон. Це дзвонила Катря. У цей час, коли Роман вже під’їжджав до помешкання, він помітив, як біля сусідського будинку зупинився «Мерседес» його сусідки Ліани. Вона була самотньою, але доволі заможною, самодостатньою жінкою, і не лише відверто стріляла своїми очицями на Романа, але й пропонувала стати дружиною. Але він був байдужий до неї, хоча в цієї жіночки було все: і гарна фігура, і дбайливо доглянуте обличчя, і розкішне світле волосся. Але щось Романові підказувало, що за гарною зовнішністю приховується щось неприємне, що Ліана гарно маскувала.

Сусідка неквапливо вийшла з авто в той час, коли Роман зупинився біля свого будинку й узяв мобільник, щоб поговорити з Катериною та запросити її на вечір в альтанці.

– Алло, Катрю, – сказав Роман і помітив, як звідкілясь, ніби з-під землі, з’явилися якісь молодики й кинулися до Ліани. Один з них ударом кулака в обличчя збив жінку з ніг. Вона лише гучно скрикнула й впала на землю, а двоє інших схопили й потягли її до червоної автівки, що стояла неподалік. Ліана спробувала пручатися, але чоловік у чорній бейсболці знову завдав їй удару в обличчя такої сили, що тіло жінки одразу обм’якло.

– Як наші справи, Ромчику? – Роман почув голос Катрі в слухавці.

– Я незабаром тобі передзвоню, – швидко відповів і жбурнув телефон на сидіння авто.

Не гаючи часу, він прожогом вискочив зі свого «БМВ» й кинувся на допомогу Ліані.

– Стояти, сволото! – заволав Роман, підбігаючи до молодиків.

Їх було троє. Молоді, кремезні, очі злі й нахабні.

– Дядю, йди своєю дорогою, поки цілий, – сказав один із них і сплюнув гумку на землю.

– Відпустіть жінку! – Роман не прохав, він наказував.

– Та пішов ти! – махнув рукою молодик і дав команду подільникам: – Швидко її в машину, а із цим хлюпиком я сам розберуся.

Роман не міг стерпіти приниження. Це почалося ще з часів служби в Афганістані. Навіть там, у полоні, він не дав себе зламати, хоча знав: за це може заплатити життям, і заплатив би, якби вчасно не з’явився Івасик зі своїми хлопцями…

Один, лише один сильний, але влучний удар знадобився Романові, щоб нокаутувати здорованя, але позаду вже стояв інший молодик, який замахувався бейсбольною битою. Роман встиг уникнути удару по голові, відхилившись, але бита сильно вдарила його по ребрах, і він на мить захитався. Цього вистачило, щоб молодик встиг замахнутися вдруге і таки вдарити по голові. В очах Романа миттєво потемнішало і все зникло.

Він вже не чув, як над його нерухомим тілом хтось нахилився й двічі ударив ножем у груди.

16

Катерина з нетерпінням чекала дзвінка від Романа. Він сказав, що незабаром передзвонить – значить, так і буде. Але час спливав, а телефон зрадницьки мовчав. Катря почала нервувати, коли спливло десять хвилин, потім – довгі півгодини, за ними – безкінечна година часу. Тоді вирішила зателефонувати сама. Йшов виклик, але ніхто не відповідав.

– Ромку, Романе, Ромцю, Ромчику, – повторювала Катря, не знаходячи собі місця. – Де ж ти є? Чому мовчиш?

Сергій сам зготував вечерю, запросив матір, але вона відмовилась їсти. У душу закралася тривога, холодком пройшлася по тілу й розтіклася страхом по кожній клітинці, а потім змінилася тихим смутком.

Катря сіла на диван і занурилась у прострацію, бо стомилася слухати довгі гудки в телефонній слухавці. Іноді до неї підходив син і намагався щось сказати, але марно: вона не хотіла ані розмовляти, ані слухати. Так і сиділа до півночі в темній кімнаті з порожніми очима. Повний місяць заглянув у відкрите вікно, побачив жінку, що впала у відчай, замилувався нею. Катерина схаменулася, вийшла із задуми, стомлено дійшла до ліжка, лягла, не випускаючи з рук мобільника. Вона довго дивилася на місячне сяйво, і воно поступово заспокоювало, давало їй змогу реально оцінити ситуацію.

Після довгих роздумів жінка врешті-решт забулася в тривожному сні, вирішивши, що ще не час впадати в паніку. Уранці вона поїде до Романа додому й дізнається, що сталося. Він не міг її підвести, він завжди дотримував слово.

* * *

Катерина зупинилася біля будинку Романа. На вулиці стояла його автівка, і жінка зраділа, що її коханий вдома. Вона натиснула кнопку дзвінка раз, другий, третій… десятий, заглянула крізь металеві ґрати воріт. Буяв зеленню садок, дзюрчала по камінцях вода, приваблювала до себе дерев’яна альтанка, але Романа ніде не було видно. Постоявши хвилин із десять, Катерина знову кілька разів марно натиснула кнопку дзвінка. Тоді вона підійшла до «БМВ», нахилилася до тонованого скла і, прикриваючись від сонячного світла, заглянула всередину. Там нікого не було. Катря дістала з сумочки мобільник, натиснула «виклик». І тут почула з авто мелодію телефону. Скрізь скло вона побачила, що на пасажирському сидінні лежить телефон Романа й мигає світловим викликом. Щось у всьому цьому було незрозумілим, і вона вирішила поїхати до Миколи, щоб внести хоч якусь ясність.

Жінка з труднощами знайшла будинок Миколи, не запам’ятала дороги, була тоді дуже схвильована зустріччю з Романом. Добре покружлявши вузькими вуличками, вона нарешті зітхнула із полегшенням. Для певності грюкнула хвірткою й почула гавкіт німецької вівчарки.

На її щастя, Микола був вдома. Він гостинно запросив гостю до будинку. Але Катерина відмовилася.

– Я заїхала до Романа, бо мені конче потрібно з ним зустрітися, – сказала вона, – але його немає вдома. Тоді я подумала, що він може бути у вас.

– Я б теж цього хотів, – посміхнувся Микола, – навіть вчора запрошував у гості, аби попити пива. До речі, пиво будете? Справжнє живе пиво…

– Дякую. Так Роман не був у вас?

– Ні. Відмовився. Довелося шукати іншого напарника. Хіба ж можна пити пиво самому?! Ніякого задоволення.

– А коли, в який час ви запрошували Романа?

– Надвечір, коли він, напевне, повертався додому, я йому зателефонував, але він сказав, що в нього якісь справи. Я спокушав тим, що в мене є гарна рибина, але той відповів, що риба протухне, доки він збереться до мене на пиво.

– Тобто він не збирався до вас найближчим часом?

– Ні. Сказав, що буде займатися своїми справами не менше тижня.

Жінка замислилася.

– Може, він у Івасика? – з’явилася в неї рятівна думка. – Ви знаєте його телефон? Де він живе?

– Ні, Катрю, не знаю, – похитав головою Микола. – Я знаю, що вони підтримують зв’язки, але я сам з Івасиком не знайомий і, відверто кажучи, намагаюся триматися від таких людей подалі. Не хочеться знову загриміти за ґрати.

Катерина посміхнулася, згадавши чисті бланки документів на столі Миколи та печатки в шухляді, але промовчала.

– А ви зателефонуйте йому, – порадив Микола.

– Телефон Романа лежить у машині, а «БМВ» стоїть під його будинком, – знизала Катерина плечима.

– Значить, поїхав кудись у справах і забув мобілу, – зробив висновок Микола й додав: – А ви не хвилюйтеся, бо він надійна людина. Якщо кудись і відлучився, то за тиждень повернеться…

– Дякую вам, – розгублено кивнула жінка і, попрощавшись, попрямувала до свого «Опеля».

Їй не залишалося нічого, окрім як поїхати до його клубу. У «Роірі» її зустріла жінка-адміністратор, яка сказала, що Роман Павлович не доповідає їй, де він зараз і де буде за годину.

– Тим більше, – додала вона, – Роман Павлович суворо забороняє доповідати незнайомим людям про його місцезнаходження.

– Звичайно. Він ділова людина. А він буде за тиждень?

– Можливо. Зазвичай він попереджує мене про свої від’їзди. Але життя непередбачуване. Може, виникли якісь невідкладні справи, то поїхав і не встиг залишити розпорядження. Але про це йому не варто хвилюватися, бо я працюю не перший день і…

– Дякую, – глухо сказала Катря. – Дякую вам.

– За що?

– За розмову.

– Якщо Роман Павлович з’явиться, то як йому про вас доповісти? – уже вслід їй крикнула жінка.

– Він знає. Скажіть, що приходила Катря.

– Добре, я передам, – знизала плечима адміністратор і задивилася на красиву жінку, що, ніби зів’яла на сонці квітка, повільно підійшла до свого авто, сіла за кермо, але поїхала не одразу. Кілька хвилин сиділа так, ніби завмерла, потім різко зачинила дверцята, голосно ними грюкнувши, і натисла на педаль газу так сильно, що колеса під автівкою пронизливо заверещали.

Удома Катрю чекав ще один сюрприз. У своїй кімнаті лежав на ліжку та стогнав Сергій. Як з’ясувалося, він пішов до магазину за продуктами, а його перестріли молодики з чорного «БМВ». Вимагаючи гроші та погрожуючи, гарбузоголовий Міша вивернув Сергієві мізинця, і тепер той спух та був розвернутий в інший бік.

– Я ж тобі заборонила виходити з дому! – дорікнула Катря.

– Мамо, не ріж мене без ножа, – застогнав Сергій. – Скажи краще, що мені зробити, бо дуже болить.

– Їхати до лікарні.

– Я нікуди не поїду! Я не вийду з квартири, навіть якщо мене тут піджарять!

– Як то?

– Вони сказали, що спалять нас живцем!

– Не переймайся. Це все блеф.

– Що мені робити з пальцем?

– Якщо не хочеш їхати до лікаря, то спробую допомогти тобі сама.

– Як?

– Так, як зробив дід Орест, коли я в дитинстві впала й вивернула палець. Буде боляче, але лише кілька сотих секунди.

Катря вправила палець Сергієві, приклала лід до пухлини.

– Уже краще? – спитала вона.

– Та ніби.

– Погане слово «ніби». Буває або «так», або «ні», – сумно посміхнулася мати.

– У нас усе йде за планом? Твій друг допоможе?

Катря замислилася. Сказати «так» було б неправдою, «ні» – теж.

– Ніби, – сказала Катря й крізь сльози нервово розсміялася.

Вона не знала й не могла знати, що в цей час за життя ще молодого чоловіка боролися лікарі в операційній, бо в того була серйозна черепно-мозкова травма, що призвела до утворення гематоми, яку лікарі вже видалили. А зараз він лежав на операційному столі з розпанаханими грудьми, а хірурги дивувалися, як міг ніж два рази пройти зовсім поруч серця з обох боків і його не зачепити, тим паче, що там колись застрягла куля…

17

Коли сутінки спустилися на землю, а Роман так і не зателефонував, Катерина зрозуміла, що їй вже не варто чекати. Вона зачинилася у своїй кімнаті, бо не хотіла, щоб син бачив її відчай та слабкість. Звичайно, її не раз дурили та зраджували, але те все було мізерним у порівнянні з вчинком Романа. Катря ніяк не могла збагнути, як могло таке трапитися з нею. Переживши не одне розчарування в людях, вона змогла знову повірити Романові, своєму Ромчику, який зумів за одну-єдину зустріч повернути не лише віру, а розтопити в її душі кригу розчарування, змусити знову, як у далекій юності, закалатати серце від шаленого щастя, оживити кохання.

Чому вона, Катерина, не взяла до уваги те, що роки могли змінити Романа? Чи можна бути такою довірливою, як вона? Довірливою, безпечною чи нерозрадливою? А можливо, просто дурною? І чому вона одразу повірила Романові, не замислившись над тим, що в нього, напевне, є жінка, з якою він зустрічається? Чи просто хотів помститися їй за те, що колись вибрала не його, а Федора? «Напевне, так воно і є, – вирішила Катря, – Ромка використав мене, наобіцявши владнати всі справи. Він, моя остання надія у цьому житті, зрадив мене».

Від думки про таку несправедливість стало нестерпно боляче й здушило так, що Катерина не втрималася, її біль полився невтішними сльозами. Вона плакала дуже рідко, намагаючись усі життєві негаразди мужньо й таємно переносити в глибині душі, але зараз так стомилася бути сильною жінкою. Довго плакала, ніби дитина, сховавши обличчя в подушку. Біль, образа та безпорадність навалились на неї тяжкою кам’яною брилою, вона втратила відчуття реальності й часу і все схлипувала, не в силах зупинитися.

Повний місяць доволі довго зазирав у вікно, розглядаючи ридаючу в самотності прекрасну чорняву жінку, лив на неї м’яке світло. Щоб якось розрадити її та втамувати душевний біль, грався м’яким волоссям, але марно. Жінка не помічала його, впавши у відчай. Йому було шкода Катрю, бо він був свідком її першого палкого кохання, від якого вона понесла у своєму лоні дитинку, споглядав, як кожен із чоловіків у її житті щось забирав у неї з душі, але вона знову і знову оживала, кожного разу розквітала надією для нових сподівань, для нового кохання. Місяць бачив, як горіли її очі та тіло, коли ця жінка кохалася під його сяйвом з Романом, якого вважала своїм загубленим та знову знайденим коханням, яка довірилася йому, схопилася, як за рятівне коло посеред неспокійного океану життя. Її кохання до Романа було свіжим та щирим, ніби не було до цього ані розчарування, ані зради, ані загубленості у вирі повсякденності. Воно було схоже на несподіваний легкий освіжаючий вітер у спеку, і місяць радів, бачачи, як у гарних очах жінки жили його зорі. А зараз вона гірко плакала, відчуваючи себе так, ніби її душу спустошили до останку, а коханий чоловік зіштовхнув її в бездонну прірву. Місяць не знав, як допомогти цій добрій, щирій жінці, бо вона вже не зможе жити спогадами – у них біль, а майбутнього перед собою вона не бачить; і зараз із кожною вилитою сльозинкою в її очах згасали зорі. І тоді місяць почав заколисувати, гіпнотизувати силою свого сяйва жінку, щоб хоча б на одну ніч приспати її горе. І незабаром Катря притихла. Місяць навіть не знав, чи вона забулася уві сні, чи просто заціпеніла…

Вона підвела голову й у світлі місячного сяйва побачила дідуся Ореста. Злякалася й зраділа одночасно, але від подиву та несподіванки в неї перехопило подих і жінка не могла говорити.

– Навіщо ти, Катрю, покинула рідне гніздечко? – не ворухнувши устами, сумно запитав блідий дідусь.

– Бо… бо… так сталося, – ледь видушила із себе жінка.

– Я просив, навіть благав тебе, Катрю, не покидати рідне село. Чи не попереджав я тебе, що не можна тобі цього робити?

– Вибач, дідусю, – прошепотіла. – Скажи, що мені тепер робити? Як жити далі?

– Чи я знаю? – розвів руками дідусь і зник так само зненацька, як і з’явився.

Натомість замість нього Катерина побачила силует жінки в червоному вбранні, що мерехтіло при місячному світлі. Вона не встигла сказати дідусеві, що причина її невдач не в тому, що покинула рідне село, але зрозуміла, що перед нею сама Богородиця. Від подиву жінка заціпеніла, бо навіть у напівпітьмі бачила, як суворо на неї дивиться Пресвята.

– Ех, Катрю, Катрю, – з осудом у голосі мовила Богородиця. – Колись давно я дала слово Маланці, що всі жінки вашого роду будуть мати надзвичайну вроду. Чи знала ти про це?

– Так, – кивнула Катря.

– Чи знала ти, що всі матері вашого роду будуть наділені великою любов’ю до своїх дітей?

– Так.

– Ти також знала, що гріхи твоїх предків були прощені, але вам, жінкам, потрібно було самим черпати життєві сили на рідній землі?

– Так, дідусь мені розказував, але я… я не зовсім йому вірила.

– Як же так? Чи ти не відчувала, що твоє коріння вросло на батьківському подвір’ї? Чи не відчула, як ти болісно для себе, для своїх рідних його виривала живцем? Чи не всмоктувала ти в себе цілющий сік рідної землі та енергії стихій у селі? Чи не відчувала себе вільною та щасливою, коли ступала босоніж на стежинку, що вела до лісу? Чи не плекало тебе село, викупане в промінні сонця? Там ти мала все, що бажала: красу, кохання, дитинку, люблячих рідних і жагу до життя. Ти відпочивала, працюючи на землі, твою втому змивали чисті води річечки, а травичка, її роса, старезні дуби та крислата груша під вікнами надавали сили. Усе це складало твоє єство. Чому ж ти все це покинула? Чому знехтувала порадами?

– Я… я не знала. Я заплуталася і вже нічого не знаю, – похитала головою Катря.

– Ти втратила зв’язок із рідною землею, а разом із тим і свої життєві сили.

– Що ж мені тепер робити? – з відчаєм запитала Катря.

– Повертати те, що втратила, – відповіла Богородиця тихо, але чітко й розтанула в місячному сяйві.

– Зачекай! – скрикнула Катря, бо хотіла спитати поради, як врятувати сина, але у вікно дивився лише повнолиций місяць.

– Мамо, – Сергій постукав у двері. – Що сталося?

– Н-н-нічого, синку, – розгублено відповіла Катря, все ще шукаючи навколо себе образ Богородиці.

– Але ж я чув, як ти закричала «Зачекай!».

– Щось наснилося.

– Тоді добраніч.

– І тобі, сину.

Тепер уже й Катря, як колись Маланка, не могла збагнути: чи то насправді до неї з’явилася Пресвята Богородиця, чи то було видіння, чи плід хворої уяви, чи наснився сон. Що б то не було, Катерина не змогла вже заснути. З голови не йшли слова «Повертати те, що втратила». А втратила вона все, що мала. Окрім сина, який був стрижнем її життя, її любов’ю та болем. До ранку вона прокручувала в уяві всі почуті слова, аналізувала їх та робила висновки. За ці години Катерина ніби заново пережила своє життя, починаючи з раннього дитинства, і вже під ранок погодилася з тим, що все пішло не так з того часу, коли вирішила покинути рідне обійстя, а зараз, дійсно, не мала сил, щоб виправити ситуацію. Лише тепер подумала, що, можливо, її дідусь Орест мав рацію, коли радив нікуди не їхати.

Коли перші веселі промінці сонця зазирнули до її вікна, Катря вже знала, що робити.

– Сину, – поштовхала Сергія легенько в плече. – Прокидайся, нам треба розробити детальний план.

– Який план? – хлопець спросоння не міг нічого второпати.

– Піди вмийся холодною водою, а я заварю чай. Тоді все обмізкуємо. Добре?

Не бачачи іншого виходу, під впливом минулої ночі, Катерина вирішила скористатися новими паспортами й тікати з міста, щоб розпочати нове життя. Вони із сином розклали на кухонному столі топографічну карту й довго вивчали її, вдивляючись у кожну лісосмугу та круті повороти.

– Ось тут, – указала вона пальцем на карту, – я тебе висаджу, бо тут є поворот, і ти зможеш одразу сховатися серед дерев. До того ж лісосмуга виведе тебе прямісінько до залізничної станції.

– Я не піду без тебе, – уперто повторював Сергій.

– Якщо ж не вдасться зникнути з очей переслідувачів тут, – не звертаючи уваги на зауваження сина, продовжувала Катря, – через два кілометри знову буде такий же стрімкий поворот та лісосмуга. Тобто у нас буде дві спроби. Це не так багато, але й немало.

– Я тебе не покину, – повторив Сергій.

– Сину, для того, щоб благополучно звідси вибратися, нам, можливо (зауваж: можливо, а не обов’язково), потрібно буде заплутувати сліди й розділитися. Можливо, це не знадобиться й ми разом поїдемо потягом до самих Карпат. Але ми вже наробили багато помилок, тому зараз схибити не можемо. Ти згоден?

– Так, – зітхнув Сергій.

– Ти доїдеш до Великого Майдану, знайдеш поштове відділення й запитаєш, як знайти Орисю. Там живуть добрі та щирі люди, вони тобі допоможуть. А вже Орися відведе тебе до Марічки. Улітку приїде до неї син із Сахаліну, і якщо буде в тебе бажання, то забере із собою, допоможе знайти роботу, влаштуватися. А якщо сподобаються Карпати, то залишайся там, сину. Гори тебе захистять, не дадуть загинути чи схибити, вони мужні, мудрі та сильні. Там починали життя наші предки, там наше коріння, там ти повернеш те, що ми втратили.

– Мамо, ти говориш так, ніби проводжаєш мене, а сама залишаєшся тут на здобич звірам.

– Ні, – посміхнулася вона. – Я не можу тут залишитися, і ти це знаєш. Можливо, мені доведеться трохи покружляти, щоб замести сліди, але я обов’язково приїду до вас. Лише чекайте на мене, мої любі.

– Добре, мамо. Сподіваюся, ти знаєш, що робиш.

«Я теж сподіваюсь, що на цей раз не помилюся», – так і крутилося в Катрі на язиці, але вона лише тяжко зітхнула.

Жінка зателефонувала Іванові Герасимовичу.

– Мій любий друже, мені потрібна твоя послуга.

– Завжди радий допомогти.

– То приїзди до мене негайно, якщо можеш.

– За півгодини буду.

Катерина попрохала Івана Герасимовича купити на наступний день два квитки на потяг та прислати п’ятьох хлопців-студентів.

– Лише заплати їм за послугу та мовчання. Нехай приходять зі своїми сумками з інтервалами у дві години. Квитки привезеш сам, увечері.

– Добре. Усе зрозумів, але хотілося б знати, що ти задумала.

– Менше знаєш – краще спиш, – Катерина загадково посміхнулася.

Іван Герасимович дотримав слова, і незабаром з’явився один із хлопців. Катерина склала до його сумки деякі свої речі й наказала відвезти до камери схову на залізничний вокзал. День промайнув непомітно, бо Катерина із сином намагалися взяти із собою найнеобхідніше, а їм весь час дошкуляли своїми дзвінками та погрозами нахаби з «БМВ».

– Сину, говори, що хочеш, але тягни час, – давала пораду Катря й метушилася далі, збираючи речі.

Увечері заїхав до неї Іван Герасимович, привіз квитки.

– Потяг о п’ятій ранку, – сказав він.

– Дякую тобі, але залишилося ще одне прохання.

– Радий допомогти.

– Візьми гроші та відправ усі речі з камери схову за цією адресою, – Катря простягла папірець. – Єдине, але найважливіше прохання: ніхто не повинен дізнатися про цю адресу.

– Добре, – знизав плечима Іван Герасимович. – Ти хоча б щось мені розповіси?

– Зараз – ні, але якщо буде все добре, то я тобі обов’язково зателефоную і все розповім. А зараз скажу лише те, що від твого мовчання залежить моя та Сергієва доля. Якщо хоча б хтось дізнається про цю адресу, нас обов’язково вб’ють.

– Та ну! – підскочили вгору густі й кошлаті брови Івана Герасимовича.

– Якщо тобі нас хоч трішечки шкода й ти хочеш допомогти, то, благаю, мій любий, ніколи, за жодних обставин, не кажи нікому про неї. Добре?

– Гаразд. Домовились. А коли ти виходиш на роботу? Чи надовго їдете?

– Назавжди, – упевнено відповіла Катерина й скинула гордо голову.

18

Здається, все було продумано до дрібних деталей. Залишалося провести в цьому гидкому місті останню ніч і ще раз усе зважити. Увечері Катерина із сином повторили, як домашнє завдання, деталі плану, і лише тоді, коли вона впевнилася, що Сергій усе добре запам’ятав, трохи заспокоїлася.

У неї була ще одна ніч для роздумів. Як не намагалася Катря не думати про минуле, її думки весь час поверталися до Романа, до їхньої останньої зустрічі. Зараз вона вже не жалкувала про ніч шаленого кохання, яку провела з Романом. Їй завжди його не вистачало, часто поверталася думками до далекої юності, таємно навіть від себе мріяла про цю зустріч, аби пересвідчитись у своїх почуттях, розповісти про все своє життя, заспокоїтися і просто відчути себе щасливою жінкою.

Жалкувала Катря про те, що не встигла тієї ночі розповісти про свій віщий сон, коли Роман підказав, що її дурять обоє чоловіків: син та Сашко. Також не розповіла про те, що на сільському кладовищі вони мало не зустрілися, але доля склалася інакше. І зовсім не так, як хотілося. Неземне полум’я кохання, що розгорілося в її серці при зустрічі з Романом, вона мала тепер погасити власними голими руками. Було нестерпно боляче від того, що Роман зрадив її, але кохання сильніше за зраду, воно залишиться в її душі на все життя, бо іншого вже ніколи не буде. Катерина більше не хотіла бути обдуреною та зрадженою, знаючи, як це боляче.

Вона домовилася із Сергієм, що вночі не будуть вмикати світло в кімнатах, аби переслідувачі з «БМВ» нічого не запідозрили. Тому, коли впевнилася, що син заснув, тихенько пройшла до кухні, навпомацки запалила газ на плиті.

– Прощавай, Гутник Катерино, – сказала вона, віддаючи свій старий паспорт полум’ю. – Прощавай, Тарасюк Сергію.

Полум’я лизнуло листочки їхніх документів, ніби куштуючи на смак, потім швидко та жадібно почало поглинати. А Катерина сіла за стіл і в напівпітьмі, поспіхом почала писати листа…

На дворі ледь почало жевріти, коли вона розбудила сина.

– Пора, синку, – прошепотіла, ніби переслідувачі під вікнами могли її почути.

Вони швидко зібралися, і Катерина, намагаючись не шуміти, першою вислизнула за двері. Швидко, завченим рухом, відчинила ключем Ларисину квартиру, подала знак синові. Катерина знала, що сусідки зараз вдома немає, бо консьєрж Степан Іванович розповів їй, що Лариса з Олександром кілька днів тому поїхали на відпочинок кудись до Криму на цілий тиждень. Старий намагався згадати, куди саме, але так і не згадав. Узагалі-то, Катрі було байдуже, де ця парочка зараз. Головне, що в неї залишився ключ від сусідської квартири, вікна з якої виходили на протилежний бік, де не було триклятого «БМВ». Пройшовши кімнатою, Катерина вивела сина на балкон. Сергій швидко закріпив мотузку й спустився по ній униз. Звідти подав матері знак рукою й зник, а Катря прибрала мотузку, щоб не помітив двірник і не здійняв завчасно лементу.

Проходячи спальнею, де колись Лариса з Олександром лежали на ліжку й насміхалися з неї, жінка зупинилася. Вона не знала чому, але щось їй ізсередини підказало, що треба відкрити дверцята тумбочки біля ліжка. Крадучись, ніби злодій, Катерина відчинила дверцята й побачила там… свої гроші! Так, сумніву не було, це були її гроші, бо вона сама їх перетягла кольоровими гумками: десять тисяч у кожній пачці.

– Вибачте, мої любі, – у голосі Катерини прозвучала іронія, – не ваше забираю, своє повертаю.

Вона поспіхом засунула гроші, не перераховуючи, за пазуху й уже збиралася йти, коли з тумбочки посипалися фотографії. Одна з них, що опинилася згори, змусила Катерину на мить затриматися. Спочатку вона не повірила власним очам, підняла світлину, придивилася. Сумніву не було. На ній були сфотографовані Лариса й Федір – колишній чоловік Катерини, у день їхнього весілля. Катерина перевернула фотографію, де стояла дата, і гірко посміхнулася. Лариса була тією жінкою, заради якої Федір її покинув, аби створити спільний кооператив. Вона була тією самою жінкою, котра незабаром покинула його, залишивши з носом.

– Іронія долі, – прошепотіла Катерина і жбурнула, ніби бридку холодну жабу, фото на ліжко.

У «БМВ» вимагачі один по одному сонно залупали очима, коли прочинилися двері під’їзду, але одразу ж втратили весь інтерес, бо звідти вийшла згорблена бабця з палицею, закутана хусткою.

– І не спиться ж їй! – кинув Міша, смачно розтягнувши рота в позіханні.

Бабця понесла пакет зі сміттям до металевого бачка, поставила його поруч і почала порпатися у смітнику.

– Не дай Боже до такого дожити, – сказав гарбузоголовий, вмощуючись зручніше.

Катерина, впевнившись, що переслідувачі з чорного «БМВ» нічого не запідозрили, тихенько почовгала далі.

Там, за рогом будинку, на неї вже чекав Сергій, що забрав «Опель» із автостоянки. Швидко скинувши халата, Катерина витягла подушечку, що слугувала їй горбом, і сіла до авто.

– Де твоя сумка? – запитала сина.

– Ось, – протягнув їй свою дорожню сумку. – Я перевіряв її, квитки, гроші та паспорт – усе на місці.

Катерина взяла сумку, щоб не помітив син, щось туди швидко засунула. Потім сіла за кермо, перехрестилася.

– З Богом! – сказала вона, і вже за кілька хвилин ще безлюдними та тихими проспектами міста мчав сріблястий «Опель», несучи своїх пасажирів подалі від небезпеки.

Останній раз вона набрала Романів номер. Абонент був недоступний. «Мабуть, розрядився мобільник», – подумала Катерина. Вона дістала з мобільника СІМ-картку, викинула у вікно. Остання надія на зустріч з Романом луснула, як мильна бульбашка.

– Що ти робиш? – запитав Сергій.

– Спекалася минулого.

– Як же я дізнаюся твій новий номер?

– Я зателефоную на поштовий відділок Великого Майдану і скажу Орисі, – Катерина посміхнулася, щоб підбадьорити сина. – Чому ти думаєш про погане? За нами ніхто не женеться, то є надія, що ми доїдемо до залізничного вокзалу, разом сядемо на потяг і прощавай, місто, зі своїми заводами, вуличною спекою від асфальту, з усім своїм галасом та штовханиною натовпу! А нас зустріне свіже гірське повітря, запах трав, квітів і шум дзвінких джерел. А ще – верхівки Карпат, за які чіпляються хмари… Знаєш, сину, що я там зроблю першого ж ранку?

– Підеш чаклувати? – повеселішав син.

– Трохи не вгадав, – схвильовано та радісно сказала Катря. – Я встану рано-вранці та піду босоніж на луки. Там знайду траву, яку звуть по-різному: приворотзілля, Аксютина трава, горлянка сердечна, манжетка. Але найбільше мені подобається Богова слізка, бо в її листочках збираються кришталеві крапельки вранішньої роси. Я вмиюсь росою, щоб повернути свою красу й назавжди змити із себе бруд міста.

– А я піду на полонину до вівчарів, щоб заночувати з ними біля ватри, а вранці буду спостерігати, як викочується на небо сонце.

– Ой, сину! Як же гарно нам буде там! – із запалом у голосі та живим блиском в очах сказала Катерина й збільшила швидкість автівки.

19

Роман ледь поворухнувся, як нестерпний біль обпік груди й віддав у голову. Він тихо застогнав, але знайшов у собі сили, щоб піднести важкі повіки. Поруч трохи розпливчасто побачив дівчину в білому халаті. «Можливо, це Катерина?» – майнула думка, і він запитав: «Катрю, це ти?».

Роман ледь почув власний голос, бо губи пошерхли й злиплися, а язик ніби приклеївся до піднебіння. Знову поворухнувся й відчув біль у грудях.

– Мене звуть Сніжана, а не Катря, – ніби крізь стіну долинув до Романа голос дівчини в білому.

«Значить, я поранений і перебуваю в госпіталі Афгану», – вирішив чоловік і стомлено прикрив очі.

– Лежіть тихенько.

– Де я? – прошепотів Роман, намагаючись усе пригадати.

– Ви в лікарні. Вас прооперували, і найстрашніше вже позаду, – голос дівчини в білому халаті був лагідний та заспокійливий і Роман відчув, що засинає.

Раптом він пригадав останнє, що запам’ятав. Хлопець замахується на нього битою, різкий біль і суцільна темрява. Він збирався зателефонувати Катрі, запросити її провести разом вечір в альтанці, але не встиг, бо побачив тих виродків, які напали на Ліану. Серце шалено закалатало, коли до свідомості Романа дійшло, що Катря, напевно, чекає на нього, а він спокійнісінько валяється в ліжку й дрімає під заколисуючий голос медсестри. Чоловік різко підняв голову й застогнав від нестерпного болю.

– Вам не можна вставати, – зупинила його дівчина порухом руки. – Шви можуть розійтися.

– Мені треба зателефонувати. Негайно! – сказав схвильовано. – Дайте, будь ласка, мій мобільник.

– У вас не було із собою телефону.

– Дідько! – вилаявся Роман, згадавши, як пожбурив мобільника на сидіння авто.

– Ви можете скористатися моїм телефоном, – люб’язно запропонувала дівчина.

Роман простягнув руку, але згадав, що не пам’ятає номера телефону Катрі.

– Дідько! Я не пригадую номера! У мене в кишені сорочки лежить візитівка. Дайте мою сорочку.

– Не хвилюйтеся, бо зашкодите собі. До того ж ваша сорочка була поштрикана ножем і закривавлена. Довелося її викинути на смітник. Вам потрібно зачекати кілька днів, тоді ви зможете самостійно дійти коридором до телефону. Там є довідник, і можна знайти потрібний номер стаціонарного…

– Кілька днів?! Ви сказали, що ще кілька днів? Скільки часу я тут відпочиваю?

– Дві доби.

– Що?! – від хвилювання в Романа виступив піт на чолі. – Я тут дві доби?! А як же… Послухайте, від одного дзвінка залежить моє майбутнє. Та що там моє?.. Будь ласка, сходіть і дізнайтеся потрібний мені номер телефону.

Роман назвав прізвище Катерини й за кілька хвилин дівчина повернулася. Він із її телефону намагався додзвонитися на квартиру до Катрі, але марно – ніхто не брав слухавку. У його груди гострою голкою вкололо почуття тривоги, чогось неминучого, фатального, жахливого. Він зрозумів, що дівчина не дозволить йому вийти звідси, а потрібно було негайно, не зволікаючи жодної хвилини, сповістити Катерину про добрі новини. Романом заволоділо нездоланне бажання не лише почути її голос, а й бачити вираз обличчя, обійняти її, відчути запах волосся, що пахло лісовою ромашкою, заспокоїти і не відпускати від себе ні на мить. Треба було щось вигадати, щоб спекатися цієї медсестри, і Роман попрохав принести йому заспокійливе.

Щойно дівчина вийшла з палати, прошелестівши халатиком, Роман, переборюючи нестерпний біль у грудях і голові, підвівся з ліжка й намацав ногами якісь капці. Вони були завеликі й зашкарублі, але не це його бентежило. Він був лише в трусах, одягу в палаті не було. Тримаючись за стіну, Роман вислизнув за двері й озирнувся. Тиша й нікого не видно. Він пройшов коридором, зорієнтувався, де вихід і сестринська палата. Там натягнув на себе білий халат, пройшов навшпиньки повз сплячу на стільці чергову і нарешті потрапив надвір. Від свіжого повітря одразу запаморочилася голова, і Роман на мить прикрив очі й зробив кілька глибших вдихів.

На тихій вуличці ще було зовсім безлюдно, тож спіймати таксі було майже неможливо, тому йому довелося пройти повз лікарняні споруди й вийти на широкий проспект. Перша автівка із шашечками пролетіла повз нього, не зупинившись. Коли Роман побачив таксі, що наближалося, то вийшов на проїжджу частину дороги й розставив руки, відкривши свої забинтовані груди. Таксист різко загальмував, побачивши перед собою божевільного чоловіка в бинтах та білому халаті.

Роман тяжко сів на сидіння, назвав свою адресу.

– Ти що? Навіжений? – спитав таксист.

– Схожий на нього?

– Із психушки втік?

– Здається, з хірургії.

– І що може змусити тікати з лікарні, коли на бинтах ще свіжа кров, а сам блідий, як крейда?

– Кохання, хлопче, кохання.

– Виходить, жінка?

– Саме вона.

– Ні, я б ніколи заради жінки не втік із-під ножа хірурга.

– Значить, синку, ти ще не кохав по-справжньому.

Роман узяв свій мобільник із «БМВ» й вилаявся – телефон розрядився. Зайшов до будинку, одразу ж поставив його на зарядку. Спробував ще раз зателефонувати Катерині додому зі стаціонарного телефону, але ніхто не відповів. Він перевдягнувся, випив склянку холодної води й одразу ж виблював.

Час ішов невблаганно довго. Здавалося, що стрілки годинника на стіні завмерли на місці й просто глузують з Романової безпорадності. Спробував зателефонувати з мобільного, коли той нарешті зміг зарядитися, але почув, що такий номер не обслуговується.

Дикий, нелюдський страх втратити Катрю після того, як нарешті її знайшов, надав Романові сили, щоб дійти до автівки й сісти за кермо. Він відчував не лише біль, але й слабкість, від якої стікав потом, але нестримна жага побачити кохану притупила біль, тож за мить Роман вже мчав вулицями міста.

Біля будинку Катерини на звичному місці стояв чорний «БМВ», і Романові дещо відлягло від серця. Якщо «бригада» ще чатує на неї чи її сина, то ті повинні бути вдома.

* * *

Консьєрж, Степан Іванович, відчергувавши ніч, перед ранком відчув, що голова вже не може мислити настільки, щоб розгадати ще один кросворд, почав куняти носом. Щойно він зручніше вмостився на стільці, щоб хоча б трохи подрімати, як помітив якусь стареньку бабцю в хустці. Вона не була схожою на жодну мешканку під’їзду, до того ж Степан Іванович не пам’ятав, щоб ця літня жінка приїздила до когось у гості. Його сон ніби вітром здуло, коли він розпізнав у згорбленій жінці Катерину Максимівну.

– Так, так, це я, – посміхнулася вона.

– Катерино Максимівно, – здивувався старий, бо звик бачити цю жінку завжди охайно одягненою та надзвичайно елегантною. – Здається, не Різдво, щоб рядженими вбиратися?

– Так потрібно, мій любий, – сказала Катерина й подала йому ключі від квартири. – Передасте їх новим мешканцям. Добре?

– Я чув, що ви продали квартиру. Виходить, уже з’їжджаєте?

– Так.

– А речі? Ще не вивозили?

– А що голому збиратися? Хіба що поясом підперезатися, – гірко посміхнулася Катря й поклала на стіл перед Степаном Івановичем стодоларову купюру. – Це вам.

– І що мені треба зробити?

– Нікому не зізнаватися, що бачили мене в цьому вбранні.

– А якщо серйозно?

– Не говоріть, будь ласка, нікому, хто б не був, що я передала ключі й виїхала, принаймні, одну добу. Домовились?

– Звичайно, – посміхнувся консьєрж, поглядаючи на гроші. – Але це дуже дорога плата за таку послугу. Зазвичай мені за мовчання дають не більше десяти гривень.

– Тоді нехай вони будуть вам на добру згадку про мене, бо я назавжди залишаю це місто.

– Ви добра жінка. Мені вас буде не вистачати.

– Мені вас теж, любий Степане Івановичу. Запам’ятайте: мовчати, ніби води в рот набрали, цілу добу, – сказала Катерина, подарувавши старому люб’язну посмішку на прощання, і тихо вислизнула з під’їзду.

Старому перехотілося спати. Щось було загадкове й незрозуміле в раптовому рішенні Катерини Максимівни продати квартиру. Звичайно, можна було припустити, що її зрадив цей ментяра, що поїхав відпочивати з білою лахудрою Ларисою, але він знав, що ті були коханцями давно, ще до знайомства того мента з Катериною Максимівною. Знав і мовчав, бо за кожен візит до Лариси той залишав йому на столі п’ять гривень. Усі, хто хотів щось приховати, давали десять, а цей чоловік був, напевно, жадібним. Степан Іванович тяжко зітхнув, бо його й до цього мучила совість перед цією жінкою з приємною посмішкою. Але така вже була в нього робота: бачити все й мовчати, коли платять. А зараз, коли Катерина Максимівна дала йому за мовчання таку суму, старий став почувати себе дуже незручно й почав роздумувати, як спокутувати свою вину перед нею. Думав і нічого не міг путнього придумати, бо та вже покинула своє помешкання. Тоді консьєрж, щоб заспокоїти совість, вирішив нікому не розповідати про від’їзд жінки не одну добу, а дві, навіть якщо його будуть підсмажувати на вогні.

Далі старий намагався розгадати іншу загадку. Чому біля їхнього під’їзду стільки днів та ночей стоїть чорний «БМВ». Одного разу він бачив, як з «мешканцями» цієї автівки розмовляла Катерина Максимівна. І хоча Степан Іванович, який прочитав безліч детективних романів, жодного разу не міг до останньої сторінки здогадатися про справжнього вбивцю, зробив висновок, що маскарад цій жінці потрібний був, щоб вийти з будинку непоміченою людьми з «БМВ».

Степан Іванович самовдоволено посміхнувся своїй здогадливості й ще раз намацав у кишені новеньку купюру, аби впевнитися, що це був не сон. У цей час він помітив, як біля під’їзду зупинилася така сама автівка. «Ще одна додалася, – подумав він. – Нехай чатують хоч десять авто, а Катерини Максимівни вже й слід охолов. Я знаю про це, а ви, бовдури, – ні».

З автівки вийшов чоловік з лейкопластиром на лобі, у білій футболці та джинсах і непевною ходою підійшов до нього.

– Добридень, – привітався чоловік. – Мені потрібно знати, в якій квартирі мешкає Катерина Максимівна.

– Я не можу надати таку інформацію, якщо мешканка будинку не назвала своєї адреси.

– Розумієте, мені необхідно її бачити, – наполегливо сказав чоловік.

– Нічим не можу вам допомогти, – байдуже відповів Степан Іванович.

– Я вам заплачу за інформацію, – сказав незнайомець і поклав на стіл п’ятдесят гривень.

Степан Іванович замислився. Катерині Максимівні він дав обіцянку не говорити нікому про її від’їзд, а про те, де вона мешкала, розмови не було. До того ж квартира була вже порожньою, а на столі звабливо лежала новенька купюра. Консьєрж зітхнув, забрав гроші й назвав номер квартири.

– Штовхаєте мене на злочин, – задля пристойності пробубонів він, але незнайомець його вже не чув, бо підіймався сходами, тримаючись за бильця.

Через деякий час чоловік знову стояв біля консьєржа.

– Там нікого немає, і ви це знали, – сказав, важко дихаючи. – Скільки вам ще заплатити, щоб ви допомогли мені якнайшвидше знайти Катерину Максимівну?

– Можете забрати свої гроші, – Степан Іванович мляво дістав з кишені купюру й поклав на стіл. – Бо я нічого вам про неї не скажу.

– Чому?

– Бо Катерина Максимівна – золота жінка, а ви понаїжджали на своїх «БМВ» і не даєте їй спокою. Я терплячий, але якщо зараз не вийдете геть, викличу міліцію! – сказав Степан Іванович і сам здивувався своїй сміливості.

– Тому я й тут, щоб допомогти їй спекатися тієї автівки, що стоїть під вікнами.

– Так я й повірив! – хмикнув старий. – З однієї банди ви усі! А я, чоловіче, не такий уже й дурний, як тобі на перший погляд здається. Я, знаєш, скільки вже книжок перечитав, сидячи на цьому ось місці?

– Розумієте, я кохаю цю жінку, і мені доводиться стверджувати це сьогодні вже вдруге. Перший раз таксисту, що віз мене з лікарні, бо я звідти втік, а тепер – вам. І від того як швидко я її знайду, залежить її життя, моє, її сина. Розумієте?

Степан Іванович недовірливо оглянув чоловіка з пов’язкою на голові. Хотілося йому вірити, але він не був певен, що його сюди не підіслали.

– Ось, тримайте, – сказав незнайомець і почав витрушувати з портмоне гроші. На стіл посипалися крупніші й дрібніші купюри. – Беріть, це все, що зараз маю при собі. Скажіть лише, де вона?

Степан Іванович відвів погляд від грошей, подивився в очі незнайомцю. У них було стільки прохання, надії та відчаю, що не повірити йому було неможливо. Вирішивши, що хоча б раз у детективній історії він не помилиться, консьєрж відсунув від себе купюри.

– Вона сьогодні покинула цю квартиру, – сказав він.

– Як… покинула?

– Як? Як? – насупив брови старий. – Яка різниця як? Здала ключі й сказала, що покидає це місто назавжди.

– Коли це було? Давно?

– Не можу точно сказати, принципово не ношу годинника. Знаєте, так легше відбувати свою зміну…

– Хоча би приблизно, коли? – нервово запитав незнайомець.

– Уранці, сьогодні, коли почало сіріти…

– Дякую, – кинув чоловік і попрямував до виходу.

– А гроші? Заберіть свої гроші! – закричав старий.

– Залиште собі, – відмахнувся від нього незнайомець і пішов до своєї автівки, яка зірвалася з місця й кудись шалено помчала.

«Дивний ранок, – розмірковував Степан Іванович, перераховуючи гроші. – Ще й день не настав, а я заробив стільки, як за півроку».

Сховавши гроші до кишені, він задоволено посміхнувся собі у вуса. Тепер йому доведеться далі розмірковувати над розгадкою цієї незрозумілої детективної історії.

20

Залишивши позаду остогидле місто, Катерина із Сергієм звернули ліворуч, і автівка, з’їхавши з рівного асфальтового покриття, невдоволено застрибала по ґрунтовій дорозі, що вела до невеликого хутірця, який загубився в лісі й поступово став забутим людьми.

Утікачі минули кілька безлюдних сумних хатинок та незабаром опинилися на пагорбі серед лісу. Звідси добре проглядалася автомобільна траса. Із цього місця автівки здавалися зовсім невеличкими, ніби іграшковими. Катерина з полегшенням зітхнула.

– Ось бачиш, сину, ніхто нас не помітив, ніхто не женеться.

– Справді, – погодився син. – Мені цей жахливий чорний «БМВ», напевне, буде снитися ціле життя, ніби щось із фільму жахів.

– Хочеться ще раз почути від тебе обіцянку, що ніколи в житті не будеш ані вживати, ані давати цю отруту іншим, – сказала Катерина, задивившись на трасу, якою снували автомобілі.

– Ніколи! Обіцяю.

– Ось і добре, – сказала вона, сідаючи на товстий стовбур зваленого дерева.

Сергій сів поруч, обійняв матір за плечі.

– Пам’ятаєш, сину, розповіді діда Ореста про Маланку, його матір? Про те, як вона ходила на Прощу до Лаври? Як до неї з’явилася Богородиця, і та дала їй слово не покидати рідне обійстя?

– Ще б пак! Дідусь усі вуха продзижчав про це!

– Ти вірив йому?

– Звичайно ж, ні.

– А віриш у те, що рідна земля може надавати людині силу, давати наснагу до життя?

– Це, напевне, те, що зветься зв’язком із природою. Людина стомлюється від повсякденності життя, від негативної енергії злих і нервових людей. Усе це в ній накопичується, й одного дня вона стає зарядженою до межі. Потім їй потрібно розрядитися, а серед великої маси людей це неможливо. Тому дехто їде на природу: до лісу, до річки, щоб від усього відпочити й заспокоїтися. Додому вже повертається бадьорим, з новими силами. Ось і все.

– Я теж так колись гадала. Ти повторюєш мої слова.

– Щось зараз змінилося?

– Так. Я повірила в те, що сили мені давала батьківщина та рідна батьківська оселя. Там я відчувала себе у своїй тарілці, бо навіть найтяжча фізична робота мене не стомлювала – я була жвавою, бадьорою та повною сил. Коли замешкали в місті, а батьки були живі, то ми їздили в село. Тоді один день, проведений там, надавав мені снаги на цілий місяць. І все в нас було добре, зазвичай, як у всіх людей. Коли я втратила рідних, то перестала бувати там, і негаразди поглинули мене одразу ж, а перебороти їх мені забракло сил. І не кажи, що я сильна жінка. Я була такою, доки мала бодай якийсь зв’язок із батьківщиною.

– Це я в усьому винен, бо зробив не те, що треба.

– Не карай себе, сину. Що вже вдієш? Головне, щоб ти ще раз не схибив. І взагалі, ніколи не шукай винних, не засуджуй людей за їх вчинки. Стався до них так, як би ти хотів, щоб вони до тебе ставилися. А про те, що Богородиця з’явилася до Маланки, ти теж не віриш?

– Мабуть, то був її сон.

– А я вірю в правдивість тих подій.

– Раніше не вірила.

– То було до того, як Пресвята явилася мені.

– Що?! – Сергій подивився на матір, ніби біля нього була божевільна.

– Так, так. Не дивися на мене так – я ще не з’їхала з глузду. Але Богородицю я дійсно бачила так, як оце зараз тебе.

– І що ж вона тобі сказала? Не треба було покидати рідну домівку?

– Так, – зітхнула Катря. – Вона ж попереджала, що жінки нашого роду можуть бути щасливими лише на рідній землі. Я відчула лише зараз, що це правда. Мені б дуже хотілося, щоб твої діти, я маю на увазі доньки, жили там, де народилися, бо лише там вони матимуть життєві сили й не знатимуть горя. Ти міг би це мені пообіцяти?

– Ну що ти кажеш?! У мене навіть нареченої ще немає!

– Буде. Усе в тебе буде: і дружина, і діточки. Я зробила помилку, покинувши рідне село, а зараз знаю, як її виправити.

– Повернутися туди?

– Ні. Ти ж знаєш, що це неможливо. Я почну життя спочатку там, де жили наші предки. Я буду жити в Карпатах, ходити тими ж стежками, якими ходила колись Маланка, милуватися тими ж верхівками гір, пити воду тих джерел. Для тебе, сину, я зробила і роблю все, що можу. Але хочу, щоб ти мені пообіцяв: доньки твої повинні жити там, де народяться.

– Це для тебе дуже важливо?

– Ти навіть не уявляєш, як!

– Я тобі казав чи ні, що ти найкраща мати у світі?

– Для кожної дитини її мама – найкраща, – посміхнулася Катря.

– Ні, ти найкраща. Тому в мене язик не повернеться сказати тобі «ні». Якщо для тебе це так важливо, то я обіцяю, що зроблю все, щоб мої майбутні доньки жили на батьківському подвір’ї.

– Це серйозно? Чи ляпнув, а там і за вухом не сверби?

– Даю слово сина найкращої на землі матері.

– Дякую, – задоволено сказала Катря й торкнулася, за звичкою, синового волосся. – А зараз зробимо так, як і планували, та знову виїдемо на трасу.

– Не хочеться звідси нікуди їхати.

– Мені теж. Ось би крила мені та злетіти птахом над цим зеленим мудрим лісом під самі хмари! – захоплено сказала Катря – Летіти над селами, луками, річками та озерами й не мати ніякого земного клопоту, лише простір, безмежність та воля – і більш нічого!

– Матусю, тут добре, але час іде, і ми можемо спізнитися на потяг.

– Ох, Сергійку, не рветься твоя душа до польоту!

– Рветься, але не зараз. Я ж сказав, що поїду до вівчарів ватри палити.

– Було б непогано, – сказала Катря й неохоче пішла до автівки.

* * *

Роман зателефонував Миколі. Щось йому ізсередини підказало, що треба зробити цей дзвінок. Дізнавшись, що Катерина сама його розшукувала, а Микола сказав їй, що в Романа якісь справи і він, напевно, кудись поїхав, чоловік вкотре за цей ранок вилаявся. Він не знав, куди їхати й де могла бути Катря. Різко загальмувавши, зупинив автівку. «Ти повинен вирахувати її можливий шлях», – наказав він собі зосередитися й не впадати в розпач, а все холодно зважити. «Якщо Катря поїхала до села – малоймовірно, але можливо, то повинна їхати трасою, і її можна буде наздогнати. Куди ще міг лежати її шлях? У Катрі родичі були лише десь у Карпатах. Якщо поїхати туди своїм ходом, то вона повинна була виїхати за місто тією ж дорогою. Автобусом? Ні. Відпадає, бо немає сенсу робити стільки пересадок. Потягом? У місті немає залізничного вокзалу, то ж їй, у цьому разі, треба добиратися туди цією ж дорогою!»

Зрадівши своїй здогадці, Роман різко відкинувся назад і не почув болю від швів, що розійшлися й закривавили, залишаючи на білій футболці червону пляму. «БМВ» зірвався з місця й рвонув по проспекту, поспішаючи виїхати на пряму й широку дорогу, якою мала їхати Катря. Його Катря. Його перше й останнє кохання. І він розганяв авто все більше й більше, доки на шаленій швидкості не вискочив за місто. Думка про те, що кохана може знову зникнути з його життя, притупила біль, і Роман лише витирав нервово чоло, бо з нього лився градом піт, заливаючи очі. Автівки завбачливо звертали вбік, побачивши, як шалено летить «БМВ», не звертаючи жодної уваги ні на суцільну білу смугу на дорозі, ні на зустрічні автомобілі, не включаючи сигнали повороту, не реагуючи на різноголосі сигнали клаксонів…

Спочатку Катря вирішила, що їй привиділося, що десь позаду з’явився чорний «БМВ». Вона зменшила швидкість і незабаром переконалася, що це дійсність. Додала швидкості, але помітила, що «БМВ» не відстає.

– Мамо, тобі не здається, що нас переслідують? – стривожено запитав Сергій.

Вона пополотніла.

– Спробуємо відірватися, – натиснула на педаль газу, подумавши про те, що вимагачам із «БМВ» хтось розповів про її наміри. Було прикро, що її знову зрадили. Але відстань між «Опелем» і «БМВ» невпинно скорочувалась.

– Ну, давай же, рідненька, – звернулася вона до автівки, яка завиляла по дорозі, обганяючи автомобілі.

– Вони нас наздоганяють, – дрижачим голосом сказав переляканий Сергій. – Це кінець!

– Сину, без паніки, – спробувала заспокоїти його Катря. – У нас є запасні варіанти. Не забув?

– Ні, але мені дуже страшно, – зізнався той.

– Можливо, це не вони, – сказала Катря, зрозумівши, що про їх втечу знали лише Іван Герасимович та консьєрж.

– Вони! «БМВ» мчиться, як навіжений!

– Сподіваюсь, поспішають у своїх справах, – жінка вже не мала сумніву щодо переслідувачів.

– Вони нас наздоганяють!

– Бери свою сумку, – наказала Катря таким владним голосом, якому син не міг заперечити. – Зараз буде лісосмуга, я пригальмую, а ти стрибай і біжи!

– Я не можу тебе залишити!

– Ми ж домовилися, сину!

– А якщо ти не зможеш від них відірватися?

– Ніяких «якщо»! Мені вони нічого не заподіють. Я впевнена, що все буде добре.

Катерина чула, як із «БМВ» долинали протяжні настирливі гудки, але рятівна смуга лісу вже була поруч.

– Якщо я не встигну на потяг, то їдь сам, як домовилися, і чекай на мене в Карпатах, – намагалася не показувати хвилювання Катерина.

– Скільки?! Скільки чекати? – запитав Сергій, похапцем накидаючи ремінь сумки на плече.

– Можливо, день-два… Чекай два роки, синку. Так буде краще… А зараз, – Катерина пригальмувала. – Біжи! Швидше!

– Ні! – Сергій не зрушив з місця. – Я не можу без тебе! Два роки – нереальний термін!

– Сину! – розпачливо скрикнула й знову дала газу автівці, бо дорогоцінні хвилини були згаяні. – Ти пропустив нагоду бути врятованим. Я сказала «два роки», бо, можливо, мені доведеться десь перебути цей час. Але я тебе не покину, я повернуся. Не хвилюйся за мене: я дійсно сильна жінка й дам собі раду, а ти повинен не пропустити останню зручну нагоду. Обіцяй, що будеш мене чекати.

– Обіцяю, матусю, обіцяю! Лише приїжджай швидше, – схвильовано сказав Сергій і чмокнув матір у щоку в той час, коли чорний «БМВ» вже був так близько, що було помітно, як він подає сигнали миганням фар.

«Опель» знову сховався від зору «БМВ» за невеличким поворотом і Катря дала команду:

– Біжи!

– Не можу! – вогкі очі сина були повні жаху.

– Стрибай! – несамовито закричала вона. – Біжи! Рятуйся!

– Я… – Сергій нерішуче відчинив дверцята.

Катря підштовхнула його рукою.

– Лише так ми зможемо врятуватися! Головне – чекай на мене й живи по-людськи. Коли сядеш у потяг і проїдеш дві години – прочитай листа, що у тебе в сумці.

– Добре, мамо, я буду тебе чекати! – крикнув Сергій і побіг до густої та зеленої маси дерев.

Катерина встигла прошепотіти «Борони тебе, Боже», дочекалася, доки постать сина зникла в гущавині лісосмуги, і подивилася в дзеркало заднього виду. «БМВ», сигналячи й мигаючи світлом фар, невблаганно наближався. «Опель» рвонув з місця й помчав уперед…

Роман помітив автівку Катерини здалеку й зрадів. Залишалося лише наздогнати її, міцно притиснути до себе і вже ніколи не відпускати. Його серце шалено калатало в грудях, відчуваючи скору зустріч та найсвітліші миті їхнього майбутнього. Але чим швидше він наближався, тим більшу швидкість набирала її автівка. Одного разу, коли сріблясте авто сховалося за деревами, Роман злякався, що «Опель» кудись зникне, а разом з ним і його Катря.

– Катрю, Катрю, Катрусю! – кричав він до хрипоти в голосі, ніби вона могла почути. – Люба, кохана, єдина! – волала його душа, а стрілка на спідометрі все більше відхилялася вправо. – Що ти робиш, Катрю?! Зачекай! – закричав Роман і почав несамовито сигналити й подавати знаки світлом.

«Опель» не збирався зупинятися. Тоді Роман вирішив будь-що обігнати його, зупинити свій «БМВ» попереду її автівки й зустріти її, ставши посеред дороги, розставивши руки…

Катерина зрозуміла, що від чорного «БМВ» не зможе відірватися. Тішила думка лише про те, що син врятований. Не хотіла терпіти знущань над собою від гарбузоголового. «Нізащо!» – твердо вирішила. За кілька сотень метрів праворуч від дороги мала бути велика прірва. Вона помітила її ще тоді, коли вивчала із сином топографічну мапу. «Опель» на шаленій швидкості наближався до цього місця. Катря помітила, що «БМВ» майже наздогнав її автівку й щосили, до болю в нозі, натиснула педаль газу. Очі застелила небажана сльоза, яку вона поспіхом змахнула долонею і, кинувши погляд на величезну прірву, прошепотіла: «Ех ви, мої любі зрадники…».

Зробивши різкий поворот керма вправо, Катря спрямувала автівку в бездонну яму. Вона на мить відчула не падіння вниз, а відчуття польоту птаха. Перед очима промайнула рідна батьківська хата серед зеленого тінявого саду…

– Катрю!!! – несамовито, дико рознісся крик Романа над прірвою, яка поглинула його кохання.

Автівки на трасі зупинялися, з них виходили люди і, не знаходячи слів розради, тихо спостерігали, як по щоках чоловіка котяться сльози… А він жодного разу так і не заплакав у пекучому Афгані…

* * *

Коли потяг прокотився, вистукуючи на стиках рейок, дві години, Сергій згадав слова матері про якийсь лист у сумці. Він вийшов у тамбур, розкрив сумку. Яким же було його здивування, коли рука налапала пачки грошей! Тут був і лист. Сергій поспіхом пробіг його очима.

«Мій любий сину, – писала Катерина, – я не тримаю на тебе ніякої образи за твій вчинок. Усі помиляються, помилився і ти. Головне, щоб ти не повторив тієї помилки. Хочу, щоб ти знав: я тебе дуже люблю й заради твого щастя ладна зробити що завгодно. Живи, мій любий, чесно, люби людей, тоді й вони тебе будуть любити, чини так, щоб не було соромно дивитися їм у вічі. Розпочни нове життя серед гір і чекай на мене. Я обов’язково повернуся. Дуже важливо знати, що тебе чекають і люблять.

Навіки любляча твоя мати».

Частина третя

1

Уранці Тоха прокинувся ще до сходу сонця. Прокидатися так рано для нього було звично, бо все життя він пас корів, яких щоранку збирав не тільки по своєму хутору, а й із сусіднього села. А до сусідів йти добрячих п’ять кілометрів, але Тоха не знався на тих кілометрах-метрах, що вигадали люди, щоб ускладнювати собі життя – його життя було набагато простішим. Рудого Тоху батьки не віддали до спеціального навчального закладу за рекомендаціями лікарів, тож дурень, як його прозвали діти, ходив до звичайної школи, де наука йому ніяк не вдавалася, його залишали на другий рік, потім на третій, а коли він після дев’яти років перебування в школі закінчив третій клас, то міг лише написати друкованими літерами своє прізвище та ім’я. До фізичної роботи Тоха був охочим, завжди залюбки допомагав батькам по господарству, тож після шкільних тортур хлопець зітхнув із полегшенням: йому довірили пасти корів. Селяни щодня платили йому невеликі гроші, якими Тоха не міг розпоряджатися, але з радістю приносив додому матері. Мама його хвалила і Тоха радісно розтягував рот у щасливій посмішці, не соромлячись демонструвати відсутність передніх зубів.

У хлопця не було друзів у школі, він був для школярів об’єктом насмішок, а останні роки вони в нього є. Тоха швидко вкинув у сумку обід, який приготувала йому мати, випив чашку молока.

– Усе! – сказав він, витираючи рукавом рота.

– Ще рано, – зауважила жінка. – Куди ти так поспішаєш?

– Секрет! – протяжно промовив хлопець і посміхнувся.

Він схопив зі столу окраєць батону, до якого не доторкнувся, узяв цибулину з миски і поклав їх у сумку.

– А це навіщо? Я тобі чималенько харчів приготувала, до вечора вистачить, – сказала йому мати.

– Так треба! – хитрувато посміхнувся Тоха і швидко зник за дверима.

Підстрибуючи, хлопець швидко пішов дорогою до сусіднього села. Мати спитала, навіщо йому батон і цибулина, але Тоха не зізнався. У нього є свій секрет, про який не повинні знати навіть мама з татом. Брехати не можна, це Тоха знав з дитинства, а мати секрети не заборонено, тож він чинить правильно, нікого не обманює, але й не хоче, щоб батьки знали про його нових друзів. Ось збере корів, погонить на пасовисько, а там на нього чекатимуть Гапочка та Киря. Коли корови розбредуться й почнуть щипати травичку, Тоха сяде в тінь разом зі своїми друзями та нагодує їх. Як звати жінку, Тоха запам’ятав одразу, а ось ім’я Кирило ніяк не залишалося у пам’яті хлопця, тож він став звати його Киря, і чоловік не заперечував. З ними він познайомився ще минулої весни, коли з’явилася перша зелена травичка і після довгої нудної зими Тоха вперше погнав корів на пасовисько. Тоді хлопець пішов під міст, де протікав невеличкий потічок, щоб поторкати рукою воду й дізнатися, чи вона ще не тепла. Там він і помітив чоловіка та жінку, які спали на ватяному матраці. Спочатку Тоха злякався їх і хотів вже бігти звідти геть, але цікавість взяла своє. Йому дуже хотілося дізнатися, що тут роблять ці двоє? Десь високо вгорі по дорозі мчали автівки, там було шумно і їхній гуркіт не подобався хлопцеві, а ось внизу, де зарості кущів і є водичка, йому було до вподоби. Щоб дізнатися, що роблять незнайомці на його улюбленому місці, Тоха сховався за кущами і почав спостерігати. Коли незнайомі люди прокинулися, Тоха прислухався до їх розмови. Вони розмірковували, де взяти гроші, щоб купити щось поїсти.

– Хоча б пляшок трохи знайти та хліба купити, – почув Тоха голос жінки.

– Ти б ще довше спала, – дорікнув чоловік.

– Ти також спав, – парирувала жінка. – Міг би розбудити. Я майже до ранку не могла заснути, бо було холодно.

– Мені жарко, – хмикнув чоловік.

– Чому вони тут сплять, а не вдома? – подумав Тоха. – Ночі ж холодні.

– То ми йдемо кудись чи так і будемо сидіти голодними? – спитав жінку чоловік.

– Я сьогодні нікуди не піду. Щось мені зле, – відповіла жінка.

Тосі стало шкода жінку. Вона була схожа на їх сусідку, бабцю Мотю: така ж старенька й сумна, ще й голодна. Хлопець, переборовши страх, вийшов з-за куща.

– Я – Тоха! – сказав він.

– Привіт, Тоха! – сказав чоловік. – Ти тут живеш?

– Ні, я живу там! – хлопець вказав пальцем у бік своєї оселі. – А де ви живете?

– Ми тут живемо, – відповіла жінка й подивилася на Тоху сумними-пресумними очима. – Іди до нас, ми тебе не скривдимо.

Тоха чомусь їм повірив, і, хоча був дуже обережним із незнайомцями, як і вчила його мама, пройнявся довірою до чоловіка та жінки. Він поволі підійшов до них, зняв із плеча сумку з харчами, поставив її перед жінкою і сказав:

– Їжте, тут на всіх вистачить.

Коли настав час гнати худобу по домівках, Гапочка сказала:

– Тоха, ти хочеш мати секрет?

У нього не було ніяких секретів, тож Тоха зрадів, що тепер він у нього буде.

– Хочу! – він радісно закивав головою.

– Тоді нікому не розповідай про нас, – пошепки сказала жінка. – Це буде наш секрет. Добре?

– Ага!

– Якщо розповіси, то ми підемо звідси.

– А ви будете зі мною дружити? По-справжньому.

– Звичайно!

– Тоді я вас і завтра пригощу. З друзями треба ділитися – так мама казала.

– Правильно казала! А як тебе правильно звати? – поцікавилась жінка.

– А-на… А-на…, – хлопець поморщив лоба, намагаючись правильно вимовити своє ім’я.

– Анатолій? – озвався чоловік.

– Ага! – зрадів хлопець від того, що не доведеться ламати язика, вимовляючи таке складне слово. – Тоха!

– Тоха, то й Тоха, – погодився чоловік. – Ти тільки ша! Про нас нікому!

– Ага! – замотав головою хлопець так, що по лобі заплигав його рудий чуб.

Тоха тримав язика за зубами, хоча дуже кортіло розповісти мамі про нових друзів. Він ходив до них щодня, аж поки не настали холоди, і Гапочка сказала, що на зиму вони перебираються в інше місце. Звичайно, що Тоха став сумний, але ж і корів перестали ганяти на пасовисько, тож йому нічого не залишалося, як пережити зиму в чеканні…

Тоха ходив від двору до двору, стукав палицею батога у хвіртки садиб і голосно волав: «Агов! Де ваша корівка?!» Корови з подвір’їв виходили доволі швидко, не те що ввечері, бо поспішали на луки, де є соковита трава, а Тоха – до своїх друзів. Він знав, що вранці Гапочка з Кирею кудись підуть добувати харчі й повернуться аж в обід, ось тоді вони й зустрінуться. А Тоха має ще приєднати корів зі свого хутора до стада й до обіду буде стежити, щоб корови вдосталь напаслися, щоб бодай не пішли на людські городи чи на кукурудзяне поле. Потім вони захочуть пити й Тоха погонить їх до мосту, де є невеличкий потічок. Корови нап’ються водички, будуть ситі й стануть спокійними і лінивими. Якась із них ляже в траву, інші будуть поволі щипати зелену травичку, а Тоха зможе пообідати зі своїми друзями.

Хлопець гнав стадо, уявляючи, як Гапочка буде варити на вогнищі в каструлі супчик або картопельку. Мама хлопця готувала смачно, але приготоване на вогнищі мало свій особливий смак. Їжа була надзвичайно смачною: у ній часто плавали маленькі чорні вуглинки й вона пахла димом. Тоха, поринувши в солодкі мрії, непомітно дістався до луків. Корови розбрелися й уткнулися мордами в траву. Хлопець вирішив, що поки нехай трохи вгамують голод тут, а потім він пожене їх далі, у ярок, де трава густіша. Тоха подивився в бік мосту. По дорозі мчали машини, які були схожі на іграшкові – такі ж маленькі та гарненькі. У нього й досі під ліжком стояла картонна коробка з іграшковими машинками. Мама каже, що він вже дорослий, щоб ними гратися, але Тосі вони подобались, і, коли нікого не було вдома, він нишком діставав коробку і перебирав свої скарби, згадуючи, як колись ними залюбки грався. От якби він не був дорослим, то й досі грався б. Хлопець помітив, як по трасі мчали дві чорні автівки на великій швидкості, ніби намагалися гратися наввипередки.

– Так не можна! – сказав Тоха й посварився пальцем.

Раптом на його очах чорна машина, що мчала попереду, почала падати вниз, у прірву, до потічка, де жили його друзі. Хлопець не встиг зойкнути, як машина гучно вдарилася об землю і враз спалахнула.

– Ой! Горечко! – скрикнув Тоха.

Він хотів побігти туди і подивитися, що там трапилося, але було лячно. Палало полум’я і вгору здіймався стовп чорного диму. Навіть корови на мить перестали жувати і злякано дивилися на Тоху.

– Не бійтеся, я вас не покину, – сказав їм Тоха.

Корови знову взялися щипати траву, а Тоха здалеку бачив, як зупинилася над прірвою друга чорна автівка, потім біля неї ще й інші машини. Тоха з відкритим ротом спостерігав за тим, що діється на мосту, аж потім згадав про свої прямі обов’язки. Він повернувся і зойкнув. Таки знайшлася неслухнянка! Одна корова вже пішла з пасовиська, перетнула дорогу і смикала невисокі пагони кукурудзи на полі.

– Ану йди назад! – крикнув хлопець і швидко попрямував до неї.

І раптом він побачив, як по полю бігла жінка. Здалеку він помітив, що то була незнайомка. Вона спотикалася, падала, підводилася і знову бігла, ніби за нею хтось гнався. Тоха обдивився усе навколо і не помітив більш нікого. Жінка попрямувала в бік хутора і незабаром зникла з очей, тож Тоха завернув корову й знову переключив увагу на міст і палаючу автівку.

По обіді Тоха пригнав корів ближче до мосту, і коли корови припали мордами до води, пішов на розвідку. Він тихенько підібрався до кущів і побачив, що автівка вже не горіла, але навколо неї було багато людей. Хлопець зрозумів, що сьогодні він не зможе зустрітися зі своїми друзями, тож доведеться чекати до завтра.

Наступного дня в обід Тоха визирнув із-за кущів і не помітив ні Гапочки, ні Кирі. Натомість на місці, де впала автівка, було все навколо чорним, обвугленим, валялись уламки машини.

– Гапочко! Киря! – покликав хлопець.

Ніхто не озвався. Тоха з острахом обійшов страшне чорне місце, що чомусь його так лякало, пішов під міст, але його друзів там не було. Він сів на цеглину й вирішив почекати. Час очікування тягнувся довго. Тоха вже почав хвилюватися, що корови знову влізуть у шкоду, тому підвівся, зітхнув і хотів вже йти геть, коли почув чиїсь кроки. По вузенькій доріжці спускався вниз Киря.

– Киря! – зрадів Тоха й розтягнув рот у радісній посмішці.

Коли чоловік підійшов ближче, хлопець перестав посміхатися. Киря не привітався, сів на траву, обхопив голову руками.

– А де Гапочка? – спитав обережно Тоха, сідаючи поруч із ним.

– Нема вже нашої Гапочки, – відповів чоловік глухо.

– А де вона?

– Машиною її вбило.

– Як це?

– Отак. Убило на смерть.

– І вона померла?

– Так, – промовив Киря й витер брудним рукавом очі.

Тоха знав, що коли людина помирає, її хоронять. Він любив ходити на похорони, бо там завжди пригощали його чимось смачненьким. Тоха добре пам’ятав настанову мами про те, що на похоронах не можна сміятися. Коли він був ще маленький, то якось на похоронах його розсмішив кіт, який стрибнув у труну до небіжчика і там хотів влягтися спати. Мати тоді Тоху дуже насварила і з того часу він ніколи не сміється на похоронах. А зараз взагалі йому було не до сміху. Його друг сидів і плакав. Тосі стало шкода його і він погладив Кирю по голові.

– Гапочку поховали? – спитав він.

– Так. Сьогодні. Чужі люди.

– Ти був на похоронах?

– Мене прогнали звідти.

– І нічим смачненьким не пригостили?

– Ти що?! Нічого взагалі не розумієш? – Киря вирячився на Тоху. – Я тобі кажу, що Гапочку вбила машина. Її поховали чужі люди, бо думали, що то не вона, а інша жінка загинула. Я їм казав, що то загинула моя Гапочка, але вони обізвали мене волоцюгою, прогнали геть від гробу, а потім дали пляшку горілки і бутерброди. Але ж я знаю, що то була моя Гапочка! Я спускався донизу, а вона сиділа ось там! – Киря вказав на обгоріле місце на траві, куди впала автівка. – А хто мене слухає? Хто я для них? Безхатченко! Волоцюга! П’яничка!

Тоха нічого не зрозумів із розповіді Кирі, але було ясно одне: Гапочку поховали.

– Її закопали в могилу? – спитав він, помовчавши.

– А то куди ж?

– Тепер вона з Богом!

– Краще була б зі мною! Як мені тепер самому жити? – Киря знову заплакав.

– Не плач. У тебе є я, твій друг, – лагідно промовив хлопець і обійняв Кирю за плечі.

– Ти, Тохо, хороший, – сказав Киря, – хоча й трохи… Я вже не буду тут жити, тож не приходь сюди більше.

– А де ти будеш?

– Піду в місто.

– А як же я?

– Ти будеш пасти корів і нас згадувати.

– Я бачив, як машина впала згори, а тоді як бахне! Усе горіло! А потім побачив тьотю, вона бігла по полю.

Кирі не було цікаво слухати про якусь тьотю, але він поцікавився, чи справді бачив, як падала автівка.

– Я ніколи не обманюю. Не можна, – ображено промовив хлопець.

– Тож ти бачив, як загинула Гапочка?

– Ні, я був далеко звідси.

– У тебе є щось поїсти? З учорашнього дня не було й росинки в роті. Учора було не до їжі, а сьогодні пішов зранку на кладовище й чекав похорону Гапочки, – сказав чоловік. – У мене є горілка й бутерброд. Будеш?

– Я не п’ю горілку.

– Треба пом’янути нашу Гапочку, щоб була їй земля пухом, – сказав чоловік.

Він дістав із сумки пляшку горілки, подав хлопцю.

– Зроби один ковток. Так годиться.

Мама забороняла Тосі пити, але друг наполягав і сказав, що так годиться. Тоха зробив ковток і одразу закашлявся: у горлі запекло так, ніби туди линули окропу. Він аж пересмикнувся усім тілом.

– Яка гидка! – сказав він і скривився.

Киря подав йому бутерброд із ковбасою і наказав їсти весь. Тоха вмить проковтнув його, і в роті перестало пекти. Киря відпив горілки з горла, крякнув від задоволення і прийнявся наминати варену картоплю із салом, які вже встиг розкласти на газетці Тоха.

– Я нікому не розповів, як впала машина, – сказав Тоха.

– Можеш розповідати, це не секрет.

– А наш секрет нікому не можна?

– Нікому.

– А про тьотю можна мамі розповісти?

– Як хочеш.

– Тоді розкажу. А ти будеш сюди хоча б інколи приходити? Я сумуватиму без тебе… і без Гапочки, – зізнався хлопець.

– Я також сумуватиму, – зітхнув чоловік. – Можливо, колись і прийду сюди, – промовив Киря задумливо. – Не знаю.

Киря зібрав свої нехитрі пожитки, забрав ватяний матрац і ковдру, обійняв на прощання Тоху. Коли Киря зник із поля зору хлопця, Тоха заплакав. Він посидів ще трохи на траві, згадуючи, як Гапочка готувала обід, а вони на нього чекали, стікаючи слинками, зітхнув, підвівся і побрів до корів.

Удома за вечерею Тоха слухав розмову батьків про вчорашню аварію на трасі. На хуторі, де було з десяток хат, не часто траплялися якісь новини, хіба що хтось помирав, а тут таке трапилось.

– Я бачив, як машина впала вниз і загорілась! – похвалився Тоха.

– Не вигадуєш? – батько пильно подивився на хлопця.

– Ні! Тоха ніколи не бреше! – ображено промовив хлопець і прийнявся сьорбати борщ.

– Розкажи, синку, що ти бачив? – лагідно сказала мати.

– Дві машини гралися наперегони, а потім одна впала вниз. Тоді як бахне! І машина згоріла.

– Ось тобі й причина аварії! – сказав батько. – Ганяють по трасі, як навіжені, а потім гинуть.

У Тохи аж крутилося на язиці сповістити про смерть Гапочки, але то був секрет і він повинен мовчати.

– А рідні оплакують їх. Кажуть, що загинула жінка, – сказала мати.

– Та кажуть, – погодився батько. – Напевно, була за кермом, бо одна вона загинула.

– А по полю бігла тьотя. Чужа, – додав Тоха.

– Звідки в нас тут чужі? То тобі, синку, здалося. Напевно, дуже злякався? – спитала мати.

– Так. Було страшно.

Тоха хотів заперечити й сказати, що таки насправді бачив жінку, але зараз він задумався, чи й справді її бачив, чи то привиділося з переляку?

2

Роман прокинувся від жахливого сну. Йому знову снилася Катерина, не та нерухома та обгоріла, яку він бачив у морзі, а зовсім юна, з довгою чорною косою. Катря кликала до себе, Роман ішов за нею, а вона віддалялася, аж поки не полетіла в прірву. Він побіг і побачив, як десь внизу палає автівка й раптом страшенний вибух! В обличчя йому щось вдарило тепле й слизьке, він подивився собі під ноги та побачив там косу Катрі.

– Ні! Ні-і-і! – закричав він несамовито й прокинувся від свого крику.

І так щоночі. Уже минув місяць від того дня, коли загинула Катря, а біль не покидає. Роман підвівся з ліжка, не вмикаючи світла, побрів на кухню, відкрив холодильник і рука сама потяглася до пляшки з горілкою. Він ніколи не був випивакою, але після того… Роман відсмикнув руку від пляшки як від отруйної змії, взяв пляшку «пепсі», зробив кілька ковтків, сів на стілець, закурив. Знову перед очима страшна картина. Він був унизу й бачив обгоріле вщент людське тіло, яке лежало поруч з автівкою. Дверцята біля водійського сидіння були відчинені, тож можна було припустити, що Катря або намагалася врятуватися, або її тіло викинуло з машини вибухом. Неподалік автівки лежала обгоріла сумочка Катерини. З неї дістали паспорт, де на перший погляд не можна було нічого прочитати, але частина імені Катерина проглядалося, як і дата народження. Проте Роман мав ще прийти до морга, щоб підтвердити особу загиблої. Він не знав, де шукати сина Катерини, тож пішов у морг, але вдруге підійти близько до того, що залишилося від коханої жінки, він не зміг. Переступив поріг, лікар підняв простирадло й у Романа закружляло все навколо.

– Так, це вона, – сказав він і швидко вийшов.

Роман не помітив, як цигарка в руках стліла й попіл осипався на підлогу. З голови не йшов той безхатченко, що був під мостом. Він тоді плакав і говорив, що то загинула його чи то Галочка, чи якась Капочка. Той безхатченко прийшов на похорони Катрі й знову повторював те саме. Його відвели убік, щоб не заважав, а потім Роман розпорядився дати йому горілки та закуску. Напевно, бідолаха колись втратив рідну людину в автокатастрофі, а коли на його очах трапилася трагедія з Катрею, йому здалося, що все повернулося. Роман намагався не думати про нього, але подумки часто знову повертався туди, під міст. А якщо безхатченко не божевільний? Може бути, що загинула не Катря, а його Галочка чи Капочка? Після поминів на дев’ятий день Роман поїхав на місце аварії в надії знайти безхатченка, але його там не було.

– Маячня! – сказав собі Роман. – Не треба тішити себе примарними надіями. Катрю я втратив назавжди, щойно знайшов.

Він звинувачував себе в її загибелі. Якби тоді він не намагався наздогнати її автівку, Катря б їхала спокійно й аварії могло не бути. Якби він не встряг у бійку, намагаючись допомогти сусідці, а викликав міліцію, усе було б інакше. Багато отих «якби», а Катрю вже не повернути. Після її загибелі Роман відчув, що в один день життя втратило сенс. Усередині щось завмерло і кудись зник той стрижень, що тримав його, спонукав до дій. Усе життя він кохав Катерину, жив у чеканні, у надії, що рано чи пізно вони будуть разом. Зрозумівши, що чекати вже немає чого, Роман вперше в житті розгубився. Він не знав, куди себе подіти, дратувало все навкруги, заважав одяг, руки, ноги. Роман рятувався у друзів. Після похорон він разом з Івасиком і Лисим довго ще сиділи за столом. Випили чимало, але й п’яні не були. Наступного дня Роман поїхав до Миколи і там довго, до самого ранку чаркував. На ранок боліла голова, а в душі біль не стихав. Роман погостював добу в Івасика й повернувся додому. Він знав, що потрібно йти в «Роір», бо там на нього чекали, але поглянув у дзеркало, відсахнувся та зрозумів, що його не повинні бачити в такому вигляді. Роман зателефонував Лисому й попросив порадити, що робити далі, як прийти до тями і повернутися до життя.

– Ти давно робив ремонт у «Роірі»? – спитав Микола.

– Давненько.

– Тоді зачини заклад на місяць, зроби ремонт, а за цей час ми спільними зусиллями приведемо тебе до тями, – порадив друг.

Роман пристав на пропозицію Лисого й наступного дня поголився, прийняв душ і пішов на роботу. Того ж дня на дверях закладу з’явилася табличка «Зачинено на ремонт» і незабаром наймані робітники заметушилися всередині будівлі.

Якось ввечері Роман був у Лисого і за чаркою пожалівся, що тепер у нього нікого нема.

– Мама померла, батько – ще раніше, дружина також, а тепер я втратив Катрю, – сказав Роман. – Світ такий великий, але я самотній.

– Не мели дурниць! – зупинив його Микола. – Який ти самотній? У тебе є донька!

– Так. Іринка, – кивнув головою Роман. – Лише вона тримає мене на цьому світі.

– Ось у мене й справді нікого нема, – сказав Микола.

– Як нема? Узагалі нікого?

– Можна сказати й так, – помовчавши, промовив тихо Микола.

– Ні, ти мені скажи чітко, – п’яним голосом попросив Роман. – Є у тебе хтось із рідні чи нема?

– Не люблю про це говорити й нікому не розповідав.

– То розкажи мені! Ти мені друг чи хто? – Роман обійняв Миколу за плечі. – Насправді ми з тобою раніше були лише знайомі, а тепер ти мій друг. Я за тебе всім дам у пику! Віриш мені чи ні?

– Ти просто п’яний, – незле дорікнув Микола.

– Я знаю, що я п’яна свиня, – погодився Роман. – Ось мине біль і я не питиму.

– Біль душі не втопити в чарці.

– Гаразд, нехай буде так. Так ти мені розкажеш про свою рідню?

– Що тобі розповісти? – задумливо промовив Микола й запалив цигарку. – Про те, як малий Миколка зростав у благополучній родині, де були батько, мати і брат Сашко. Але в родині, як кажуть, не без виродка, один син у батьків був розумний, інший – дурень. Коли хлопчики виросли, то Сашко пішов вчитися на юридичний факультет університету, а Миколу виперли з профтехучилища за погану поведінку і ще гірше навчання.

– Але ти не дурень! – грюкнув по столу кулаком Роман. – І погані оцінки не означають, що людина погана.

– Тоді я так і думав, – продовжив Микола. – Не зізнався батькам, що не закінчив навчання, брехав, що вчуся, потім сказав, що вже влаштувався на роботу. Потрібно було десь брати гроші, щоб довести батькам, що я працюю, тож знайшлися друзяки, з якими я пограбував магазин. То була моя перша крадіжка. З неї все почалося.

– І тебе посадили?

– Так. На суд прийшли мої батьки і брат.

– Ось бачиш! Вони тебе підтримували!

– Не вгадав. Вони прийшли зробити спільну заяву про те, що більше не хочуть мене знати й бачити, бо я осоромив їх родину.

– І що? – глипнув на нього Роман.

– І все. Спочатку я писав їм листи, просив вибачення – усе марно.

– Не відповідали?

– Отримав один лист, де було те саме: ніколи не приходь додому, бо в тебе його немає. Батьки зреклися мене, написавши, що в них є один син Сашко й вони більше нічого не хочуть про мене чути.

– І ти не знаєш, як вони зараз? Чи живі ще?

– Нічого не знаю. Я насправді самотній. Вовк-бірюк. Ані батьків, ані брата, ані дружини.

Запанувала мовчанка. Кожен із чоловіків задумався про своє життя. Тишу порушив Микола, дзенькнувши чаркою по пляшці.

– Давай, друже, ще по одній, і на сьогодні баста! – сказав він.

– А ти не хочеш побачити своїх батьків? – спитав його Роман.

– Сам не знаю. Знаєш, мучить совість, бо я їх син, а нічого про них не знаю. Неправильно це якось, хоча в душі є образа.

– То давай їх розшукаємо!

– Не зараз. Я ще не готовий.

– А я шукав сина Катрі, але не знайшов, – сказав Роман, хильнувши чергову чарчину горілки. – Сергій вже не дитина, але ж він залишився без матері, можливо, потребує підтримки, до того ж він влип в одну неприємну історію. Я дав слово Катерині допомогти їм… Син, напевно, не знає, що матері в нього вже немає. Та й невідомо, де він зараз сам. Я звертався до знайомої у паспортний стіл, та й там мені не допомогли його знайти.

– Ти не знайдеш його, – зауважив Микола, хрумнувши огірком.

– Як не знайду?

– Скоріш за все, він живе під іншим прізвищем.

– Звідки ти знаєш? – Роман здивовано поглянув на Миколу.

– Добряче ж тобі перепало, сердешний. Я ж на твоє прохання зробив Катерині та Сергію нові паспорти. Це було за добу перед тим, коли ти опинився в лікарняному ліжку без тями. Тепер він Гавриленко Сергій Максимович.

Роман отетерів від почутого. Справді, як він міг забути, що на прохання Катерини занотував і їй, і синові нові паспортні дані, узяв у неї фото й передав це Миколі!? А потім же він сам передав їх Катрі, коли привіз її до свого клубу. Безумовно, це наслідки поранення і наступного стресу після тієї фатальної аварії… Одна аварія звела його з Катрею, інша – відібрала, тепер вже назавжди… Він посидів мовчки, намагаючись зрозуміти, як йому тепер шукати сина Катрі. Тепер перше, що спало на думку, – це звернутися ще раз до паспортного столу, а ще до Івасика, нехай він проб’є його по своїх каналах. Може, бандюки зводять із Сергієм рахунки?

– Дякую, Миколо, за відсвіження пам’яті, – сказав Роман, підвівшись і почавши поспіхом збиратися. – Дякую також за вечерю, поїду додому, – сказав уже біля порогу.

– Куди ти поїдеш? Залиш машину, я зараз викличу таксі, – буркнув Микола і дістав із кишені мобільник.

Тиждень пошуків Сергія не увінчався для Романа успіхом. Хлопець ніби у воду канув. За старим прізвищем він був виписаний із квартири та ніде не зареєстрований, за новим – узагалі нічого. Роман був у розпачі. Він відчував, що Сергію потрібна була допомога, але не мав поняття, де ще його шукати. Івасик і зі свого боку зробив усе можливе, щоб натрапити на слід хлопця – також усе марно. Він навіть знайшов його переслідувачів, добряче їх потрусив, але ті клялися на колінах, що самі не знають, де він подівся. Роман подякував друзям за допомогу й поїхав на кладовище. По дорозі він купив великий букет білих троянд і коробку цукерок. Він підійшов до могили Катрі, привітався, хотів поговорити з нею, розповісти про пошуки Сергія, попросити вибачення за те, що не знайшов його, але завмер на місці. На дерев’яному хресті не було таблички! Хтось зірвав її й кинув неподалік, а на могилі лежали скромні польові квіти. Роман озирнувся довкола й побачив, що в його напрямку йде безхатченко, саме той, який заважав на похоронах.

– Твоя робота? – спитав Роман, вказавши на відірвану табличку, коли чоловік підійшов ближче.

– Моя.

– Навіщо ти це зробив?

– Бо там похована моя Гапочка.

Роман помовчав. Що поробиш, коли людина не сповна розуму?

– Я розумію, що твоя Гапочка загинула, – сказав Роман, – але це не дає тобі права таке чинити.

– То моя Гапочка, – уперто повторив безхатченко. – Я приношу їй квіти.

– Добре, принось, але більше не зривай табличку. А зараз йди звідси, ти мені заважаєш.

– Не піду.

Роман подав йому цукерки і сказав:

– Бери, пом’янеш мою Катрю.

– Мою Гапочку.

– Нехай буде так, – зітхнув Роман. – Тепер підеш?

– Ні.

Роман поклав троянди на могилу, розвернувся й пішов геть. Було схоже, що безхатченко не має наміру йти з кладовища.

3

Усю дорогу Сергій провів у тривозі. Він хвилювався за матір, яка тікала від переслідувачів. Чи вдалося їй відірватися від погоні? Чи вони її наздогнали і знущаються? Утішала думка про те, що мати сильна жінка, завжди знайде вихід і дасть собі раду. Та чи дала? Їдучи в потязі, Сергій не відходив від свого місця. Там, внизу, лежала його сумка з великою сумою грошей. То були всі кошти, які зібрала мати. Якщо її схопили бандити, то потрібно буде їх віддати, щоб відпустили матір. При пересадці на вокзалах Сергій намагався не привертати до себе увагу і тримався людних місць. Коли нарешті прибув до Великого Майдану і знайшов поштове відділення, де працювала хрещениця матері Орися, зітхнув із полегшенням. Орися не ставила зайвих питань і Сергій був їй за це вдячний. Вона допомогла отримати посилки з речами, які відправила мати, запрягла коня і на підводі довезла Сергія до місця, де вгору тяглася вузька стежинка.

– Ось і все, Сергію, – сказала вона. – Щоб дістатися до будинку Марічки, треба далі йти пішки. Вона живе ось там! – указала пальцем вгору, де було видно лише гущавину смерек і ялиць.

– А я не заблукаю? – невпевнено промовив Сергій.

– Ні! – засміялась Орися. – Не звертай із доріжки й вона приведе тебе куди треба. Та ти не хвилюйся, я тебе проведу. Стільки речей ти сам не допреш.

Орися припнула коня до стовбура дерева, де була висока трава.

– А коня не вкрадуть?

– Та ні! Я тільки туди й назад! – весело промовила Орися і хвацьки підхопила з воза велику сумку.

Згодом вони вийшли на галявину, де в оточенні величезних смерек стояв будиночок Марічки, обнесений низьким парканом. Загавкав собака, і з хати вийшла жінка, підійшла до хвіртки, мовчки її відчинила. Орися привіталася і сказала, що привела до неї родича й швидко побігла назад.

– Доброго дня… пані Марічко! – привітався Сергій. Він мав би назвати її бабусею, але язик не повернувся, бо жінка була не схожа на стару, тож він вирішив назвати її панею. – Я Сергій, син Катерини.

– Бачу, бачу, – протяжно мовила жінка. – Заходь до хати.

Собака, напевно, скучив за людьми, тому одразу завиляв дружньо хвостом і побіг за Сергієм. У дворі куди не глянь – повсюди пучки трав. На відкритій веранді також усе обвішано травами, у сінях, передпокої – те саме. У хаті пахло різнотрав’ям. Запахи квітів, трави, меду, сіна п’янили голову до запаморочення.

– А я вже звикла до них, – ніби читаючи думки хлопця, промовила жінка й додала: – І ти звикнеш. Від них шкоди ніякої, тільки користь. Сідай за стіл, нагодую тебе з дороги.

Лише зараз Сергій відчув, що дуже зголоднів. За тривогою в дорозі він пив лише чай і геть забув про їжу. Жінка поставила на стіл перед хлопцем миску з налисниками та чашку молока, сама сіла навпроти.

– Ти їж, не соромся, я щойно поїла, – сказала Марічка.

Вона пильно подивилася на нього, і Сергієві здалося, що її виразні, темно-карі очі зазирнули в душу, проникли в думки. Він відвів погляд і з апетитом почав наминати страву.

– Я тримаю кіз, тож молоко козяче, – сказала Марічка. – Дехто не любить їх молоко, а дарма, воно дуже корисне.

– Дякую! – сказав Сергій, допивши молоко.

– А тепер розказуй, що там у вас трапилось, – попросила Марічка.

– Я встряг у халепу, – зізнався хлопець.

– Це я бачу.

Сергій згадав розповіді матері та дідуся про те, що Марічка не лише лікує людей, а й може читати думки, і йому стало трохи лячно. Він розгубився і не знав, що говорити, а що знає сама жінка.

– Легких грошей схотілося? – посміхнулася жінка кутиком рота. – Не вийшло. Тепер за це треба розраховуватися.

– Так. Я знаю, що зробив велику помилку, мамі довелося продати житло… Я навіть не знаю, як вона там.

– Усе буде добре, – задумливо промовила жінка. Здавалося, вона дивиться крізь хлопця кудись далі. – Час лікує, але часи очікування тягнуться довго… Ти надовго до мене?

– Я навіть не знаю. Як вийде, – відповів він, – мені потрібно дочекатися маму.

– Ось і чекатимеш у мене, скільки треба. Мені буде веселіше, хоч жива душа в хаті буде, а то як прийде зима, то хоч разом із вовками вий.

– Я змінив прізвище. Тепер я Гавриленко Сергій Максимович.

– Змінив, то й змінив, – погодилась Марічка без зайвих розпитувань. – Хочеш відпочити з дороги?

– Так, але спочатку хотів би помитися. У вас є де?

– А ти думав, я немита тут живу? – з насмішкою спитала жінка. – У дворі є літній душ.

Жінка провела Сергія в окрему кімнату, видала чисту постіль, рушник і вийшла. У кімнаті не було трав, які чомусь лякали хлопця, тож Сергій зітхнув із полегшенням. Він розпакував речі, склав у шафі на вільних поличках, застелив постіль. Біля вікна – столик, накритий вишиваною скатертиною, два стільця поруч, за дверима – вішак для одягу. Сумку із грішми Сергій засунув у самий куток під ліжком, а лист матері склав учетверо й поклав у паспорт. За вікном виднівся ліс, зелений, шумний, густий, він притягував зір і лякав своєю безкінечністю і якоюсь могутньою силою. Сергій відірвав погляд від величавих смерек і подивився на стелю. Там висіла електрична лампочка.

– Дивно, – подумав він, – дідусь казав, що Марічка живе без електрики. Тоді навіщо лампочка?

Хлопець узяв рушника та змінний одяг, пішов надвір. За будиночком він знайшов дощату будку, над якою був металевий бак із водою. На сонці вода нагрілася до приємної температури і Сергій довго стояв під струмочками води, розтирав тіло мочалкою, знову пускав струмені на зморене дорогою тіло. Після душу йому стало легше. Здавалося, що з брудом змив частину тривог, які обсіли його душу з усіх боків. Він пішов до кімнати і вперше за останній місяць заснув міцним і спокійним сном.

Сергій прокинувся, коли надворі вже сутеніло. Щось гуло, й він не одразу зрозумів, що то працює генератор. Хлопець знайшов вмикач, клацнув і лампочка загорілася. Він пішов на кухню, де торохтіла посудом господиня.

– Доброго вечора! – привітався Сергій.

– А ти думав, що я тут живу з каганцем? – спитала Марічка й посміхнулась.

– Відверто кажучи, так.

– Я не лісова відьма, а звичайна жінка. Давай повечеряємо разом.

Вони їли суп із грибами, пили чай на травах з медом і хлопця вже не так лякали пучки трав на стінах і пляшечки з якимись мутними речовинами на поличках.

– Виспався, а тепер ніч що робитимеш? – спитала Марічка, прибираючи зі столу посуд.

– Вийду надвір, прогуляюся, подихаю свіжим повітрям, – відповів він.

– Іди, тільки дивись не сп’яній від нашого повітря, – незле промовила жінка.

Сергій вийшов надвір, сів на лавку. Стояла тиша. Лише верхівками дерев тихо бігав, граючись, вітер-пустун. Десь скрикнула нічна пташка – і знову тиша. У траві сюркотіли коники, а біля ніг терся Шарик, вимагаючи до себе уваги. Сергій почесав собаці за вухом, і той аж заскімлив від задоволення.

– Шарику, мені потрібна лопата, – майже пошепки сказав хлопець. – Покажеш, де вона?

Собака виляв хвостом і дивився на хлопця.

– Не хочеш зізнаватися? То я сам її знайду.

Сергій пішов до сараю, відкрив двері й одразу налапав рукою держак лопати.

– Шарику, я ж казав, що сам знайду?

Сергій дочекався, поки в кімнаті Марічки згасне світло, тихенько зайшов до своєї кімнати, дістав сумку з-під ліжка, вийняв звідти пакет із грішми. Він вийняв із пачки дві стодоларові купюри, закрутив целофан і навпочіпки вийшов надвір. Прихопивши лопату, хлопець пішов у край двору, де ріс кущ смородини, відступив від нього на кілька кроків і швидко почав копати яму. На дно ямки Сергій поклав пакет із грішми, закидав землею, притоптав ногами, поверх присипав піском із подвір’я, щоб було непомітно порушену землю.

– Нікому не розказуй, Шарику, що ти тут бачив, – сказав він собаці і погладив його по спині.

…Сергій поступово втягувався в нове життя. Він заходився лагодити паркан, замінив у ньому дошки, які підгнили, на нові.

– Паркан не від людей, – пояснила Марічка, – від вовків.

– Не боїтеся їх?

– Не бояться лише дурні. Кожна людина має свій страх, – відповіла Марічка. – Звичайно, що боюся. Не за себе, бо я можу сховатися в хаті й сидіти, а ось курей та кіз вовки в голодний час можуть повитягати. Іноді доводиться відлякувати їх пострілами з мисливської рушниці, а буває, що доводиться палити на подвір’ї багаття. Вовк, коли не голодний, не страшний, а коли нема здобичі, тоді приходить сюди.

Сергій чистив у курятнику та хліві, де жили кози, ганяв їх пасти з Марічкою на луки, носив додому джерельну воду, косив траву. Іноді він разом із Марічкою ходив збирати трави. Жінка не довіряла йому самому їх збирати, щоб, бува, чогось не наплутав, а коли Сергій ображався, то казала, що при зборі треба читати спеціальні молитви, а він їх не знає. Іноді до неї приходили люди на лікування. Марічка з ними закривалася в кімнаті, і що там робила, Сергій не чув і не бачив. Відвідувачі дякували жінці й залишали їй на столику біля образів муку, рис, макарони, гречку, бо грошей з хворих Марічка не брала. Коли не вистачало продуктів, Сергій спускався з гір униз і йшов у село до крамниці.

Перші тижні минули спокійно і в чеканні. Коли мати не подала про себе знати місяць, Сергій почав не на жарт хвилюватися. Марічка на ніч напувала його чаєм на травах.

– Не бійся, пий, – наказувала вона, – це легке заспокійливе.

Але її чай давав змогу хіба що заснути. З кожним днем тривога в душі Сергія зростала з неймовірною швидкістю.

– Уже не знаю, куди себе подіти, – якось ввечері зізнався Сергій. – Не можу так далі жити, весь час картаючи себе за те, що накоїв. Хотів би влаштуватися десь на роботу по спеціальності, але ж диплом і трудова книжка на одне прізвище, а паспорт – на інше.

– Нещодавно мені сорока на хвості принесла новину, що один із вівчарів зламав ногу, – сказала Марічка. – Можу попросити, щоб тебе взяли на роботу замість нього.

– Це було б чудово! – радісно промовив хлопець.

– І я так думаю. Може, мізки на місце стануть там, серед гір, – промовила жінка.

4

Ганна вигнала корів і повернулася до хати. П’ятеро годувальниць передала Тосі й заспокоїлась. Жінка знала, що Тоха хоч і має мало мізків, але за коровами доглядає справно, на совість, повертається додому худоба ввечері і сита, і напоєна. Що б вони з Андрієм робили без своїх годувальниць? Корівки допомагають їм наблизитися до здійснення мрії. Років із п’ятнадцять тому Ганна зробила висновок, що старість не за горами, ще трохи часу – і вони будуть не в змозі обробляти великий город, тримати худобу та птицю. До цього якось викручувались, заробляючи собі на життя, на харчі та ліки, продаючи вирощене на городі. А як жити далі? Дітей та родичів нема, тож і сподіватися на допомогу немає чого. Настане час, і хтось із них піде у вічність першим, залишиться лише один, старий, немічний, з мізерною пенсією і без сторонньої допомоги. Не буде кому ані в хаті натопити, ані склянку води подати. Інша справа, якби вони жили в місті. Там, якщо гроші є, то можна все купити в крамниці, а не корячитись на городі, узимку – тепло, гріють батареї, а якщо хто самотній, то соціального робітника приставлять, щоб хоч харчі та ліки купував.

– Вихід один, – вирішила Ганна, – потрібно збирати гроші, щоб купити в місті квартиру. А ще було б краще – свій приватний будинок. Тоді б і сусіди за стіною не заважали, і те саме централізоване опалення, і магазини поруч, а захочеш подихати свіжим повітрям – вийди у двір і дихай, скільки влізе.

Ідея Ганні сподобалась і вона кілька днів про неї не розповідала Андрію, все обдумувала і зважувала. Звичайно, що могла б усе йому одразу викласти й він не перечив би, бо її чоловік – ганчірка, як скаже Ганна – так і буде, але вона кілька днів смакувала своєю мрією, як солодкою цукеркою. Коли поїхала в черговий раз до міста продавати городину на ринку, накупила газет з об’явами, щоб удома дізнатися, скільки коштують будинки в місті. Одразу було розчарування. Цілу ніч Ганна підраховувала, скільки років треба ще їздити на той клятий ринок торгувати, щоб зібрати потрібну суму. Виявилося, що дуже довго. На ранок у голові настало прояснення і Ганні стукнуло: треба завести корів, свиней і побільше курей. Молоко, сметана, сир коштували недешево, а ще й яйця, свинина… Ганна поділилася мрією з Андрієм і той схвально закивав головою, мовляв, жінка завжди має рацію. З того часу минув не один рік. Чи не щодня Андрій підносив важкі торби до траси, саджав дружину на автобус, і та їхала торгувати. Коли накопичувалась певна сума, Ганна купувала в місті долари, і вони раділи, як діти новій іграшці. Долари в хаті не тримали. Ганна їх кудись ховала від грабіжників, а коли Андрій зауважив, що трапиться біда з жінкою, а він не знатиме, де гроші, Ганна сказала, щоб копав під стовпчиками паркану.

– У різних місцях треба тримати, а то хтозна що може трапитися, – пояснила Ганна.

Удома жінка в шухляді завжди тримала триста доларів, для грабіжників. Після того як до їхньої оселі вночі вдерлися грабіжники і вимагали гроші, вона вказала на схованку. Злодії забрали свою здобич і пішли геть.

– Ось бачиш, – сказала тоді Ганна. – Якби нічого не було в хаті, то ще й катували б нас чи повбивали, а так забрали і пішли геть. До всього треба бути готовим, адже живемо в крайній хаті на хуторі.

Ганна налила супу у дві миски, Андрій нарізав хліба.

– Знову суп без м’яса, – невдоволено буркнув Андрій, потеліпавши ложкою в мисці.

– Наступного разу буде з м’ясом. Сам знаєш, як нам потрібні гроші. Доводиться економити.

– І скільки ще часу ми будемо корячитися й економити на всьому?

– Ще з рік.

– Ти таке казала два роки тому.

– Я ж не винна, що долар дорожчає і житло у гривні, виходить, також. Мені самій набридло рахувати копійки, – сказала жінка. – У тебе виразка шлунку відкрилася, то ліків довелося немало купувати, у мене то серце прихопить, то тиск підніметься, а все це гроші. Цього року стільки всього насадили, що навіть не знаю, чи вистачить сил усе обробити й продати, але за моїми підрахунками, це останній рік ми тут живемо.

– А потім знову якась болячка з’явиться і ще на рік тут засядемо, – зауважив чоловік.

– Може бути і таке, – зітхнула жінка, – усі під Богом ходимо. А рук і справді на все не вистачає.

Поснідавши, Ганна взяла цапку й подибала на город. Андрій пішов чистити корівник і про себе матюкатися, бо все йому вже набридло, а мрія перебратися в місто все ще залишалася мрією.

У Ганни ломив поперек, але нічого не вдієш, треба просапати буряки. Вона зітхнула, перехрестилася і нахилилася на грядці. Коли дійшла до кінця рядка, ледве розігнула спину, ойкаючи. І раптом вона побачила, як хтось біжить полем у напрямку їхнього городу. Ганна прищурила очі і зрозуміла, що то жінка. Вона бігла швидко, падала, лізла навкарачки, підводилася й знову бігла так, ніби за нею хтось женеться. Ганна пішла їй назустріч і, коли незнайомка наблизилася, зойкнула. Жінка була скривавлена, брудна і, схоже, бігла, не розуміючи куди. Коли вона добігла до города Ганни, перечепилася через межу, скрикнула, впала і завмерла непорушно. Ганна підбігла до неї, повернула обличчям вгору і зойкнула. У жінки були обпечені, скривавлені, брудні обличчя, шия, руки, обгорілий одяг звисав лахміттям.

– Ой, леле! – жінка побігла до двору, покликала чоловіка.

– Що там вже трапилося? – невдоволено пробубнів Андрій, але одразу слухняно подибав за Ганною.

– Диви! Жінка!

– Та бачу, що не чоловік, – сказав Андрій. – Як вона тут опинилася?

Ганна пояснила і сказала, що треба її занести до хати.

– Дзвони дільничному та викликай лікаря, – сказав Андрій.

– А я кажу, несемо її до хати, поки ніхто не бачив! – командним тоном наказала Ганна.

Андрій не міг перечити дружині, тож вони занесли незнайомку до хати, поклали на диван. Оглянувши її, побачили, що половина обличчя обпечена, червона і кровоточить, одяг частково обгорів і звисав чорними клаптями, на руках також свіжі опіки.

– І навіщо ми її сюди приперли? – стишеним голосом спитав Андрій. – Хочеш, щоб вона померла, а нас в усьому звинуватили?

– Помовч! – шикнула на нього дружина. – Треба мислити наперед! Я її поставлю на ноги, потім вона стане нам допомагати по господарству. У тебе багато сил? Ні. І в мене вже кожна кісточка від роботи болить. Тож зайві руки по господарству не завадять.

– Руки чи рот? Самі пісне їмо, а ще й її годувати доведеться.

– Усе одно буде більше віддачі, ніж затрат.

– А якщо вона одужає і накиває п’ятами?

– Може бути й таке, – погодилася жінка, – але ти подивися на її одяг.

– Обпалене лахміття.

– Дурним ти був, ним і помреш. Одяг дорогий, взуття, манікюр, тож вона не з бідних. Якщо захоче піти, то віддячить нам за своє спасіння грішми.

Андрій задумався. Може, й справді дружина має рацію? Вона завжди правильно мислить. Якщо незнайомка оклигає, то повинна бути їм вдячною і розрахуватись за їх доброту. Є надія, що так швидше виберуться в місто й вже не будуть гарувати з ранку до вечора.

– Є у мене деякий сумнів, – Андрій почесав потилицю. – Боюсь, що помре в нашій хаті. Що тоді робитимемо?

– Дільничного викличемо і скажемо, що знайшли на городі, занесли до хати, а вона дуба врізала, – пояснила жінка. – Досить ляси точити. Грій воду!

Немало зусиль довелося прикласти Ганні, щоб незнайомку вилікувати. Довелося і в аптеці ліки купувати, і аж за п’ятнадцять кілометрів їхати до знахарки, щоб та мазі та трави від опіків дала. Жінка температурила, стогнала, щось викрикувала й поривалася бігти, іноді приходила на мить до тями, дивилася навколо нерозуміючими очима і знову втрачала свідомість. Андрій весь час зудів, що марна справа її рятувати, не жилець вона, але Ганна мала вперту натуру й не збиралася зупинятися на півдорозі, хоча були моменти, коли вона й сама вже шкодувала, що не відправила незнайомку до лікарні. Але жінка потроху починала йти на поправку. У неї спала температура і якось вона чітко промовила: «Дайте мені води». Її права сторона обличчя мала жахливий вигляд після опіків, навіть верхня повіка нависала над оком так, що їй було незручно дивитися.

– Де я? – спитала вона, коли їй стало ліпше.

– У добрих людей, – відповіла Ганна.

Жінка помовчала, повела очима навколо, здивовано подивилася на Ганну, потім зупинила погляд на Андрієві.

– Я вас не знаю, – промовила вона.

– Я – Ганна, а то мій чоловік Андрій. А як тебе звати?

Жінка наморщила лоба, закліпала очима і злякано поглянула на Ганну.

– Я… Я не знаю, як мене звати… Чому я не знаю?!

– Не хвилюйся, тобі не можна, – Ганна подала їй настій трав. – Попий і спробуй заспокоїтися. Ми тобі все пояснимо. Добре?

Жінка прикрила очі. Ганна подала знак Андрію вийти з кімнати.

– І що тепер робити? – закліпав очицями Андрій.

– Не розумієш? От телепень! Вона втратила пам’ять і не знає, хто вона. Це нам на руку!

– Як це? – розгублено спитав Андрій.

– У мене була рідна сестра Ольга, пам’ятаєш?

– Так. Але ж вона давно померла, ще молодою.

– Саме так. За нашою легендою ця жінка – донька Ольги, яку вона нібито народила по молодості й залишила в дитбудинку.

– І ми до цього нічого не знали, – продовжив думку дружини Андрій. – Але як дізналися?

– Стара сусідка перед смертю мені розповіла, тож ми її знайшли. Тепер треба подумати, як вона в нас опинилася.

Ганна заходила по кімнаті, прикусивши вказівного пальця. Так вона робила завжди, коли думала про щось важливе. Раптом вона різко зупинилася і луснула себе долонею по лобі.

– Так! Запам’ятовуй, що тобі скажу! – Ганна сіла навпроти чоловіка. – Ось цю нашу врятовану звати Марта. Ольга її народила і, щоб не осоромити родину, покинула маля в дитбудинку. Марта була несповна розуму й жила в інтернаті для інвалідів, а там трапилася пожежа й вона обгоріла. Саме в цей час ми дізналися про неї, поїхали в інтернат і забрали до себе.

– Навіщо забрали?

– Бо вона наша родичка, дурню! Єдина родичка!

– Яка ти розумна, Ганно! – Андрій задоволено посміхнувся. – Як усе розставила по місцях!

– Отож бо! – Ганна гордовито підняла підборіддя.

Незнайомці пояснили жінці, хто вона є і як до них потрапила, вона трохи заспокоїлась і незабаром вже почала потроху ходити по хаті, потім – виходити у двір.

– Ще трохи, і Марта зможе нам допомагати! – раділа Ганна.

На маленькому хуторі новина про племінницю Ганни швидко долетіла до кожного подвір’я. Відкрито ніхто з сусідів не приходив, щоб подивитися на Марту, бо Ганна попередила, що племінниця соромиться своїх опіків, але коли Марта почала виходити на город сапати, сусіди також ішли, аби здалеку поглянути на родичку Ганни.

Якось Тоха збирав у череду корів на хуторі і, як завжди, підійшов до паркану Ганни та Андрія. Крізь щілину в паркані він побачив незнайому жінку. Хлопець вже хотів крикнути: «Де ваші корівки?!», коли зрозумів, що вже десь бачив ту жінку. Він потер лоба долонею і згадав: це була саме та жінка, яка бігла полем! Він її бачив один лише раз і здалеку, але помилитися не міг. Жінка пішла в хату, Ганна вигнала із двору корів, і Тоха цілий день ходив замислений і в роздумах. Увечері вдома за столом він сказав:

– У тітки Ганни живе та тьотя, що бігла полем.

– Яким полем? Про що ти, синку? – спитала його мати.

– Тьотя, яка бігла полем, – повторив хлопець.

– Чого б вона бігала полем? Не вигадуй! – озвався батько.

– Тоха ніколи не бреше, – образився хлопець.

– Тато не сказав, що ти збрехав, – лагідно сказала мати. – Коли та тьотя бігла полем?

– Коли машина впала у прірву з мосту й загорілася.

– У той самий день?

– Ага! Тоді тьотя бігла полем, – кивнув головою хлопець.

Уранці Тоха підійшов до садиби Ганни та Андрія разом із матір’ю. Ганна вигнала корів і жінка, ніби ненароком, поцікавилася:

– Як себе почуває племінниця?

– Дякую, вже добре, намагається допомагати полоти бур’яни на городі, – похвалилася Ганна.

– Так кажете, сусідко, що ви її привезли з інтернату?

– Еге ж.

– Ніхто не бачив і не знав, щоб ви кудись виїжджали, – зауважила жінка.

– А я маю всім доповідати?

– Та ні. А ось мій Тоха бачив, як Марта в той день, коли машина розбилася, бігла полем у напрямку вашої садиби.

– Тоха? Та він же… Нехай не вигадує. То йому здалося, – сказала Ганна.

За кілька днів по тому до Ганни навідався дільничний інспектор і поцікавився документами Марти.

– Документів у нас ще немає, – пояснила Ганна. – У пожежі згорів паспорт Марти, тож в інтернаті сказали, що все поновлять, оформлять як годиться і сповістять.

– І коли це буде?

– До зими все зроблять, ось тоді й приходьте, а зараз ідіть, не турбуйте бідолаху, вона й так усього натерпілася, – не змигнувши оком, сказала Ганна.

5

Вересень місяць непомітно й тихо прийшов на зміну останньому місяцю літа. Він лагідно, лише деінде торкнувся долонею верхівок дерев, залишивши на листі золотавий відтінок. Небо все ще було прозоре та бездонно синє і рання осінь була неймовірно прекрасною у своєму мовчазному сумі прощання з літом…

Івасик не мав звички милуватися принадами чарівної осені: увесь час у справах. Помічав красу природи лише тоді, коли іноді вибирався з компанією на шашлики. Стояли теплі, але вже не спекотні дні, і в нього мимохіть майнула думка, що було б непогано якось вибратися в ліс на відпочинок, поки не задощило. Але коли? Відходили в інші світи його афганські побратими. Помер від хвороби ще один із тих, хто дихав разом із ним розпеченим повітрям Афганістану і пройшов крізь пекло, але Івасик дізнався про це лише нещодавно. Він не був на похоронах, але вирішив поїхати підтримати родину померлого на сороковини. Івасик зателефонував Романові й запропонував поїхати на поминки разом із ним.

– Вибач, друже, але я не поїду, – сказав Роман.

– Чому?

– По-перше, я не був із ним знайомий, по-друге, нещодавно провів доньку за кордон і зараз мені потрібно звикнути знову жити самому, – пояснив Роман.

– Як знаєш, – сказав Івасик і, не попрощавшись, відімкнув мобільник.

Івасик сів в автівку, включив навігатор і вже за мить мчав трасою. Він проїхав міст, з якого зірвалася вниз Катерина, згодом повернув праворуч і поїхав у бік хутора по ґрунтівці. Чоловік захотів пити і пошукав пляшку з водою.

– Дідько! – Івасик вилаявся.

Він забув воду вдома, але на його щастя навпроти першої хати хутора помітив колодязь.

– Воно й на краще, – подумав Івасик. – Уже давно не куштував колодязної води.

Він пригальмував машину й помітив біля паркану на лавці вродливу жінку. Вона сиділа з лозиною в руці і, напевно, випасала курей, які попід парканом щипали зелень. Івасик підійшов до колодязя і побачив, що на барабані немає цеберки. Він зазирнув усередину колодязя і розчаровано зітхнув – у ньому не було води. Він попрямував до жінки, яка була повернута до нього боком, привітався.

– І вам доброго дня! – привітно відповіла вона, не повертаючи голову.

Івасик про себе відмітив красу жінки, її стрункий стан, високі красиві груди, чорне блискуче волосся і гарні риси обличчя. Навіть дешевенький халатик та потерті домашні капці не могли приховати її привабливість, хоча жінці вже було приблизно років сорок. – Там немає води.

– А у вас є?

– Звичайно!

– Винесете напитися?

– Зараз!

Жінка підвелася і хутко зникла за хвірткою. Івасик подумав, що йому хочеться поспілкуватися з жінкою, чути її голос, бачити прекрасні очі.

– Це ж треба! – посміхнувся він сам собі. – Жінки самі чіпляються – ти їх не хочеш бачити, а тут така красуня на хуторі! Щось притягає до неї невидимою силою.

Жінка принесла воду у великому емальованому кухлі, подала йому, низько опустивши голову. Він подякував, попив і спитав:

– Ти боїшся мене?

– Я? Ні.

– То чому не дивишся прямо?

– Щоб ти не злякався, – відповіла жінка й підвела голову.

Лише зараз Івасик побачив її спотворену праву частину обличчя. Жінка дивилася йому прямо в очі, сміливо, навіть з викликом. У неї були гарні очі з чорними, не фарбованими довгими віями, світлі, ясні, добрі й сумні.

– Як тебе звати?

– Марта.

– Мене Іваном. Звідки ти тут?

– Живу в родичів. Я з інтернату.

– Розкажи мені про себе, – попросив чоловік, не в змозі відірвати від неї очей.

– Нема чого розповідати, бо була пожежа, я обгоріла і втратила пам’ять. Для мене минуле як темна ніч: скільки не вдивляйся, нічого не видно, суцільна темінь.

– Ти дуже вродлива.

Жінка сумно посміхнулася.

– Увечері я буду повертатися цією дорогою. Вийдеш на вулицю, поспілкуємося.

– Нам нема про що говорити, – сказала жінка. – Увечері багато роботи по господарству. Бувай!

Коли надвечір Івасик повертався, то жінки біля двору не було. Він пригальмував, щоб добре роздивитися, чи бува не видно де Марти, але ніде її не помітив і натиснув педаль газу.

Минали дні, а жінка не йшла із пам’яті Івасика. Він не був одружений, хоча одного разу мав такий намір. Він дуже кохав одну таку ж чорняву дівчину з гарними очима, але вона вийшла заміж, не дочекавшись його повернення з Афганістану. Повернувшись додому, він поховав своє кохання раз і назавжди, як поховала його колишня дівчина довіру до всіх жінок. Зустріч із Мартою ніби вивернула всі його нутрощі й те хвилююче, давно забуте почуття вирвалося назовні. Івасик щосили намагався запхати його назад, поховати, як колись давно це зробив, але згадка про Марту змушувала шаленіти серце і його обдавало жаром.

– Маячня! – говорив він собі. – Якась обпечена сільська жінка… Навколо стільки вродливих і доступних жінок – обирай, не лінуйсь!

Але не хотілося. Він хотів знову її бачити, хоча припускав, що це може бути новий біль і ще одне розчарування. А йому хотілося спокою. Івасик зателефонував Роману й запросив на посиденьки.

– Я не п’ю, – одразу попередив Роман. – Можу завітати на каву.

– Гаразд. Питиму я, а тобі заварю каву, – погодився Івасик.

Івасик пив коньяк, а Роман – каву. Вони поговорили про щось незначне і Роман не підганяв друга, знав, що просто так, для пустих балачок Івасик його не запрошує, тож чекав, поки той сам не перейде до справи.

– Пам’ятаєш, Ромко, я їздив на поминки побратима? – спитав Івасик, поклавши до рота цукерку.

– Так.

– Тоді я їхав автівкою… – Івасик ледь не бовкнув про той міст, де розбилася Катерина, але вчасно зупинився. – Поїхав через хутір, захотів пити.

Івасик розповів, як зустрів Марту, а потім побачив її спотворене опіками обличчя.

– Розумієш, Ромко, не схожа вона на сільську жінку, – сказав Івасик.

– Чому? У селі немало красунь, навіть більше, ніж у місті, – сказав Роман, згадавши Катрю.

– Сказала мені, що жила в інтернаті. Чому? В якому?

– То поїдь ще раз, поговори з нею, – порадив Роман. – Усе з’ясуй на місці.

– Вона сказала, що втратила пам’ять.

– Тоді спитай у її родичів.

– Минуло два тижні, а я все думаю про неї, – зізнався Івасик.

– Не схоже на тебе, – посміхнувся Роман. – Зазвичай ти на ранок забуваєш ім’я своєї нічної коханки.

– Я хочу їй допомогти! – надто голосно і чи то нервово, чи то радісно скрикнув Івасик.

– То допоможи.

– Ще кави будеш? – спитав Івасик.

Роман помітив блиск в очах Івасика. Було зрозуміло, що він думками вже десь далеко, тому Роман подякував за приємний вечір і пішов. Івасик навіть не помітив, як за Романом зачинилися двері.

Кілька днів Івасик усе ще був у роздумах. Він не знав, як сказати Марті про те, що хоче допомогти їй позбутися жахливих шрамів на обличчі. Та чи прийме вона його допомогу? Він майже нічого про неї не знав, тому вирішив спочатку дізнатися більше про минуле незнайомки. Не довго думаючи, він поїхав на хутір і дочекався, поки Марта вийде з дому. Жінка, помітивши знайоме авто, на мить завмерла на місці, потім швидко пішла в бік села. Івасик наздогнав її, привітався. Він помітив, як Марта звичним рухом прикрила волоссям праву частину обличчя.

– Марто, куди ти поспішаєш? – спитав він.

– До крамниці. Тітка послала дещо купити, а на нашому хуторі магазину нема, – пояснила жінка, не зупинившись.

– Можна, я піду з тобою?

– Навіщо тобі йти пішки? У тебе ж є автівка.

– Тоді я готовий тебе підвезти.

– Дякую. Не треба.

Івасикові нічого не залишалося, як кілька кілометрів йти пішки, але була добра нагода поговорити сам на сам із Мартою.

– Розкажи про себе, – попросив він.

– Я була б рада, якби хтось мені розповів про мене, – сумно посміхнулась жінка. – Моє минуле таке ж темне, як нічне небо пізньої осені: не видно нічого, навіть миготіння самотньої зірочки. Знаю лише те, що розповіла тітка.

– Тобто ти взагалі нічого не пам’ятаєш?

– Нічогісінько. Але є в цьому якась перевага перед тими, хто знає своє минуле, – задумливо сказала жінка. – Це як нове народження, коли ти не знаєш своїх гріхів і помилок, які колись накоїв, тож є добра нагода почати життя з чистого аркуша.

Івасик помовчав. Він спробував уявити, як би він почувався, не пам’ятаючи, що пережив. Бували моменти, коли йому хотілося викреслити з пам’яті всі ті жахіття, яких зазнав у Афгані. Потім болючі спогади відступали, поступаючись місцем новим подіям у житті, коли така думка здавалася повною дурнею. Як можна забути тих хлопців, з якими ділився останньою цигаркою? Забути Ромку? Чи тих побратимів, чиї відрізані голови вони знайшли на скелі? Забути – значить зрадити, жити – для того, щоби пам’ятати їх.

– Тобі сняться сни? – спитав він згодом.

– Іноді.

– У них немає нічого з твого минулого?

– Я не можу цього знати. Як відрізнити сон від минулого? Не підкажеш як? – дещо нервово спитала жінка.

– Тобі тітка розповіла, що забрала тебе з інтернату. З якого? – спитав Івасик згодом.

– У неї спитай, якщо так цікаво, – відповіла Марта.

Вона не хотіла вдаватися в подробиці, бо тітка сказала, що вона жила в психоневрологічному інтернаті, з чого було неважко здогадатися, що вона була психічно хвора.

– Ти бачила свої документи?

– Ні, – сказала Марта. – Зараз по господарству та на городі багато справ, та й документи готують не за один місяць, тож, коли настане зима, тітка забере поновлений мій паспорт і всі належні документи.

– У тебе взагалі… Я хотів спитати, чи спливають бодай якісь думки з минулого?

– Мене лякає вогонь, – зізналася Марта. – Напевно, я злякалася пожежі. На пам’ять часто спливають українські народні приказки та прислів’я, їх сила-силенна, ніби я їх вивчала чи збирала. Гадаю, що я любила народну творчість і багато читала. Іноді перед очима постає дитина, хлопчик. Я не знаю, хто він, але тітка сказала, що в мене не було дітей. Можливо, я була прив’язана до якоїсь дитини. Більше нічого. Ой, ні! Не знаю, чи я бачила насправді, чи то плід моєї уяви, але мені здається, що я пам’ятаю невеличку річку і на березі вербу. Може, біля інтернату є річка? Коли тітка поїде за документами, попрошусь поїхати з нею разом. Мені здається, коли я буду там, де жила, то зможу щось пригадати.

Марта помовчала і сказала:

– У моїй розповіді про минуле життя одні лише «здається», «гадаю», «можливо» – і суцільна темінь.

– Колись усе стане на свої місця, повір!

– Хотілося б! – сказала Марта й тяжко зітхнула.

Івасик сходив із Мартою до магазину і повернувся з нею на хутір. Він не наважився сказати, що хоче їй допомогти, бо хотів ще раз ось так пройтися з нею і поспілкуватися. Але свої висновки він зробив. Жінка розумна, інтелігентна і… Так, вона гарна й подобалася йому.

6

Коли Марічка сповістила Сергія про те, що вівчарі погодилися взяти його на роботу, він зрадів. Хлопець подумав про те, що там, далеко в горах, його переслідувачі не знайдуть, тож у перші дні роботи вівчарем він зітхнув із полегшенням. Життя на природі його не лякало. Сергій лише перші дні відчував побутові незручності, але швидко призвичаївся до нового життя. Усе, що було для вівчарів давно знайомим, для нього було незвичним. Навіть не вірилося, що можна за кілька кілометрів відірватися від цивілізації й відчути себе частинкою природи. Він не міг намилуватися буйнотрав’ям, роздивлявся кожну квіточку, яких, здавалося, тут безліч, слухав шумовиння вітру, що хитав верхівки величавих дерев.

– Скільки ж я всього втратив у житті, – думав він, зустрічаючи ранок, коли небо рожевіло й крізь гілля дерев пробивалися перші вісники ранку – несміливі промінчики сонця. – Це треба бачити на власні очі, щоб потім ще довго згадувати.

Він любив прихід ночі, коли вівчарі розпалювали багаття і ставили варити куліш. Сергій ладен був побитися об заклад, що смачнішої їжі у своєму житті не куштував. А чого був вартий чай на травах! Здавалося, що він увібрав у себе всі пахощі літа, квітів і меду. І байдуже, що в ньому плавав попіл з вогнища! З ним чай був ще смачніший.

Сергій насолоджувався життям і був вдячний Марічці за те, що прилаштувала його на роботу. Але наставав час спати, а не спалося. Хлопець знову і знову лаяв себе за те, що спокусився заробити гроші від продажу наркотиків. Він юрист, який знає закони, добре розумів, чим усе може скінчитися, але ж пішов на їх порушення. Навіть те, що було велике бажання допомогти матері купити будинок, не могло виправдати його вчинки. Ніби пелена застелила очі, коли перший раз отримав гроші, нічого не робивши. Внутрішній голос мовчав і тоді, коли вирішив ще трохи підзаробити. Потрібно вміти вчасно зупинитися, а він не зміг. Вирішив, що продасть оптом велику партію і на тому кінець, а сталося не так, як гадалося.

«Завдяки» йому, вони з матір’ю втратили усе, що мали. Мати говорила, що зустріла давнього друга, який допоможе їм виплутатися з павутини, в яку вони потрапили. Вона віддала Сергієві велику суму грошей, напевно, ту, яку повинні були заплатити переслідувачам. Можна припустити, що ті кошти дав їй друг, але чому вона віддала їх йому, а не заплатила бандитам? І де мама зараз? Що з нею?

Вона написала, щоб Сергій на неї чекав. Дні минають, а від неї жодної звістки. Якби переслідувачі її затримали та вимагали гроші, то мати знайшла б, як зв’язатися з Марічкою або з Орисею, але натомість була тиша. Сергій щодня телефонував Марічці. Іноді, щоб «зловити» мобільний зв’язок, йому доводилося шукати потрібне місце. Часто дзвонив по кілька разів на день, знаючи, що жінка не дуже любила телефон і часто його залишала вдома. Коли Сергій додзвонювався до Марічки, то щоразу цікавився, чи не було звістки від матері.

– Поки нічого, – щоразу відповідала жінка.

Так у чеканні минуло літо. У вересні вийшов на роботу вівчар, який був на лікуванні, і Сергій повернувся до хати Марічки.

– Чому надутий такий? – спитала його жінка.

– А то ви самі не знаєте, – буркнув у відповідь Сергій.

– Знаю, але не відповідати нечемно.

– Вибачте. За маму хвилююся.

– Потрібно було думати головою, а не м’яким місцем, – зауважила жінка.

– Я це зрозумів, але занадто пізно, – зітхнув Сергій.

– Спокутувати доведеться свій гріх.

– Як?! – схвильовано сказав Сергій і підійшов до Марічки. – Пані Марічко, ви все знаєте, допомагаєте людям. Допоможіть і мені! Прошу вас!

– Як? За тебе спокутувати твої гріхи?

– Ні! Скажіть лише, що з мамою? Якщо з нею щось трапилось, я собі ніколи не зможу пробачити!

– Трапилось? Так, трапилось, – зітхнула жінка і відвела убік погляд.

– Що з нею?!

– Іди сядь, заспокойся і розкажи мені все, як на духу, – сказала жінка. – А то розповів загалом якось, і все, а питань сиплеш море.

– Я… Я думав, ви все знаєте, – розгублено пролопотів Сергій.

– Усе знає один Всевишній, – Марічка вказала вгору, – А від мене Він дуже далеко.

– Але ж ви лікуєте людей, даєте їм поради.

– Його руками і вустами допомагаю іншим. То розповіси, що ти там накоїв.

– Так, – кивнув головою хлопець і, нічого не приховуючи, розповів Марічці все до подробиць.

– Та-а-к, – протягла жінка. – І справді, наробив ти лиха, хлопче.

– Пані Марічко, порадьте, що мені робити, – попросив юнак.

– По-перше, стати чоловіком. Досить бути розмазнею і плаксієм!

– Але ж я намагаюся бути чоловіком.

– Погано намагаєшся, коли весь час скиглиш.

– Дуже хвилююся за маму.

– Якби ти так хвилювався, коли вирішив торгувати тією гидотою, – дорікнула жінка.

– Я розумію, що мої вчинки не гідні справжнього чоловіка.

– Розуміє він! Натворив, а спокутувати кому? Матері?

– Я готовий сам, але як?

– Я вже сказала: стань чоловіком!

Сергій замовк. Марічку іноді важко було зрозуміти. Вона дорікає йому і правильно робить, але ж як мучить провина й болить душа від невідомості!

– Конкретно, що ви порадите мені зробити?

– Влаштуйся на роботу.

– Як? У мене диплом на одне прізвище, а паспорт – на інше.

– Ось і помізкуй, як знайти тепер роботу. Ти не подумай, що мені шкода харчів для тебе, – уже лагідніше сказала жінка. У Марічки завжди було і на столі, і до столу, – але ти повинен навчитися сам боротися за місце під сонцем. Урешті-решт, ти чоловік чи шмаркля?!

– Добре. Я спробую, – сказав Сергій. – Ви лише скажіть мені, що з мамою? Вона в біді?

– Так. Вона зараз спокутує твої гріхи. Ти труїв молодь гидотою, а бідній матері за все доводиться розраховуватись.

– То вона жива?!

– Жива.

– Коли вона повернеться?

– Я вже тобі сказала, що я не Бог. Треба чекати. Набирайся терпіння, навчися жити самостійно й чекай.

– Скільки чекати? – хлопець із надією подивився на жінку.

Марічка не поспішала з відповіддю. Вона витерла руки передником, подивилася у вікно.

– Звідки мені знати? Усе знає лише Всевишній, – стиха промовила жінка.

7

Андрій та Ганна потомилися й рано полягали спати, а Марті не спалося. Вона тихенько вийшла у двір, сіла на лавку. Її звуть Марта. Чомусь здавалося незвичним таке ім’я, і їй довелося звикати до нього. Коли вперше прийшла до тями в будинку тітки й дядька, до неї звернулися, назвавши просто жіночкою, а дізнавшись, що вона втратила пам’ять, пояснили, що звуть її Мартою. Пізніше, коли почала одужувати, тітка зверталась до неї, а вона не реагувала, бо ще не звикла до свого імені.

Марта підвела вгору голову та задивилися на світні зірки. Вони миготіли на тлі чорного безмежного простору і їм було байдуже до жінки, яка напружувала пам’ять, намагаючись бодай щось пригадати зі свого минулого. Його не було. Позаду – темінь, попереду – життя з нового аркуша. Коли Марта вперше вийшла сапати на город, то з’ясувалося, що вона вміє це робити швидко і вправно. Навички не втрачаються, тож виходить, що вона й раніше працювала на городі. Але де, якщо жила в інтернаті? Поміркувавши, Марта зробила висновок, що там могли бути свої поля й навіть підсобне господарство. Ганна дуже зраділа, коли Марта пішла доїти корів і робила це так, ніби все життя провела біля худоби.

Зі слів тітки, у Марти не було дітей, але безсонними ночами вона думала про те, що добре знає, як пахне голівка немовляти. Звідки й чому? Чим більше Марта напружувала пам’ять, намагаючись пригадати, тим ще більш невизначеним і темним ставало її минуле життя. Якось, коли Марта сама була в хаті, вона взяла із шафки ляльку, швидко схопила хустку тітки Ганни й почала сповивати ляльку в «пелюшку». Вийшло зробити це дуже вправно й акуратно, так, ніби це робила мати новонародженої дитини. Марту ніби обдало окропом. Якщо в неї зараз нема дітей, то де поділася її дитина? Так сповивати, якби вона ніколи цього не робила, їй не вдалося б. Може, дитинка померла? Чи її відібрали в неї, а саму відправили в психоневрологічний інтернат? Може бути й таке, що немовля забрав батько дитини, а сам спекався Марти, запроторивши її до інтернату? Та чи був у неї чоловік? Цього Марта не знала, але щось у душі було щемливо-тепле, хвилююче і приємне, коли вона намагалася згадати, чи був він у неї. Іноді їй здавалося, що вона навіть бачить його, коли закриє очі, але чоловіча постать була розмитою, мов у тумані, нечіткою, невиразною, але щоразу вона відчувала, що кохає. І Марта була ладна побитися об заклад, що то не плід її уяви, а справжнє кохання до людини, яку вона безмежно любить, але не пам’ятає її обличчя. Волосся. Так, саме його вона не забула. Воно м’яке. Марта пам’ятає його на дотик і навіть знає, як пропускала його крізь пальці. Саме дотик, а не колір залишився в спогадах, але при одній згадці про це в неї шаленіло серце в грудях. Марта знала, що з пам’яті може викреслитися все, що було з нею колись, знищитися образи, але кохання – це не образ, а почуття, і вони невмирущі, вічні.

Останнім часом зачастив до неї Іван. З ним приємно поспілкуватися, але ж помітно, що йому потрібно більше, ніж прості балачки. Марта тримала Івана на певній відстані, не подаючи жодної надії, а він все одно приїздив. Їй вже й самій було незручно перед родичами та сусідами, але ж не заборониш йому чекати на неї між хутором і селом? Уже тітка невдоволено пробубоніла, що залицяльник Марту лише відволікає від роботи. Жінка змовчала на те, бо хто вона в чужому домі? Дякувати потрібно родичам, що не залишили в біді, доглядали, виходжували, врятували від смерті. Марта намагалася працювати, не покладаючи рук, бо добре розуміла прагнення родичів переїхати до міста. Її також із собою заберуть, тоді буде легше, а поки що залишається одне: працювати з ранку до вечора. Ні, ще є одна справа: треба поговорити з Іваном і напряму сказати, щоб більше сюди ані ногою. Навіщо їй зайві неприємності?

Наступного дня Марта йшла в магазин і помітила знайому автівку.

«Про вовка помовка…» – майнула в неї думка.

Жінка вирішила одразу сказати, щоб він більше не приїжджав сюди. Так буде краще для них обох: Іван не матиме надії, а вона – неприємностей. Марта привіталася й побачила, як засяяло радістю обличчя Івана.

– Підвезти чи підемо пішки? – привітавшись, спитав Іван.

– Ні те, ні інше, – сказала Марта. – Іване, мені треба тобі дещо сказати, – почала вона одразу.

– Мені також! – посміхнувся чоловік. – Першість надамо жінці. Я слухаю тебе.

– Я прошу тебе не їздити більше сюди, – випалила вона на одному подиху. – Я не хочу тобі давати надію, бо я втратила пам’ять, але почуття до іншого чоловіка в мене живі, – пояснила вона. – До того ж тітці не подобається, що ти відволікаєш мене від роботи. Сам розумієш, що я їм вдячна за свій порятунок, тим паче, що живу в їх домі.

– Зрозуміло, – зітхнув чоловік. – Тепер вислухай мене.

– Прошу.

– Я тебе, Марто, зрозумів. Не буду набридати ані тобі, ані тітці, – сказав чоловік.

– Дякую за розуміння.

– Я ще не все сказав. Я хочу, щоб ти прийняла мою допомогу. Я домовився з найкращими лікарями в приватній клініці, щоб вони, вибач, якщо зачеплю за живе, привели до ладу твоє обличчя.

Це була неочікувана пропозиція, і Марта на мить зупинилася, звичним рухом прикривши половину обличчя волоссям.

– Я… Я, звичайно, тобі дуже вдячна, але не можу на це погодитися, – промовила вона збентежено й розгублено.

– Чому?!

– Почнемо з того, що таке лікування та операції коштують шалених грошей, а в мене у гаманці лише кошти на буханець хліба та пляшку олії, – сказала Марта. – Я не отримую ні зарплатні, ні пенсії. На мені навіть одяг не мій, а тітчин.

– Я сам усе оплачу.

– Ні! Ні! Ні! – замотала головою Марта. – Мені нічим буде з тобою розраховуватись. Не хочу бути винною і залежною!

– Я ніколи не візьму з тебе ані копійки! Клянусь! – пообіцяв Іван.

– Ти хочеш зробити так, щоб я була залежна від тебе? Ти мені робиш послугу, а я повинна стати твоєю коханкою? – насмішкувато сказала Марта. – Ні, дякую! Краще вже ходитиму потворою і лякатиму дітей!

– Марто, не будь дитиною! Слово чоловіка: я від тебе нічого не вимагатиму!

Марта замовкла. Скільки разів на самоті вона заглядала в люстерко, розглядаючи праву частину обличчя. Вона намагалася звикнути до нього, але воно було жахливо-відлякуючим, і Марта плакала. Хотілося бодай щось зробити, щоб позбутися того червоного кольору, глибоких шрамів, які поорали обличчя, як борона поле, хотілося, щоб повіка відкривала око, а не звисала над ним безформним шматком шкіри, як у поганої господині тісто. Зараз є нагода все змінити, але чому така недовіра до людини, яка хоче їй допомогти? Її зраджували й обманювали так часто, що тепер важко повірити?

– Навіть якби я пристала на твою, Іване, пропозицію, – притлумленим голосом сказала Марта, – тітка мене не відпустить.

– А це ми ще побачимо! – весело сказав чоловік. – Сьогодні ж із нею сам побалакаю.

– Будь ласка, – сказала Марта.

Вона була впевнена, що тітка її нікуди не відпустить, тож усі проблеми будуть вирішені одним махом.

Іван зустрів Ганну біля двору, коли та виглядала череду корів. Чоловік привітався й одразу виклав усе.

– Ми не проти, – сказала Ганна, – Але не зараз. У нас велике господарство, і без допомоги Марти нам не обійтися. Картоплю, дякувати Богу, викопали, занесли у погріб, а ще он яка плантація буряків, морква некопана, капуста ще на городі, треба її заквасити. А ще й кури, корови, свині! Ми стільки на племінницю коштів витратили, щоб її з того світу витягти! Та ні, не думайте, що я для неї чогось жалію. Як-не-як, а рідна кров, але й не буду приховувати, що розраховуємо на допомогу Марти. Руки в неї золоті! За що не візьметься – усе в руках аж горить!

– А якби Марти не було у вас, хто б допомагав?

– Довелося б людей наймати, – жінка тяжко зітхнула і зробила страдницький вигляд.

– Тоді тримайте! – сказав Іван і дістав із гаманця гроші.

Погляд Ганни прикипів до грошей. Чоловік, не рахувавши, поклав їх до рук жінки. У Ганни перехопило подих, і вона лише плямкала ротом, як риба на суші.

– Цього вистачить, щоб найняти працівників? – запитав Іван.

– Так! Дякую вам, добрий чоловіче! – збуджено промовила жінка. – Марточко, люба, хутчіш збирайся!

Не встигла Марта дійти до порогу, як Ганна її обігнала, побігла в хату, закрилася в кімнаті й перерахувала гроші. Навіть без свого записничка з розрахунками було зрозуміло, що й за рік вона стільки не вторгує, їздячи на базар. А Марту ще й годувати та вдягати треба! Їй не вірилося, що неждано-негадано таке щастя звалилося на неї. Ганна засунула гроші під килимок на підлозі, побігла до Марти.

– Як ти, сонечко, вже зібралася? – турботливо спитала жінка.

– А що мені збирати? Голому збиратися – поясом підперезатися, – промовила Марта.

– Ти ж повертайся швидше, – попросила тітка. – Узимку документи заберемо, пенсію будеш отримувати, вже легше нам буде.

– Добре, – сказала Марта.

Вона подякувала тітці, пішла на город, щоб попрощатися з дядьком. Ледь машина від’їхала від садиби, до хати прибіг схвильований Андрій.

– Навіщо ти її відпустила?! Як тепер самі будемо справлятися?!

– Дурень ти набитий! – незле сказала жінка. – Не вмієш ти гроші заробляти!

– А ти вмієш?

– Ще й як! – радісно промовила Ганна й дістала з-під килимка гроші.

8

Сусідка Романа Ліана, схоже, вирішила скористатися слушною нагодою і не на жарт почала приділяти йому багато уваги. При зустрічі жінка сказала йому, що не знає, хто і чому на неї напав. Роман запропонував звернутися до міліції із заявою, але Ліана відповіла, що не хоче з нею зв’язуватися і псувати собі нерви.

– Усе обійшлося добре, – сказала вона йому. – Тож нікуди заяв писати не буду.

Самотня жінка грала роль розрадниці Романа в горі й розпочала справжнє полювання на сусіда. Вона підкараулювала його навіть тоді, коли повертався додому запізно, виходила на зустріч і запрошувала на чай, «провести вечір не на самоті».

Якось Роман був напідпитку і мав необачність завітати до Ліани. Жінка напоїла його чаєм, потім нахабно почала обнімати і втішати.

– Кохану жінку вже не повернути, але ж поруч є інші, – улесливо промовляла вона, притискаючись розпашілим тілом до Романа. – Я така самотня, ти – також. Ми можемо бути разом і самотність проженемо. Це так жахливо, коли повертаєшся додому, а на тебе ніхто не чекає. Хто тебе зрозуміє так, як я? – шепотіла вона.

У Романа паморочилося в голові від випитої оковитої, а не від пестощів Ліани. Перед очима все ще стояла автівка, десь там, унизу, у прірві, яка назавжди поглинула його Катрю. Ліана вирішила, що мовчання Романа означає згоду і хотіла зняти з нього в’язаного светра, саме того, який був на ньому в єдину ніч кохання з Катрею. Він легенько відсторонив її руки від себе.

– Часто самотні жінки заводять котика або песика, – сказав він спокійно.

Тоді Ліана образилася, а він пішов додому з надією, що сусідка вже не буде його діставати. Та схоже, що вона не збиралася відступати і щоразу знову й знову чатувала на Романа. Вона дратувала чоловіка своїми залицяннями, в яких він відчував нещирість. Скоріш за все, це була гра, коли за будь-яку ціну жінка хоче «вполювати» чоловіка і відчути свою зверхність, привабливість і оте жіноче «я ще можу», щоб потім швидко забути пригоду. А Роман знав, що ніколи не забуде Катрю. Він півжиття чекав на неї, була ніч шаленого кохання і ніжності, варта багатьох років надії, а тепер іншу половину життя він буде жити спогадами…

Роман здав під сигналізацію службі охорони «Роір», сів до автівки і ще з годину їздив вечірнім містом. Після ремонту приміщення виглядало дещо по-іншому, і на деякий час чоловіка це відволікло від гнітючих думок. Потім він провів цілий місяць з донькою Іринкою, а після її від’їзду за кордон знову не хотілося повертатися додому. Він мав друзів, але у всіх них були родини, діти, тож ходити до них і набридати Роман не хотів. Залишалися два знайомі холостяки, з якими він зблизився останнім часом: Івасик і Микола. До них він міг заїхати будь-коли, але також розумів, що в кожного з них свої справи, тому намагався відвідувати їх кілька разів на тиждень. Сьогодні він як ніколи не хотів повертатися додому. І не набридлива Ліана була тому виною – лякала гнітюча тиша. Раніше він весь час жив надією, з неї черпав сили, а тепер знав достеменно, що поріг його будинку ніколи не переступить його Катря.

Покружлявши вулицями міста, Роман поїхав до Івасика.

– Твоя черга пригощати мене кавою, – сказав він, потрапивши до оселі товариша.

– Може, по п’ять крапель? – підморгнув господар.

– Ні. Дякую.

– Тоді чай, бо ще звинуватиш мене в тому, що провів безсонну ніч після моєї кави.

– Давай! – махнув рукою Роман.

Івасик заварив чай, поставив на стіл вазу з печивом, сів навпроти Романа.

– Ти де пропадав цілий тиждень? – поцікавився Роман.

– Займався благодійністю, – сьорбнувши чаю, відповів чоловік.

– Знову дитячому будинку допомагав?

– Та що там допомагати? Перерахував кошти на дитбудинок і все. Я ніколи не лізу на екрани телевізорів, не даю інтерв’ю. Навіть ніколи не бачив, яку конкретно допомогу й кому саме надають за мої кошти. Надіслали звіти, чеки і все, – охоче пояснив Івасик. – Тут, друже, зовсім інша справа. Я бачив вдячний погляд, хвилювався, не знаходив собі місця під операційною.

– Це щось нове! – посміхнувся Роман. – Розповіси детальніше?

– Пам’ятаєш, я тобі розповідав про Марту, яка обгоріла на пожежі?

– А! Марта. Уже не вперше чую від тебе це ім’я.

– Не будь занудою, Ромко! – Івасик жартома пнув Романа кулаком у плече. – Я влаштував Марту до приватної клініки, її прооперували, попереду – реабілітація, різні процедури, потім можливо ще одне оперативне втручання.

– І ти сам чекав під операційною?! Не схоже на тебе. Чи старієш, чи закохався, Івасику?

– Вона сказала, що кохає іншого.

– Ти ж розповідав, що вона втратила пам’ять, – нагадав Роман.

– Так, але сказала, що почуття залишаються жити попри все. Тож, мій друже, надії у мене немає, але не буду приховувати, що мені Марта подобається.

– Надії немає, але, як я можу здогадатися, рахунки за лікування сплачуєш ти?

– У мене є можливість допомагати час від часу дітям, тож чому я не можу допомогти жінці, яка потрапила в біду?

Було вже за північ, коли Роман повернувся додому. Ліана цього разу його не перестріла, і чоловік зітхнув із полегшенням.

– Завтра навідаю Миколу, – вирішив Роман.

Він ліг на диван і, не роздягаючись, задрімав. Йому знову наснилася Катря. Як завжди, у його снах вона приходила йому не дорослою жінкою, а дівчинкою із довгою чорною косою…

Уже минав жовтень, а Роман ніяк не міг зустрітися з Івасиком. Чоловік був повністю заклопотаний турботами про лікування Марти. Телефоном він сповістив, що жінку вже вдруге успішно прооперували, а її обличчя стає привабливішим із кожним днем.

– Тепер підшукую Марті медичний заклад, щоб спробували повернути їй пам’ять, – пояснив збудженим голосом Івасик. – Ти ж знаєш, що знайти гарного фахівця не так вже й легко: то купили диплом лікаря, то досвіду бракує, то лише гроші їх цікавлять. Тож вибач, друже, що не можу тебе запросити в гості. Ось як тільки Марту розміщу в лікарні, одразу подзвоню і ми зустрінемося. Гаразд?

За два тижні Івасик, як і обіцяв, зв’язався з Романом і запросив до себе. Вони поговорили про справи, і знову розмова пішла про Марту.

– Мені здається, що настав час тебе познайомити з Мартою, – сказав Івасик.

– Вона відповіла взаємністю? – поцікавився Роман.

– Ні. Напевно, ми залишимося друзями, але я й не особливо розраховував на щось більше, – сказав Івасик. – Хто я? Афганець. Псих, якому вже давно заброньоване місце в психлікарні.

– Не мели дурниць! Кохання жінки творить дива.

– А де воно, те кохання? Комусь щастить, а кому на роду написано жити на самоті.

– О! Тепер ти розквасився?

– Ні, я в нормі. Ромко, поїхали зі мною до Марти!

– Ні, Івасику, я не поїду. Вибач, справи. А ти не втрачай надію, – Роман поплескав його долонею по плечах. – Може, твоя Марта передумає?

– Облиш, Ромко! Афган навчив мене дивитися на речі реально! То може, швидше ти передумаєш і ми разом навістимо Марту в лікарні?

– Не передумаю, – сказав Роман.

9

Два місяці Сергій не бачив Марічку. Через день він їй телефонував, питаючи, чи не було звістки від матері.

– Поки нічого, – завжди відповідала Марічка.

Сергій не був ображений на жінку за те, що порадила навчитися жити самостійно і стати чоловіком. Раніше він завжди знав, що можна в будь-яку хвилину звернутися до матері, порадитися, попросити про допомогу і вона все зрозуміє. Один лише раз він зробив самостійний крок і так схибив!

Сергій знайшов недороге житло, але на хорошу роботу за два місяці влаштуватися так і не зміг. Доводилося працювати на різних тимчасових роботах. Він був і двірником, і вантажником на ринку, і прибиральником у громадських вбиральнях – усюди, де брали на роботу без диплому, трудової книжки та платили мало. За житло доводилося сплачувати із своїх зароблених коштів, а їх було обмаль, тож Сергієві доводилося вчитися економити на харчах. За тиждень він уже знав, де і на якому ринку можна купити дешево овочі, у якому магазині – крупи чи хліб. На «блошиному» ринку серед старих книжок він знайшов книгу «Економні страви» і купив її майже задарма. Поради в книзі стали йому в пригоді: Сергій поступово опановував нову для нього науку приготування недорогих страв.

У листопаді Сергій поранив руку лопатою і заніс інфекцію. Рука почервоніла й розпухла. Він самотужки кілька днів намагався її підлікувати, бо боявся втратити роботу, але одного ранку в нього різко підскочила температура. Він ледь спромігся попити чаю і подибав на роботу.

– Ти ледь на ногах тримаєшся, хлопче! – сказав йому керівник. – Негайно йди до аптеки і додому під ковдру!

– А робота?

– Робота не вовк, у ліс не втече! – пожартував керівник. – Тиждень даю тобі, щоб привести себе до ладу. І чому це ти так легко вдягнений? От молодь!

Насправді в Сергія не було теплого одягу. Ідучи від Марічки, він прихопив із собою змінну білизну та легку осінню курточку, а листопад нагадав, що він – передвісник зими. Сергій усе збирався на вихідних навідати Марічку, взяти теплий одяг та взуття, та все відкладав на потім, бо до останніх днів трималася доволі тепла погода.

По дорозі додому Сергій зайшов до аптеки, купив жарознижуючі пігулки, на більше в нього не було грошей. Він випив ліки на ніч, а вранці побачив, що пухлина на руці збільшилася і було боляче ворушити пальцями. За вікном сипав лапатий сніг. Сніжинки кружляли в повільному танку, не поспішаючи вкривати землю білою ковдрою. Здавалося, що не лише рука, а все тіло пекло вогнем, і Сергія морозило. Він вирішив не затягувати, йти до Марічки за одягом. Юнак випив перед дорогою пігулку і вийшов з дому.

Марічка зустріла хлопця з радістю.

– Я вже грішним ділом подумала, що затаїв на мене образу, – зізналася вона.

– Та ні. Що ви?! Усе добре! – сказав Сергій.

Він одразу пішов до сараю, де були нерубані дрова, і, пересилюючи біль у руці, дві години завзято махав сокирою, потім переніс поліна до сараю і там їх поскладав. Лише тоді зайшов до хати. Тут було тепло, у пічці потріскували сухі дрова. У домі було затишно і знайомо пахло травами.

– Зараз будемо вечеряти, – сказала Марічка.

– Дякую, пані Марічко, – відказав Сергій, – Я не хочу їсти.

Він пішов у кімнату, в одязі ліг на ліжко, натягнув теплу ковдру до самого носа, намагаючись зігрітися, але йому було так зимно, що цокотіли зуби.

– Попий гарячого молока з медом, – сказала Марічка, поставивши на стіл чашку.

– Дякую, – сказав Сергій і спитав, чи хто прийшов, чи то йому вчувся чийсь голос.

– Та то знайома дівчина зайшла, принесла пачку гречки, – пояснила жінка й покликала: – Богданко, йди привітайся!

У дверях Сергій побачив постать дівчини, але чомусь вона була розпливчастою і не чіткою. Він напружив зір і побачив перед собою миловидну усміхнену дівчину.

– Доброго дня…

– Сергій, – хрипко озвався хлопець.

– Сергію! – додала дівчина. – Як себе почуваєте? Схоже, що ви приболіли?

– Трішки.

Дівчина зніяковіла від відкритого погляду Сергія і поправила рукою в’язану червону шапочку на голові. Неслухняний світлий чубчик вирвався на волю і вона його марно спробувала сховати під шапку.

– Одужуйте, Сергію! – сказала вона. – Тітонько Марічко, я вже піду?

– Іди, дитинко, йди! – сказала жінка.

Коли дівчина зникла за дверима, Сергій прикрив очі.

– Гарна дівка? – спитала вона хлопця.

– Так!

– Ще незаміжня! А яка працьовита! Янгол, а не дівчина.

Сергій промовчав. Він про себе подумав, що Богдана й справді гарна, але не для нього. Хто він зараз? Покинув матір у біді, сам втік світ за очі, ще й туалети прибирає.

– Дай сюди руку! – наказала Марічка.

Сергій простягнув з-під ковдри здорову руку.

– Не цю!

Сергій подав хвору руку. Він вже звик до дивацтв Марічки, тому не питав, звідки і як вона дізналася про його біду.

– Тримай її так, я зараз повернуся, – сказала Марічка й потюпала кудись.

Поки її не було, Сергій встиг випити козячого молока з коричневою пінкою. Здавалося, одразу полегшало. Він вже улігся зручніше, натягнувши ковдру по самі вуха, коли повернулася Марічка.

– Я ж попросила не ховати руку!

Вона намазала її чимось, згори приклала до неї тепле листя, замотала бинтом, потім ще й пов’язала теплою пуховою хусткою.

– А тепер спи, – наказала вона. – На ранок полегшає.

Сергій незчувся, як заснув і до ранку не прокидався. Коли сонячні промені зазирнули у віконце, він поворушив рукою – вона вже не так боліла. Він згадав учорашній вечір. Чи то йому наснилося, чи й справді в кімнаті на порозі стояла дівчина Богданка з неслухняним волоссям, чарівною усмішкою і в червоній шапочці? Учора в нього був напівпритомний стан, а сьогодні відчував слабкість, але почувався вже набагато краще. Він пішов на кухню, де Марічка брязкала каструлями, привітався.

– Хто тобі дозволяв вставати з ліжка? – буркнула замість вітання.

Сергій знав, що перечити Марічці марна справа, тому сказав, що йде в туалет.

Він накинув куртку, вийшов надвір і завмер, зачарований красою гір. За ніч насипало чимало снігу, і величні старі дерева стали схожими на казкових велетнів, які завмерли під сніжним покривалом. Здавалося, торкни рукою котрусь із гілок, і вона посипле пухким снігом, як Снігова Королева, і на захист одного дерева стіною посунуть інші лісові велетні. Стояла тиша, яку було страшно порушити, і Сергій кілька хвилин був у зачудованому заціпенінні, милуючись непорушеною білизною гір.

Марічка нагодувала Сергія, напоїла чаєм на травах з медом, перебинтувала руку і знову наказала лягати в ліжко.

За кілька днів по тому до оселі Марічки знову завітала Богданка.

– Сергію, я бачу, вам уже ліпше, – сказала вона. – Я рада за вас.

Коли дівчина зібралася йти, Сергій запропонував її провести.

– Вам ще не можна, – заперечила Богданка, – Але поблизу двору можемо погуляти.

Вони разом пройшлися прочищеними від снігу доріжками. Уперше Сергій не комплексував щодо себе і своєї роботи. Він не розповів, ким працює, але знав напевно, що після одужання розіб’ється, але знайде ліпшу роботу. Він мусить змінити своє життя на краще! Заради неї, Богданки із неслухняним чубчиком. І ні копійки не візьме зі схованки.

10

Роман звернув із прочищеної центральної алеї кладовища і, глибоко вгрузаючи в сніг, пішов до могили Катерини. На хресті знову була відсутня табличка.

– Ну постривай, безхатько! – не на жарт розлютився Роман. – По-людськи просив, щоб не чіпав більше, а знову те саме!

Він згріб снігові шапки з хреста, розчистив руками сніг із могили. Був лише початок грудня, а зима одразу вирішила вступити у свої права і кілька днів поспіль сипала снігом, весь час нагадуючи людям, що вона повновладна господарка і має повне право розгулятися так, як хоче.

– Привіт, Катрю! – сказав Роман і горло стисли спазми.

Чи змириться він колись із думкою, що вже ніколи не побачить свою кохану, чи так і буде сподіватися на диво?

– Дива трапляються лише в казках, – промовив він уголос, продовжуючи свої думки. – А ми живемо в реальному світі. Знаю, Катрю, що повинен змиритися з думкою, що тепер ми в різних світах, ти дивишся на мене згори, а я на тебе – вгору із грішної землі. Вибач, але не можу викреслити тебе зі свого серця і не знаю, чи зможу колись. Минуло півроку, а мені все ще здається, що ти десь поруч, лише я про це не знаю. Чому, Катрусю? Мовчиш, хоча й знаєш відповідь – там, згори, тобі все видно і більш зрозуміло, ніж тут. Знаєш, Катрю, про що я шкодую? Що тоді, перед твоїм весіллям, не наполіг на тому, щоб ми були разом. Не приховую, що була образа, що ти обрала не мене. Лише з роками я зрозумів, що потрібно було бути більш наполегливим, або й навіть вкрасти тебе і везти із села світ за очі… Але я хотів, щоб ти була щасливою, навіть з іншим. І це була моя найбільша помилка. Ми часто робимо один невірний крок убік, а потім витрачаємо півжиття, блукаємо, помиляємося, збиваємося зі шляху, щоб знову потрапити на вірну стежинку…

Роман поринув у спогади і не помічав, як знову засніжило і лапатий сніг припорошив голову. Він не чув, як підійшов безхатченко і тихо стояв позаду, мнучи в руках свою чорну в’язану шапку. Роман поклав червоні троянди на сніг. На білому полотні зими квіти виглядали як червона кров.

– Бувай, Катрю! – сказав Роман.

– Не Катря, а Гапочка, – почув він позаду себе знайомий голос.

– Це знову ти? – Роман повернувся і побачив знайомого безхатченка.

Він хотів одразу налаяти чоловіка, але той мав такий жалюгідний вигляд і тремтів від холоду, що Романові стало його шкода.

– Я просив тебе не чіпати табличку, – спокійно нагадав Роман.

– Там помилка!

– Розмовляти з тобою – марна справа! – махнув рукою Роман. – Ти чому в легкій курточці?

– Бо іншої нема.

– Послухай, як там тебе?

– Кирило, Киря.

– Киря, поїхали зі мною до міста, я тобі куплю теплий одяг, – запропонував Роман.

Чоловік не повірив почутому і дурнувато кліпав очима.

– Ідемо, Кирило, до моєї автівки, разом повернемося в місто, – повторив Роман. – Треба тебе вдягнути як слід.

Безхатченко сів на заднє сидіння й замовк.

– Тепло тут! – сказав згодом.

– Де ти живеш?

– Де прийдеться.

– Ночуєш де?

– Улітку під мостом, а взимку – поблизу ринку, у бойлерній.

– Там тепло?

– Тепліше, ніж на вулиці.

Роман повів безхатченка до магазину, купив йому теплі чоботи, пуховик, рукавиці та шапку. Киря аж розцвів від радощів!

– Сподіваюся, що не проп’єш, – сказав Роман. – Візьми трохи грошей на харчі, – подав йому кілька купюр. – Дізнаюся, що пропив одяг – зніму, що на тобі буде, і голяка відпущу. Домовились?

– Згода! – сказав безхатько і ще раз подякував.

Увечері Роман поїхав до Лисого і розповів Миколі про безхатченка.

– Мені також шкода таких людей, але я впевнений на дев’яносто відсотків, що він все одно виміняє одяг на пляшку самогону.

– То вже його справи, – сказав Роман, – Але віриш, якось тепліше стає на душі, коли щось зробиш приємне не для себе, а для когось.

– Еге ж, – погодився Микола. – Он Івасик так захопився доброю справою, що взагалі його вдома не піймаєш.

– Пропонував мені поїхати з ним у лікарню і познайомитися з Мартою.

– Схоже, він на неї не на жарт запав.

– Та й час вже влаштовувати особисте життя, – промовив Роман. – А ти ще не дозрів звити сімейне гніздечко?

– Як тобі сказати? – Микола хитрувато примружив очі. – Давай по пивку, і я тобі дещо розповім.

Микола дістав із холодильника трилітрову банку пива, два в’ялених лящі, поставив на стіл пивні кружки та налив у них пиво. Воно запінилося, і Роман відсьорбнув піну. Він нічого не питав, чекав поки чоловік сам почне розмову: у них було не прийнято лізти в душу та розпитувати.

– Завів я собі подругу, – сказав Микола, чистячи рибину. – Непогана, скажу тобі, жінка, можна б з нею і гніздечко вити. Я так думаю: час спливає швидко, а у мене ні дитинки, ні билинки, а моя Тетяна на десять років молодша, дітей хоче, та і я не проти. Людина живе не лише для того, щоб збудувати будинок і посадити дерево, а й щоб по собі лишити слід – своїх нащадків. Пишатися моєю біографію діти навряд чи будуть, а ось хорошим батьком я міг би стати. Як ти гадаєш?

– Упевнений, що батько з тебе буде гарний, – сказав Роман. – То по молодості хлопці женяться, а їм ще гуляти охота, а ти вже в такому зрілому віці, коли життя побачив із різних ракурсів. То в чому затримка?

– Якось Тетяна спитала про моїх батьків, – задумливо промовив Микола й замовк. Він відкусив шматочок риби, довго і ретельно жував, запив пивом і лише тоді сказав: – Я уникнув відповіді, а сам не спав усю ніч. Віриш, як накрили мене спогади… Усе думав про батьків, згадував дитинство, юність, усе аналізував. Раніше я був ображений на батьків, намагався назавжди їх викреслити зі свого життя, а тепер намагаюся зрозуміти. Можливо, вони мали рацію, бо я й справді зганьбив їх родину, хоча, на мій погляд, вони жорстоко зі мною вчинили. Я б ніколи, чуєш, ніколи так не зрікся б свого сина, навіть тоді б, якби він схибив по життю.

– Я також, – сказав Роман.

– Хотілося б Тетяну познайомити з батьками, як годиться, а я навіть не знаю, як вони там і чи з роками пом’якшали їх серця.

– Це можна виправити. Можемо завтра поїхати на твою батьківщину, – запропонував Роман.

– Ти так думаєш?

– А чому б і ні?! Спитаємо спочатку сусідів, усе розвідаємо.

– Краще вже одразу до батьків, – промовив Микола. І стиха додав: – Якщо пустять на поріг.

– Тобі вирішувати, – сказав Роман і долив собі пива.

– Я так для себе вирішив, – сказав згодом Микола. – Дізнаюся все про батьків – це по-перше. Не важливо, як вони мене сприймуть, але я мушу знати, чи вони живі, як вони там і все таке. Потім зроблю пропозицію Тетяні. Тут, я гадаю, промаху не буде. А в день весілля спалю геть усі свої фальшиві печатки і зав’яжу раз і назавжди з бізнесом, який може знову довести до ґрат. Нехай мої діти не будуть у захваті від минулого їхнього татка, так їм хоча б не доведеться возити передачки у в’язницю. Правильно я мислю, Ромко?

– Так, – кивнув він головою.

Микола не розповідав у деталях, звідки в нього взялися кошти, будинок та автівка після повернення із тюрми, і зараз Роман подумав саме про це. Микола трохи помовчав, міркуючи, чи колись розповість свою таємницю дітям, чи приховуватиме, а потім наважився.

– Коли для мене небо було в клітинку, – ніби прочитавши думки Романа, почав розповідь Микола, – зі мною сидів один чоловік. Не буду вдаватися в подробиці, але ми з ним здружилися. У нього був син, схожий на мене, якого вбили менти, тож чоловік ставився до мене як до свого сина. Він звільнився раніше на рік від мене, побудував ось цей будинок. Звідки в нього такі гроші, спитаєш? А я скажу, що не знаю, і тоді мені було не цікаво. Вийшов я на волю, а їхати нема куди, тож приїхав до свого старого знайомого і не впізнав його. У мого співкамерника був рак, і він доживав останні місяці. Піклуватися про нього не було кому, тож я доглядав його до останнього подиху. Він мені залишив у спадок цей будинок, деякі грошенята, ну й таке інше.

Лисий замовк. Напевно, поринув у спогади, згадуючи товариша.

– Коли одружуся, – продовжив Микола, тріпнувши головою, немов витрушуючи звідти думки про колишнє життя, – піду працювати водієм. Або зварювальником, вони непогано заробляють. Можу й по дереву – стара школа навчила всякому. А про друга, який не покинув мене в тяжку хвилину, не виставив за двері, підставив плече, дітям таки розповім. Узагалі, не хочу тримати в шафі скелети, бо все одно хтось та відкриє шафу – і звідти посиплються мої скелети, – посміхнувся Микола і спитав, чи ще буде Роман пива.

Роман відмовився та поспішив додому. Йому здалося, що Микола виговорився й тепер хоче побути на самоті.

11

До настання Нового року лишалися лічені дні, коли Марта повернулася з лікарні додому. Іван підвіз її автівкою до садиби, зупинився, і вона ще раз подякувала йому за все, що він для неї зробив.

– Немає за що, – посміхнувся Іван. – Пам’ять до тебе так і не повернулася.

– Напевно, для цього потрібен час, – сказала Марта словами лікарів. – Ти зробив для мене так багато! Я ніколи не забуду твою доброту.

– Пусте! Це я тобі повинен дякувати.

– За що?!

– Хоча б за те, що згадав справжнє своє ім’я! – засміявся Іван. – А то все Івасик та Івасик!

– Чому б і ні? Івасик? Мені подобається!

Іванові приємно було бачити посмішку на обличчі жінки, яке ще нещодавно було спотворене опіками. Лишилися деінде почервоніння шкіри і ледь помітні рубці, але Марта вже не прикривала лице волоссям, вона могла дивитися на світ відкрито, щиро і радісно. Зараз вона виглядала дуже привабливо в білій шубці, з розчервонілими щоками й відкритим поглядом. Жодного разу вона не зробила й натяку на їх зближення, але зараз Іван не втримався, нахилився і чмокнув її у щоку.

– На все добре! – сказала жінка й торкнулася на знак подяки губами його щоки.

– То може зустрінемо свята разом?

– Подивимось, – відповіла вона. – Я тобі зателефоную.

Марта побігла до двору. Біла хвіртки зупинилася, помахала йому рукою і зникла на подвір’ї. Іван не розповів Марті про те, що намагався бодай щось з’ясувати про її минуле. Поки вона була на лікуванні, Івасик, скориставшись своїми зв’язками, спробував дізнатися, хто така Марта Олексіївна Дудник, проте така ніде не значилася. Він обдзвонив усі інтернати, шукаючи нібито свою сестру, але ніде такої не було. Марта особисто не бачила жодного свого документа, лише родичі назвали її дані. Вони сказали, що забрали Марту після пожежі в інтернаті, але Іван не знайшов інтернату, який би горів останнім часом. Можливо, і справді її документи знищив вогонь, а родичі могли щось наплутати в прізвищі? Про свої пошуки Іван Марті не розповів, проте жінка сама мала намір поїхати до інтернату, де мешкала раніше: вона була впевнена, що саме там оживуть її спогади. Тож доведеться почекати, а поки що потрібно повертатися додому та підігнати справи…

Коли Марта повернулася до дядька й тітки, ті одразу поцікавилися, чи повернулася до неї пам’ять.

– Я зголодніла з дороги, – посміхнулася жінка, – а ви одразу посипали питаннями.

– Ми ж хвилюємося за тебе, – сказала Ганна. – Перевдягайся, зараз поїмо разом.

Щойно сіли за стіл – знову те саме питання.

– Я не змогла нічого згадати, – зітхнула Марта й почала їсти смажену картоплю.

Їй здалося, що тітка з дядьком зітхнули з полегшенням, і лише після її відповіді почали їсти.

– Як шкода! – оговтавшись, промовила Ганна.

– Мої документи ще не надіслали? – запитала Марта.

– Ще нема. Ти ж знаєш, яка в нас бюрократія! Доводиться довго чекати.

– А ви дзвонили туди? Запитували, чому й досі мовчать?

– Аякже! Дзвонила! Кажуть, щоб чекали.

– То дайте мені номер телефону, я сама подзвоню, – попросила Марта. – У мене вже є мобільник.

– Андрію, принеси папірець, де записаний номер інтернату, – сказала Ганна і штовхнула ліктем чоловіка.

Він подибав у кімнату, пошелестів там паперами й повернувся.

– Ну що? – глипнула на нього жінка.

– Вибач, але нема того папірця, – сказав винуватим голосом чоловік. – Нещодавно я перебирав папери, викидав непотрібні, тож, напевно, і з номером викинув.

– Викинув?! Куди ти їх подів? – «здивовано» розширила очі Ганна.

– Я ними пічку підпалив.

– От роззява! Я так і знала! – розпачливо промовила Ганна. – Що ж ми тепер робитимемо?!

– Нічого страшного, – заспокоїла Марта. – Ви мені дасте адресу, я сама поїду до інтернату. Упевнена, що там я все згадаю.

– Ой, Марто! – запричитала Ганна. – Коли вже лікарі не допомогли, то що тут поробиш? Треба змиритися з випробуваннями, які нам посилає Господь, і достойно їх зносити.

– Я хочу поїхати до інтернату, – чітко карбуючи кожне слово, промовила Марта і додала: – Я так вирішила.

– Ось і добре, – сказала улесливо Ганна. – Усе правильно, треба їхати туди, але не зараз. На носі свята, у людей річні звіти, клопоту по самі вуха. Та й керівництво, напевно, готується до свят. Чого їхати саме зараз, коли там не до тебе?

– Пізніше з’їздиш, – уставив Андрій.

– Після Різдва, – сказала Ганна. – Після свят і поїдеш.

– Гаразд, – зітхнула Марта. – Дайте мені адресу.

– А… А вона була записана на тому ж папірці… Що я спалив, – промимрив Андрій.

– То як мені дізнатися адресу? – Марта пильно подивилася на Ганну, і жінка не витримала той погляд, опустила очі й почала прибирати зі столу посуд.

– Трохи потеплішає, тож я з’їжджу до знайомої, на свою батьківщину, – спробувала пояснити Ганна. – Я ж не знала, що в моєї сестри була дитина, а це мені сусідка розказала, я звідти з нею поїхала в інтернат, знайшла тебе і забрала.

– Ви їздили туди і не знаєте куди? – у голосі Марти була іронія.

– А ти, Марто, гадаєш ми одразу тебе знайшли? – Ганна поставила руки в боки. – Спочатку поїхали в родове відділення, де ти народилася, потім – у будинок малютки. Стільки всього об’їздили! А я вже не молода людина, у голові – каша, тож усе забула! А ти… – жінка витерла кутиком хустки очі.

– Вибачте, – сказала Марта.

Вона подякувала за обід і пішла до своєї кімнати. Лягла на ліжко й закрила очі. Лікарі нічого не змогли зробити, щоб вона бодай щось згадала. Проте Марта знала, що в неї була дитина. Вона була впевнена в цьому, бо в її снах усе частіше був чорнявий хлопчик. Іноді вона чула його голос, а ось обличчя не бачила…

Марта прокинулася серед ночі. Вона так і заснула, не роздягнувшись. Їй знову наснився хлопчик. Він кликав маму, і той голос видався їй до болю знайомим. Тривога накотила на неї хвилею, і до ранку жінка не змогла заснути. Вона аналізувала знову і знову кожне слово, сказане вдень тіткою і дядьком, а на ранок була впевнена, що ті щось від неї приховують.

– Вдало розіграна сцена, – подумала Марта. – Але чому? І про що хочуть, щоб я не дізналася?

12

Невеличке містечко принишкло серед лісів. Згори здавалося, що усі п’ятиповерхівки та приватні будинки накрилися білою ковдрою снігу, аби було тепліше, і завмерли до весни. Про життя в містечку нагадували лише поодинокі автівки на дорогах, рідше – міські автобуси та ще дим із димарів у приватному секторі.

– Ось тут я жив… колись, – сказав Микола Романові, зупинившись перед в’їздом до населеного пункту. – Десь тут заблукало моє дитинство.

– Я іноді заздрю людям таких містечок, де ніхто нікуди не поспішає, життя пливе тихо і розмірено, – сказав Роман.

– То лише на перший погляд. Життя – воно всюди однакове: народжуються одні, інші помирають, хтось хворіє, хто ходить щоранку на роботу, хіба що пенсіонерам поспішати нікуди, тож мають час погуляти у сквері, зіграти партію у шахи чи зрізатися в «дурня» на картах.

– Тоді, Миколо, чекатиму пенсійного віку, – пожартував Роман.

– Чому?

– Щоб переїхати жити в ось таке тихе містечко.

Насправді ж завмерлим місто здавалося лише згори. Коли чоловіки поїхали вулицями, то виявилося, що тут люди живуть своїм життям: стоять на зупинках, чекаючи транспорт, молоді мами прогулюються з дитячими візочками, люди йдуть до магазинів, та й автівок не так вже й мало на дорогах.

Микола мовчав. Він морщив лоба, петляючи вузькими провулками серед приватних будинків, і нарешті пригальмував.

– Ось то, – вказав він, – наш будинок.

Чоловіки вийшли з автівки і підійшли ближче. За парканом загавкав пес. Микола підійшов до металевої хвіртки, простягнув руку до дзвінка на стовпчику, його рука на мить завмерла, потім різко і довго тисла на нього.

– Кому там не терпиться? – почувся невдоволений жіночий голос у дворі.

Перед Миколою стояла, кутаючись у куртку, молода незнайома жінка. Чоловік привітався і спитав, чи живуть тут Коваленки.

– Ні, нема таких, – відповіла жінка.

– А ви давно тут мешкаєте?

– Ні, другий рік.

– А до вас Коваленки тут не жили? – поцікавився Микола.

– До нас жили мої батьки, але вони загинули в аварії, тож тепер ми з чоловіком тут оселилися. Я не знаю, хто жив до цього, але ви можете спитати нашого сусіда. Дід Данило живе тут весь вік, тож знає все про всіх, – порадила жінка.

Микола подякував і жінка повернулася до будинку.

– Я зачекаю біля машини, – сказав Роман, подумавши, що Миколі захочеться поговорити із сусідом віч-на-віч.

Микола кивнув головою на знак згоди і пішов до садиби сусіда. Він одразу пізнав діда Данила. Для нього він був дідом ще в ті роки, коли Микола був хлопчиськом і крав у його садку яблука білого наливу. Здавалося, що вік зупинився в діда й той ані крихти не змінився. Дід Данило якраз чистив доріжки від снігу, тож одразу вийшов на вулицю.

– Доброго здоров’я, чоловіче! – привітався Микола.

– І вам не хворать! – відповів Данило, підсліпувато примруживши очі.

– Я розшукую родину Коваленків. Пам’ятаєте таких?

– Аякже! Дід Данило став погано бачити, але розум у нього ще ясний! – посміхнувся він і задоволено крякнув. – А ти, чоловіче, чому ними цікавишся? Воно-то не моє діло, і все-таки…

– Мій батько служив разом із Кирилом Коваленком, тож просив мене його знайти. Так не скажете, де вони… зараз?

– Чому ж не сказати? Я добре їх знав, і діти росли на моїх очах. У них було два хлопчики, Миколка та Сашко. Хороша була родина, а потім як бабка пошептала.

– Що трапилось?

– Микола збився з праведного шляху ще замолоду, щось там пограбував, потрапив у в’язницю і більше вже не повернувся звідти. Подейкували, що батьки на суді зріклися сина. Я, добрий чоловіче, не був на тому суді, але плескали злі язики, що то Бог наказав їх за те, що покинули сина в біді.

– А другий син? Де він?

– Сашко? Став адвокатом, працював у якійсь конторі, не скажу тобі, де саме, але ходив при краватці та костюмі. Якось прийшов син додому і попросив батьків продати будинок. Каже, мовляв, піднакопичив трохи грошенят, але не вистачає, щоб відкрити свою справу, щоб не на когось, а не себе працювати. Батьки йому повірили, хоча насправді грав він на гральних автоматах, і подейкували, що заборгував велику суму.

– І що на те батьки Сашка?

– Син пообіцяв для них купити неподалік від нас будинок більш скромний, не такий великий, як був у них, тож вони погодилися. Кирило ладен був зі шкіри вилізти, аби лише сину було добре… От і виліз на свою біду! – зітхнув старий.

– Що з ним сталося?

Дід не поспішав із розповіддю. Він кахикнув, сперся на лопату і уважно подивився на Миколу. Чоловік занервував, дістав пачку цигарок, довго нишпорив по кишенях, шукаючи запальничку, а коли знайшов, нахилив голову і смачно затягся димом.

– Сашко, як тільки отримав на руки батьківські гроші, утік.

– Як утік?! Куди?

– А грець його зна куди! – знизав плечима старий. – Казав мені Кирило, що лише залишив їм записку, мовляв, не тримайте на мене зла і не шукайте мене. Ось така, чоловіче, подяка батькам від сина! Виростили, виплекали двох, і обидва із червинкою всередині.

– Сашко їм так і не купив нове житло?

– Ні! Усе до копійки заграбастав і гайда світами! Сусідка казала, що материні всі прикраси також прихопив, не залишив навіть телевізора.

– І де ж вони зараз? – спитав Микола і пожбурив недопалок у кучугуру снігу.

– Не знаю. Напевно, ніхто із сусідів не знає, де вони зараз. Зібрали в мішок речі, Кирило закинув його за плечі, попрощався із сусідами і пішов із дружиною геть звідси.

Микола подякував і вже збирався йти, коли його дід зупинив.

– Постривай, чоловіче! – сказав він. – Не знаю, правда чи вигадали люди, але кажуть, що бачили старих Коваленків у місті на базарі.

Микола спитав, у якому саме, і світ похитнувся перед очима: його батьки були там, де він живе зараз!

– Бомжують вони, подейкують, що вдають, ніби не впізнають колишніх своїх сусідів. Воно й зрозуміло, бо соромно за синів.

– Дякую вам, діду Данило!

– Постривай! Звідки ти знаєш моє ім’я? – дід прищурив очі. – Щось мені видалося знайомим твоє лице. Ти, бува, не Микола Коваленко?

– Ні, ви помилилися, – сказав чоловік і швидко пішов до автівки.

Роман сів до машини, розім’яв задубілі пальці.

– Щось дізнався? – спитав він Миколу, коли вони виїхали з провулку.

– Так. Мої батьки – безхатьки і десь перебиваються в нашому місті.

Роман не розпитував, чому так сталося, бо знав, що Микола сам усе розповість, якщо вважатиме за потрібне. Наразі він був схвильований, збентежений і навіть розгублений.

– Якщо вони в нашому місті, то знайдемо! – підбадьорив Роман Лисого. – Людина – не голка!

– Ненавиджу себе! – Микола матюкнувся.

– Що на тебе найшло?

– Дожився до того, що соромлюся свого імені перед сусідом! Тьху!

13

Богданка увірвалась у життя Сергія неочікувано. Він був так заклопотаний справами й перебував у настільки напруженому стані, що й думати про дівчат не міг, але кохання не питає дозволу, воно приходить тоді, коли вважає за потрібне, тоді, коли двоє відчувають невидиму силу тяжіння одне до одного. Кохання змусило Сергія подивитися на світ іншими очима, і випробування, які звалилися на нього, здавалися не такими вже й страшними. Йому вдалося влаштуватися на роботу пакувальником товару і вантажником у великий продуктовий магазин. Офіційно на роботу його не влаштовували, тож не вимагали трудову книжку та паспорт. Зарплатня тут була вища, хоча доводилося працювати поспіль по кілька змін. Одну добу він пакував продукти, другу – розвантажував машини. Після цього він мав добу, щоб відпочити, і два вихідні дні, яких чекав із завмиранням серця. Богданка! Щира, смішлива, добра й така гарна! Вона жила сама у великому будинку, вдень працювала, вечорами прибирала в хаті, готувала їсти і поспішала на побачення.

– Мої батьки працюють у Польщі, – пояснила дівчина. – Навесні повернуться, відпочинуть місяць, а потім, напевно, знову поїдуть.

– Чому? Можна й тут знайти роботу, – сказав Сергій.

– Щоб збудувати ось такий дім?! – засміялась Богданка. – Якби вони тут працювали, то й життя б не вистачило. А так мене вивчили, садибу привели до ладу, тепер хочуть відкласти гроші про всяк випадок.

Сергій не став допитуватися, що то за випадок, коли потрібно знову їхати на чужину, коли вдома і будинок гарний є, і сарай, і гостьовий будиночок, і садок з городом.

Він прокинувся по обіді. Уночі на роботі страшенно хотілося спати, а вдома поспав шість годин і вже відчував, що організм поновив сили. До побачення ще лишався час, щоб можна було пройтися по магазинах і підібрати подарунки на свято Марічці та Богдані. Сергій попив чаю, швидко зібрався. Поки взувався в коридорі, встиг порахувати в гаманці гроші.

На вулицях міста відчувався передсвятковий настрій. На площі вже красувалась ялинка, мигтячи різнокольоровими вогниками, у людей був гарний настрій, і вони вітали своїх знайомих із прийдешнім Новим роком, хоча до нього лишалося ще шість днів. Поблукавши магазином серед полиць із подарунками, Сергій купив Богданці теплі в’язані рукавички та шалик і згадав про Марічку.

– Потрібно і її привітати зі святом, – подумав хлопець і пішов вибирати для неї подарунок.

Знайти щось потрібне для Марічки виявилося нелегкою задачею для Сергія. Він кілька разів пройшовся уздовж полиць, але так і не визначився із подарунком.

– Можу я вам допомогти? – спитала продавчиня, помітивши стурбованого юнака.

– Ні, дякую! – відповів він і пішов геть. – Прийду ще раз із Богданкою, – вирішив він. – Вона краще знає, чим порадувати Марічку.

Залишивши подарунок вдома, Сергій зустрівся з Богданкою. На вулиці було морозно, тож вони зайшли до кафе зігрітися чашкою чаю.

– Де ми будемо зустрічати Новий рік? – спитав Сергій.

– А що ти пропонуєш?

– Можна, наприклад, у цьому закладі, – сказав Сергій. – Тут затишно, чисто і страви смачні.

– Тут буде гамірно на свята, – зауважила дівчина. – Я не чутиму твій голос.

– Тоді підемо до мене.

– Можна й у мене в будинку, – запропонувала Богданка. – Поставимо ялинку, прикрасимо її, як у дитинстві. У тебе ставили ялинку?

– Так! – збуджено сказав Сергій. – Найбільше задоволення було прикрашати її!

– А я страшенно не любила її розбирати!

– І я також!

Вони ще довго сиділи, згадуючи дитинство, сміялися, жартували і знаходили багато спільного, аж поки Сергій згадав, що не придбав подарунок Марічці.

– Я знаю, що тітка Марічка збиралася купити, – сказала Богданка. – Настільну лампу, щоб узимку читати в ліжку книжки.

– Тоді ходімо негайно, – сказав Сергій. – Допоможеш вибрати?

– Звичайно! – весело промовила дівчина й натягла червону шапочку.

Зробивши необхідну покупку, Сергій запропонував одразу купити харчі до святкового столу.

– З мене продукти та шампанське, з тебе – готування страв, – сказав Сергій.

– Усе робити самій? – Богданка грайливо закопилила губи.

– Я допоможу! – сказав Сергій і чмокнув її у кінчик носа.

– Згодна! – сказала дівчина й подивилася йому в очі. – Якщо розраховуєш мене затягти в ліжко, то обламайся, кажу одразу. Не вийде!

– Моя ти дурненька! – сказав лагідно Сергій та обійняв дівчину за плечі. – Я тебе ніколи не ображу. Хочу бути з тобою поруч. Завжди.

– І я, – стиха промовила Богданка й додала: – Хоча я про тебе і твою родину нічого не знаю. Так не чесно.

– Я тобі все-все розповім, – пообіцяв Сергій, – але не зараз.

– Хоча б натякни.

– У мене нелегкий період у житті, але зараз, коли ти зі мною поруч, я впевнений, що все буде добре, – задумливо промовив Сергій.

– Ти виріс без батька?

– Так. Але в мене чудова, найкраща мама. Зараз я не знаю, де вона і що з нею, – зізнався хлопець. – Мені її не вистачає, і я сумую та тривожусь за неї. Найболючіше те, що у всьому винен лише я, – зітхнув Сергій. – Прийде час, мама повернеться, і я тобі все розповім.

– Все-все? Як на духу? – вона пильно подивилася йому в очі.

– Обіцяю, – сказав Сергій.

Він знав, що цим очам, ясним, добрим і щирим, які з довірою дивилися на нього, він збрехати не зможе.

14

До Романа рано-вранці заїхав Микола, коли чоловік щойно прокинувся і встиг лише почистити зуби.

– Щось трапилося? – здивовано спитав Роман.

– Є справа на півлітра, – з порога сказав Микола. – Допоможеш пошукати в місті моїх предків?

– Без проблем! – відповів Роман. – Зараз одягнуся. Може, чаю чи кави?

– Ні, не хочу. Не лізе ніщо до горла, коли подумаю, що вони десь жебрачать. Одягайся вже швидше! – дещо нервово попросив Микола.

Пошуки почали з базару, де було багато безхатченків. Чоловіки підходили до них і запитували, чи не знають бува подружжя Коваленків. Безхатченки не охоче йшли на контакт і одразу відповідали, що не чули про таких.

– Щось ми робимо неправильно, – сказав Микола.

– Що саме?

– Сам не знаю, але відчуваю, що треба якось по-іншому, – відповів Микола і підійшов до продавчині посуду.

За мить він повернувся і сказав, що жінка допомогла зрозуміти їх помилку.

– Ніхто з безхатченків не знає прізвищ одне одного, – пояснив Микола. – Жінка порадила знайти он там Раю. Вона тут за старшу серед них, бо вже багато років бомжує і всіх їх знає. Чекай на мене тут, – сказав він Роману, – я зараз.

Хвилин за десять повернувся Микола.

– Здається, край ниточки знайшов! – сказав він збуджено. – Раїса розповіла, що й справді влітку тут такі часті гості.

– Ти впевнений, що мова йшла про твоїх батьків?

– Майже впевнений, – сказав Микола.

– А зараз де вони?

– Каже, що вже давненько їх не бачила, але розповіла, де вони живуть зазвичай влітку і хто може знати, де вони зараз.

– То треба знайти ту людину!

– Треба. Але вона знає лише те, що той хлопець пастух і до того ж трохи того, – Микола покрутив пальцем біля скроні.

– А де вони живуть влітку, дізнався?

– Так. Під мостом, де загинула Катерина. Ти сам мені його показував.

– Поїхали туди!

– Може, я сам?

– Ні. Почали разом пошуки, то й продовжимо удвох, – рішуче сказав Роман.

Вони зупинилися біля мосту, і Роман вийшов з машини. Він поглянув униз і на мить завмерло серце, потім у грудях запекло. Унизу прірва, яка назавжди поглинула його кохання. Перед очима знову майнула картинка: палаюча машина, вибух і все. Кінець.

– Я сам спущусь донизу, – сказав Микола, а ти зачекай на мене в машині.

Микола, вгрузаючи по коліна в сніг, ковзаючись, спустився вниз. Під мостом, хоча насправді тут не було мосту, лише прокладена водостічна велика труба, нікого не було. Він озирнувся навколо й помітив у трубі кілька цеглин, покладених одна на одну. Чоловік підійшов ближче і зрозумів, що вони слугували за стілець, можливо, його батькам. На душі було боляче і неприємно. Він вже хотів йти назад, коли побачив, що з-під снігу виглядає якась тканина. Микола витяг її. То була жіноча спідниця та кофтинка.

– За розміром можуть бути материні, – подумав Микола.

Він стояв у задумі, тримаючи закоцюблий на морозі старий непраний одяг і не знав, що з ним робити, потім пожбурив його геть і пішов дертися нагору.

– Що там? – спитав його Роман.

– А! – махнув рукою Микола. – Нічого особливого. Зараз поїдемо в село шукати пастуха Тоху.

– У яке село?

– Не знаю. У найближче.

Вони не проїхали й кілометра, коли побачили вказівник села направо. Узимку в селі на вулиці нікого не видно, ніби вимерли всі, тож довелося стукати у хвіртку і питати, де живе Тоха. З’ясувалося, що хлопець мешкає з батьками в будинку поруч, тож за мить чоловіки вже були на сусідському подвір’ї. Вийшла жінка і спитала, навіщо їм потрібен її син.

– Ми шукаємо одних людей, і за нашим припущенням, ваш син повинен знати, де вони.

Жінка здивовано подивилася на незнайомців, але сина покликала.

– Вітаю! – привітався з хлопцем Микола.

Тоха блимнув на них зляканими очима.

– Ми шукаємо Кирила та Ганну, – сказав Микола. – Вони влітку жили під мостом, там, де ти корів пасеш.

Тоха закліпав розгублено очима. Хтось розкрив його таємницю? Ні, він дав слово Кирі та Гапочці й дотримає його.

– Так ти знаєш таких? – спитав хлопця Микола.

– Нікого я не знаю! – відповів хлопець.

– Ти ходив, сину, під міст? – спитала Тоху мати.

– Відчепіться! – нервово сказав хлопець. – Чого ви всі до мене пристали?!

– Жіночко, можна я з хлопцем пошепочусь наодинці? – звернувся Микола до жінки.

– Та я… Не знаю, – розгублено промовила вона.

– Я вам віддячу, – пообіцяв Микола.

– Нам нічого від вас не треба! – відрізала жінка. – Ходімо, сину, додому!

– Зачекайте! Візьміть, – Микола протягнув стодоларову купюру. – Купите хлопцеві на свята подарунок.

– Гаразд! – погодилась жінка. Вона забрала гроші й сказала: – Розмовляйте, тільки недовго. Сину, поговори з дядею, – звернулася вона до Тохи.

Хлопцеві не залишалося нічого, як відійти вбік і поговорити з незнайомцем.

– Ти зустрічався з Кирилом і Ганною під мостом, – сказав Микола. – Я це знаю.

– Так, але це наша таємниця, і про неї ніхто не повинен знати, – стишеним голосом, щоб не чула мати, сказав Тоха. – Тільки Киря був з Гапочкою, а не з Ганною.

– Добре. Нехай буде з Гапочкою, – ледь стримуючи хвилювання, сказав Микола. Сумнівів не залишалося: так батько лагідно називав свою дружину. – Ти знаєш, де зараз Кирило?

– Киря взимку в місті. Іноді я ходжу до мосту, але Киря не приходить. Він прийде тоді, коли буде тепло і я пастиму корів. Але то наша таємниця. Ви ж не розкажете мамі?

– Ні, обіцяю. А ти не знаєш, де саме він може бути в місті?

– У місті. Так, Киря в місті, – повторив хлопець.

– А де Гапочка?

– Гапочка померла. Її вбила машина і тепер вона там, у Бога, – Тоха вказав рукою вгору. – А Киря плакав. Машина вбила Гапочку.

– А ти… Ти бачив, як це сталося? – уривисто спитав Микола.

– Так! Машина бабах! І все! Ні, ще не все! Я бачив, як тьотя бігла полем. Я знаю, де вона живе. Можу показати.

– Яка тьотя? Гапочка бігла полем?

– Ні! Гапочку вбила машина, а тьотя інша бігла полем! Я знаю, де вона живе! – повторив Тоха.

– Дякую тобі, – сказав Микола й поплескав хлопця по плечу.

– Підемо до тьоті?

– До якої? – розгублено й спантеличено запитав Микола.

– Що бігла по полю.

– Ні, не підемо.

Коли чоловіки від’їхали від садиби, Роман спитав:

– Щось прояснилося?

– Майже нічого, – зітхнув Микола. – Хіба що те, що мої батьки й справді влітку жили під мостом.

– Упевнений, що саме вони?

– Так!

– А про яку тьотю той Тоха все тобі торочив?

– А хто його зна? Якась тьотя бігла полем, він її бачив, пропонував показати, де вона живе.

– Може й справді потрібно було сходити до тієї жінки?

– До тьоті, що бігла полем? – криво посміхнувся Микола. – Нам ніколи не зрозуміти, що в головах таких людей. Проте є ще одна новина: моєї матері вже нема в живих. Схоже, що я спізнився. Тоха сказав, що її збила машина.

– Він сам бачив?

– Каже, що так.

– Нічого, друже, продовжимо пошуки батька на базарі.

– Авжеж, – погодився Микола й натиснув на педаль газу.

15

Марта вже не зверталася до Ганни та Андрія з проханнями дати адресу інтернату, де вона жила раніше. Стало зрозуміло, що вони щось від неї приховують і не зацікавлені в тому, щоб Марта туди поїхала. Ганна заспокоїлась від мовчання жінки, але Марта навпаки, стала більш стривоженою. До настання Нового року лишалися лічені дні й вона з відчаєм робила висновки, що, окрім покращення зовнішності, у її житті нічого не змінилося, хіба що додалося загадок і роздумів. Сидіти склавши руки і чекати змін, вона не збиралася. Марта знала, що потрібно діяти, бо невідомість уводила її у пригнічений стан, поволі, непомітно, вона тисла на неї з кожним днем сильніше. Здавалося, ще мить, і невидима сила розчавить її та зробить німою рабою, якій байдуже, що було з нею до пожежі й ким вона була. Але була сила, яка не давала їй зігнути спину під тягарем і щоранку змушувала знову й знову вступати в боротьбу.

Вона знала, що в неї була дитина. Щоночі, ледь жінка прикривала очі, з глибин пам’яті виринав образ чорнявого хлопчика. Вона й досі не бачила його обличчя, не знала імені, але всією теплотою душі намагалася зігріти ту дитинку, образ якої був розпливчастим, нечітким, але близьким настільки, що краялася душа і ладна була розірватися на шматки, аби лише мати змогу побачити його лице і пригорнути до себе. Почуття. Їх не змогло поглинути небуття, не стерла втрата пам’яті. Вона знала, що у її минулому житті є чоловік, якого вона кохає. При одній згадці про нього, невідомого, зараз незнаного, але такого близького, любого й милого, у неї розливалося у грудях тепло кохання. Хто він? Де він? Чому не шукає її? На ці питання Марта не знала відповіді, але прагнула знати, навіть якщо він її покинув…

– Іване, вітаю! – Марта зателефонувала Івасику. – Як ти?

– Марто, як приємно чути твій голос! – радісно відповів Іван. – Я забув привітатися? Доброго дня, Марто! – схвильовано промовив чоловік.

– Ми можемо зустрітися? – запитала жінка.

– Звичайно! Зараз виїжджаю! – сказав він, і в слухавці часто запікало.

Марта посміхнулась і почала вдягатися.

– Куди це ти збираєшся? – невдоволено глипнула на неї Ганна, помітивши, що Марта вдягає шубку.

– Іван приїде, піду розвіюся, – відповіла Марта.

– Розголос серед людей піде. Неприємно. У нас село, а не місто, – зауважила Ганна.

– Про що розголос? – Марта застібнула ґудзики і подивилася на жінку.

– Не вдавай, що не зрозуміла. Нечемно кататися з малознайомим чоловіком. Хто він тобі?

– Він мій друг, а я – незаміжня. Чи заміжня? Вам краще знати, але ви все мовчите!

– Невдячна! – Ганна скривила обличчя й удавано схлипнула. – Ми до тебе поставилися, як до рідної! Виходила тебе, з того світу витягла, а ти…

Марті стало ніяково й вона підійшла до Ганни зі спини, обняла її за плечі.

– Вибачте, тітонько, – сказала вона стиха, – якщо вас образила. Я не хотіла.

– А! – махнула рукою жінка. – Я звикла до людської невдячності, коли за добро плюють тобі в душу.

– Чим же я вас образила?

– Вештаєшся бозна з ким. Краще б картоплі з погреба внесла, треба свиням ставити варити.

– Я зараз дядька Андрія попрошу, він внесе, а я пішла.

– Іди, наводь сором на нашу родину. Ще трохи, і називатимуть тебе хвойдою.

Марта промовчала, зітхнула й пішла надвір. На вулиці тихо. Навколо нікого, лише білосніжне полотно зими та цівки диму з димарів, спрямовані вгору. Чекала Марта Івана недовго. Його автівка, здійнявши під колесами снігову куряву на дорозі, розвернулася на сто вісімдесят градусів і пригальмувала біля жінки, що притримувала руками піднятий вгору комірець шубки. Марта сіла на переднє сидіння і посміхнулась.

– Куди поїдемо? – спитав Іван.

– Не знаю, – сказала Марта й мимохіть подумала, що це слово найчастіше згадується у її житті.

Дорогою вона розповіла про марні спроби дізнатися у своїх господарів адресу інтернату, а Іван, у свою чергу, розповів про свої пошуки.

– Нема сумніву, що твої родичі щось приховують, – підсумував розмову Іван. – Схоже, вони зацікавлені в тому, щоб ти нічого не згадала і минуле залишилося таємницею. Їм це вигідно, але чому?

– Вони забрехалися, і це очевидно, – задумливо промовила Марта. – Якщо відверто, то мені вже байдуже, хто я і що зі мною трапилось. Я лише хочу знати, чи насправді в мене є син і де він зараз. Іване, віриш, я так змучилась! Відчувати, що в тебе є дитина й не знати про її долю – так тяжко! Серце підказує, що ще є чоловік, якого я кохаю, до щему в серці, до болю, а розум не хоче сказати мені, де він і хто він. Як мені жити далі?! Сподівалась, що поїду в інтернат і там усе згадаю, а тепер бачу, що тітка з дядьком мені морочать голову і надалі так буде. Ти ж розумна людина, Іване, підкажи, що мені робити?

Чоловік зупинився, подився їй в очі. Вони були напрочуд гарні, темні, зволожені, широко відкриті, в них можна було потонути, у них були прохання, надія, відчай. Заради такого погляду чоловіки ладні перевертати гори, пригортати небо, робити відчайдушні вчинки, але Іван знав, що ці очі йому не належать. І все одно, він ладен зробити все можливе й неможливе, щоб у них засяяв промінчик радощів. Він ладен був зробити все заради щастя цієї жінки, яка ніколи не буде його, але зараз дивиться йому в очі з надію, чекаючи від нього допомоги.

– Марто, – сказав він схвильовано, – давай спробуємо ще раз.

– Що спробуємо? – тремтячим голосом промовила Марта.

– Спробуємо повернути тобі пам’ять.

– Як, Іване?

– Якось я відпочивав на заході країни і трапилась біда з… моєю знайомою, – сказав він, – їй потрібна була медична допомога, а місцеві порадили звернутися до жінки, яка живе в горах.

– Мольфарка?

– Не знаю. Може, й мольфарка, може, відьма чи чаклунка, – посміхнувся Іван, – але вона за кілька днів поставила на ноги жінку, яка пошкодила хребет.

– Повернути пам’ять – не хребет вправити, – сумно зауважила Марта.

– Але спробувати варто!

– І що ти пропонуєш?

– Поїхали туди негайно!

– У мене немає грошей, ти ж знаєш. На поповнення мобільного рахунку доводиться в тітки просити, а тут…

– У мене є із собою картка!

– До Нового року лишилося кілька днів, тож квитків на потяг не буде в продажу.

– Ми поїдемо машиною! Негайно!

– Ти божевільний, – незле дорікнула Марта. – Мені потрібно зібратися, взяти якісь речі із собою.

– Які речі? Навіщо вони тобі?

– Рушник, зубну пасту, щітку, білизну.

– По дорозі щось купимо.

Іван повернув ключ запалення і машина рвонула з місця.

– А мої родичі?! – похопилася Марта. – Потрібно їх попередити.

– Зателефонуй їм, – порадив Іван.

– Якесь божевілля, – сказала Марта й дістала мобільник.

На автозаправці Іван подзвонив Роману.

– Ромко, є цікава пропозиція, – сказав він йому. – Кидай все геть і поїхали з нами.

– Куди і з ким? – запитав Роман.

– На Західну, – пояснив Іван. – Везу Марту туди до знахарки. Поїхали з нами, хоч розвієшся.

– Дякую, але не можу, – відповів на пропозицію Роман. – Обіцяв допомогти Миколі, тож весь у справах.

– Та зачекають ваші справи! Ти можеш уявити зимові Карпати?

– Можу лише уявляти, – сказав Роман, – але друга наразі покинути не можу, він і так трохи спізнився. Та й не хочу вам із Мартою заважати.

– Як знаєш, – сказав Іван.

Він сів в автівку й поглянув на Марту.

– Не хвилюйся, – сказав він, помітивши її хвилювання. – Відчуваю, що на цей раз у нас усе вийде.

– Ти телефонував тій жінці? Домовився про зустріч?

– Ні. Запрошував поїхати з нами одного знайомого. У нього нещодавно загинула кохана жінка, тож хотів, щоб він трохи відволікся від тяжких думок.

– І що він?

– Відмовився.

– Може, і нам відмовитися від цієї задумки? Незабаром свята.

– Ні! Зробимо так, як намітили! – упевнено сказав Іван. – До Нового року є ще кілька днів, тож встигнемо дістатися.

– Гаразд, – сказала Марта. – Я так вже стомилася, що згодна на все. Ось тільки тітці потрібно зателефонувати й попередити, що я поїхала від них на деякий час.

…Марті з Іваном довелося попотіти, поки вони дісталися подвір’я знахарки. Угору вела вузька протоптана доріжка, але вночі знову небо трусонуло снігом і стежину добряче припорошило.

– Що ми їй скажемо? – запитала Марта, відхекавшись.

– Я сам буду говорити, – відповів Іван і постукав у двері хатинки.

За мить перед ними на порозі постала жінка у вовняній жилетці та теплій в’язаній хустці. Напевно, жінка звикла до неочікуваних візитів, тож відчинила двері, навіть не спитавши, хто там. Вона кинула швидкий погляд на чоловіка й зупинила на жінці. Очі знахарки дивилися на гостю з неприхованою цікавістю і навіть спантеличено так, що Іван заговорив не одразу.

– Доброго дня! – привітався він.

– І вам не хворати, – відказала знахарка, не зводячи очей із Марти.

– Ми до вас по допомогу, – пояснив чоловік.

– Це ясно, як цей сніг, – промовила жінка, пильно розглядаючи Марту. – Хто б сумнівався? Заходьте.

У будинку знахарка запропонувала гостям присісти й поцікавилась, що їх привело до неї.

– Моя знайома, – сказав Іван, вказуючи на Марту, – втратила пам’ять при пожежі.

– Як тебе звуть? – запитала знахарка, вдивляючись у риси обличчя жінки.

– Марта, – відповіла вона. – Я – Марта Олексіївна Дудник.

– Марта, кажеш? – примружила жінка очі. – Дудник?

– Так. Але… я не впевнена, – розгублено промовила гостя. – Я нічого не пам’ятаю з минулого життя. Ви мені допоможете?

Жінка з надією дивилася на знахарку. Вона почувалася незручно під пильним поглядом знахарки, яка, здавалося, намагається заглянути їй у душу.

– Марта, у тебе є родичі? – запитала знахарка.

– Так. Тітка й дядько. Вони мене лікували після пожежі, – відповіла Марта.

– А чоловік? Діти є?

– Я не знаю, але мені здається, що в мене був… є син.

– Крапля є – то й дощ буде, – пробубніла собі під ніс знахарка.

Марта з Іваном переглянулися, нічого не втямивши зі слів жінки.

– Жіночко, – почав Іван, але знахарка його поправила, зауваживши, що вона пані Марічка. – Я вам добре віддячу, тільки допоможіть їй, прошу вас.

– Бога проси, а не мене, – сказала Марічка. – Усе в його руках, а я лише покірна слуга. Залишай її у мене, я спробую.

– Щиро вам дякую!

– Рано дякувати. Слухай, чоловіче, мене уважно, – сказала Марічка Івану. – Раніше, аніж за три тижні, не приходь сюди. Зрозумів?

– Так! Дякую вам!

– Іди вже! У мене роботи багато, – непривітно промовила жінка. – А ти, – звернулася до Марти, – іди туди! – і вказала на двері до іншої кімнати.

16

Микола з Романом ще один день витратили на пошуки батьків Лисого. Одні казали, що нібито бачили Кирила нещодавно, інші запевняли, що його давненько не видно.

– Марна справа! – махнув рукою Микола. – Скільки вже часу витрачено на пошуки, і все безрезультатно.

– Як це марна?! – обурився Роман. – Безхатьки кажуть, що бачили його, нехай не зараз, а раніше, тож він десь є! Потрібно, друже, набратися терпіння і продовжити пошуки.

– Мені здається, що я вже перезнайомився з усіма бомжами міста, – зіронізував Микола. – Незабаром прийматимуть за свого.

– Куди далі підемо? – спитав Роман, розтираючи закоцюблі на морозі пальці.

– Пішли кави вип’ємо, хоча б тіло зігріємо, коли на душі холод.

– Не подобається мені твій настрій, – зауважив Роман, – але від кави не відмовлюся.

Чоловіки зайшли в найбільшу кав’ярню і замовили каву та круасани.

– Ось ти кажеш, що всіх вже бомжів знаєш, – сказав Роман, усідаючись біля вікна за столик. – Якось я купив одяг одному з них і пообіцяв роздягнути до гола, якщо проп’є його, а ось до цього часу так і не зустрів його.

– Може, пропив одяг та вже десь замерз на вулиці.

– Можливо. Знаєш, де я його зустрічав не раз?

– І де ж, як не на вулиці? – скривив рота в сумній посмішці Микола. – На те він і безхатько, бо нема своєї хати.

– Так, на вулиці, – сказав Роман. – А точніше, на кладовищі, біля могили Катрі. Уяви, він весь час зриває табличку з хреста, каже, що там помилка в написі прізвища, бо там похована його дружина.

– Пику йому не набив?

– Хотів, але стало шкода. Схоже, що від такого життя в нього дах зовсім знесло.

Офіціантка принесла каву та випічку, і чоловіки замовкли, зігріваючись гарячим напоєм і думаючи кожен про своє. Роман задивився у вікно. Люди, піднявши комірці, намагалися сховатися від морозного вітру, який дув із півночі й голками впивався в обличчя. Вони поспішали в теплі приміщення, де можна було зігріти тіло. Микола сказав, що в нього холод у душі. Під цими словами ладен був підписатися й Роман, бо й справді на душі було холодно й незатишно, навіть зараз, коли гаряча кава розтіклася струмочками тепла по тілу. Здавалося, що без Катрі тепер ніколи цей світ не стане теплим та затишним.

– Марно ти не погодився поїхати з Івасиком та Мартою, – зауважив Микола. – Там зараз гарно! Лижі, відпочинок, жінки.

– Мені її так не вистачає, – стиха промовив Роман.

Микола розумів, про кого йшла мова. Він бачив, як рука Романа потяглася до тарілки, де нещодавно лежали круасани і, нічого не знайшовши, взялася за вже порожню чашку.

– Досить на сьогодні пошуків! – сказав Микола. – Поїхали, Ромко, до мене! Візьмемо пивка, у мене є риба, гарна така, жирна, аж жир по руках буде стікати! – якомога веселіше сказав Микола.

– Давай разом з’їздимо до Катрі, – запропонував Роман. – Я вже давно там не був.

– Як давно? Кілька днів? – ляпнув Микола й одразу зрозумів недоречність своїх слів. – Гаразд! Поїхали.

– Тільки треба заскочити до квіткової крамниці купити квітів, – сказав Роман, розраховуючись за каву.

Навіть центральна доріжка на кладовищі була засніжена. Чоловіки, вгрузаючи майже по коліна, пробиралися цвинтарем.

– Диви, не одні ми такі! – Микола вказав на сліди у снігу. – Ще хтось нещодавно приходив.

Сліди вели в той бік, де була могила Катерини.

– Можливо, я тут знову зустріну свого знайомого безхатька, – сказав Роман. – Якщо він пропив мій одяг, доведеться дотримати свого слова й роздягнути його.

– А якщо зірвав табличку, то ще й набити! – сказав Микола.

Чоловіки й справді помітили самотню постать біля могили Катерини.

– Так і є! – сказав Роман, упізнавши в чоловічій постаті знайомого безхатька. – Це мій старий знайомий. Схоже, що роздягати його не доведеться.

– То може хоча б поштурляємо за табличку та зігріємось? – пожартував Микола.

Вони підійшли ближче, а безхатько стояв непорушно, схиливши голову. Він чи то поринув у спогади про своє колишнє життя і нічого не чув, чи був у такому стані, що йому стало вже байдуже, що відбувається навколо нього.

– Усе як і раніше, – стишеним голосом сказав Роман, зупинившись за кілька кроків позаду безхатька. – Таблички немає, безхатько на цьому ж місці. Схоже, що в нього й справді дах знесло.

– Агов, чоловіче! – сказав Микола, підійшовши ближче до безхатька.

Чоловік повернувся і завмер із відкритим ротом. Якусь мить вони дивилися один на одного в замішанні, потім безхатько стягнув із голови в’язану шапку й почав її нервово м’яти в руках.

– Ти?! – вирвалося глухим звуком із грудей Миколи.

– Миколка?! – закліпав очима безхатько.

З його очей по глибоких боріздках зморшок горохом покотилися сльози. Не встиг Роман уторопати, що сталося, як безхатько впав на коліна перед Миколою і з відчаєм у голосі скрикнув:

– Пробач, мене, синку! Пробач дурня нерозумного!

– Батьку, ну що ти?!

Микола кинувся до чоловіка, підвів його, обхопив руками, стиснув у обіймах. Роман бачив, як міцно, до болю Микола стиснув зуби, як скотилася з очей зрадлива непрохана сльоза, він її змахнув рукою і проковтнув грудку, що застрягла в горлі і не давала промовити слова втіхи для батька, який схилив голову на груди сина, і його тіло лише здригалося від беззвучного плачу. Роман підійшов до могили Катерини і стиха сказав:

– Вітаю, моє сонечко! Якби ти знала, що я ладен усе віддати, аби сталося диво і я зміг тебе зустріти знову, не десь там, у невідомих світах, а тут, на землі. Дива трапляються, чи не так, Катрю? Чому тоді не з нами?

Роман замовк. На мить він і справді повірив у диво. Йому навіть здалося, що Катря стоїть позаду, і варто лише повернутися, щоб її побачити. Роман затамував подих і відчув, як шалено стугонить у грудях серце. Він повільно обернувся, сподіваючись на те саме диво, яке сам щойно вигадав, але позаду були лише два розчулених чоловіки, які тримали одне одного за руки. Вони були настільки схвильовані, що втратили дар мовлення і лише повторювали:

– Синку!

– Батьку!

– Миколко!

– Я шукав тебе!

– Пробач, синку!

Роман попрощався із Катрею і мовчки пішов до автівки. За ним ішли два чоловіки, яким потрібно було сказати багато чого одне одному, але заважали емоції. Роман сів за кермо, батько із сином – позаду. Усю дорогу вони мовчали. Роман довіз їх до будинку Миколи, віддав господареві ключі, сам викликав таксі й дістався додому. Звідти він зателефонував Івану й розповів новини.

– Приїжджай до мене, – у відповідь запропонував Івасик. – Марта пробуде тут три тижні, тож мені немає сенсу повертатися додому. Відпочинемо тут, розвіємося, я вже сам забув, коли можна ось так прокинутися і бачити навколо таку красу, не думати про справи, а просто насолодитися життям.

– Я подумаю.

– Що там думати, коли вільний, як вітер! Приїжджай негайно!

– На потяг, напевно, квитків вже немає, – невпевнено промовив Роман.

– А ти спробуй! Якщо довго не збиратимешся, то встигнеш до Нового року, – наполягав Івасик. – А я до того часу дівчат знайду. Не будемо ж ми у свята пики одне одного розглядати?! Ну що? Переконав тебе?

– Так. Уже збираюся, – відповів Роман і дістав із шафи дорожню сумку.

17

До Нового року лишалися лічені години. Сергій із Богданкою закінчили усі приготування до свята в її будинку й вирішили, що час нести подарунки Марічці. Дівчина задумала подарувати жінці кімнатну квітку, що саме на днях розквітла. Вони довго вовтузилися, намагаючись сховати тендітну фіалку в горщику від морозу. Сергій запропонував квітку поставити в картонну коробку, а потім ще й замотати її у теплу хустку. Коли нарешті всі приготування були закінчені, Сергій взяв в одну руку пакунок з настільною лампою, в іншу – сховану від морозу квітку й разом із Богданкою вирушили до Марічки.

Дістатися до підйому було неважко, їх підвезла автівка, а далі вгору потрібно було йти пішки.

– Може, у пані Марічки хліба вдома немає, а я припруся до неї з квіткою, – бідкалася Богданка.

– Пані Марічка сама спече хліб, якщо треба буде, – заспокоїв її Сергій. – Головне, щоб мука й дріжджі були.

– Напевно, потрібно було купити хоча б кілька кілограмів муки, – не вгамовувалась Богданка.

– Якщо потрібна мука, то я спущусь донизу й куплю, – сказав хлопець. – Тепер заспокоїлась?

– Поки ти змотаєшся, настане свято, – зітхнула дівчина.

Сергій подивився на дівчину. Вона розгублено й сумно кліпала очима. Він поставив коробки на сніг, обійняв Богданку за плечі, подивився їй прямо в очі.

– Моя люба дівчинко, – сказав він лагідно. – Щоб не бачити сум у твоїх очах, я збігаю не лише за мукою для пані Марічки. Я оббігаю всі гори, знайду те місце, де можна зупинити час, пригальмую його, щоб лише встигнути зустріти Новий рік разом із тобою.

У дівчини в очах засвітилися, заграли веселі промінчики, і вона дзвінко розсміялася.

– Ти такий кумедний! – сказала вона.

– Бо кохаю тебе! – сказав Сергій і поцілував дівчину в губи. – У тебе навіть на морозі теплі й смачні, як суниці, губи.

– Бо їх гріє кохання. А чому як суниці?

– Не знаю чому, але мають смак суниць, – сказав Сергій і згодом додав: – Моя мама не любить суниці.

– Чому?!

– Не знаю, – знизав плечима. – Якось сказала мені, що в неї на них алергія, але мені здалося, що то неправда. З ними в матері пов’язане щось особисте й неприємне, таке, про що вона не хоче згадувати, – задумливо промовив він. – Коли мама повернеться, то я спитаю в неї про суниці.

– Ти сумуєш без неї? – Богданка припала до грудей Сергія.

– Так. Чекаю щодня.

– Вона повернеться.

– Я знаю. Ось тільки коли? У листі вона написала, що чекати потрібно два роки. Це дуже довго. Я її не бачив трохи більше ніж півроку, а здається, що вічність. Коли чекаєш, то час тягнеться довго, коли поспішаєш щось зробити, то навпаки, час біжить попереду твоїх справ.

– Я буду чекати разом із тобою. Кажеш, два роки? Якщо розділити на нас двох, то вийде лише один рік. Чи не так, Сергійку?

– Так, – посміхнувся хлопець, – Усе так, моє сонечко! Ходімо, а то день короткий, а нам потрібно завидна спуститися донизу.

Вони дісталися подвір’я Марічки, почули лінькуватий гавкіт собаки. Пес підбіг до них і дружньо замахав хвостом.

– Ось який ти сторож, – посміхнувся Сергій і погладив його. – Спочатку гавкнув, а потім лащишся.

– Так він знає і тебе, і мене, – сказала Богданка, – а ми йому нічого смачненького не прихопили із собою.

– Нічого страшного, пані Марічка його не ображає, – сказав Сергій, – Завжди балує ласощами.

Вони підійшли до дверей, постукали, але не почули звичного «Відкрито!».

– Треба голосніше, – сказала Богданка й затарабанила в дерев’яні двері кулачком.

Знову тиша.

– Чи, бува, не трапилося щось лихе? – стривожилася дівчина й округлила очі.

Сергій штовхнув двері, але було зачинено зсередини. Він ще раз постукав і за дверима почулося шарудіння, клацнув засув і на порозі постала Марічка.

– Доброго дня! – привіталася Богданка.

– Вітаю вас, пані Марічко! – озвався за нею Сергій.

– Доброго, – буркнула жінка. – Чого прийшли?

– Ми прийшли привітати вас із Новим роком! Принесли подаруночки. Ось! – на одному подиху випалила дівчина.

– Дякую. Поставте на ґанку і йдіть додому, – якось сухо промовила жінка.

Така поведінка здивувала дівчину й хлопця. Вони вже звикли до її дивацтв, але щоб не запросила до хати з морозу – такого ще не було. Вони з подивом дивилися на жінку, тримаючи в руках коробки з подарунками.

– Чого завмерли так, ніби єгипетську мумію побачили перед собою? – сказала жінка. – Я ж попросила поставити подарунки й повертатися додому.

Украй збентежені, вони зробили так, як веліла жінка, і знову з нерозумінням, що коїться, подивилися на жінку.

– Усе? – спитала Марічка. – То йдіть назад.

– Пані Марічко, може, нас запросите, чаєм… – почав Сергій.

– Ні! – відрізала жінка.

Вона взяла в руки коробки й сказала:

– Раніше, ніж за три тижні, до мене не приходьте.

За Марічкою зачинилися двері, клацнув засув.

– Що з нею? – Богданка подивилася на Сергія. – Може, на тебе образилась?

– Не знаю, – знизав плечима хлопець.

Їм не залишалося нічого, як, гублячись у здогадках, рушити додому. Не встигли вони вийти за межі подвір’я Марічки, як помітили двох чоловіків, які прямували до неї. Вони привіталися до них і пішли до будинку.

– Давай почекаємо і подивимось, чи їх пустять до хати, – прошепотіла Богданка хлопцеві у вухо.

– Ага! – погодився Сергій. – Може, щось проясниться.

Вони зупинилися за низьким парканом. Богданка зняла шалик і почала його по-новому перемотувати, спостерігаючи за незнайомцями. Чоловікам також довелося стукати кілька разів, аж поки не відчинилися двері.

– Кого ще лиха година принесла?! – почувся невдоволений голос жінки.

– Доброго дня! – сказав один із чоловіків. – Ми прийшли дізнатися, як справи в Марти?

– Чого ти приперся?! Я тобі сказала коли прийти?! Пам’ять погана, чи що?! – нагримала на нього жінка й дістала з кишеньки якийсь невеличкий папірець.

– Тримай! Це тобі, для покращення пам’яті! – сказала Марічка й тикнула в руки папірець.

– Що це? – здивувався той.

– Неграмотний? Це календар, щоб дні по ньому рахувати! – сказала жінка й додала: – Прийдеш тоді, коли я тобі наказала! Зрозумів?

– Але ж я… – почав чоловік, коли перед його носом вже гепнули двері.

– Нічого не розумію, – прошепотів Сергій.

– Я також, – відповіла Богданка. – Ходімо швидше, не хочу, щоб ті дядьки дихали нам у потилицю.

18

За годину до настання Нового року Сергій із Богданкою поверталися з площі, де біля ялинки гуляли містяни, додому до дівчини. Біля сусідського будинку Богданка притишила ходу, задивляючись на садибу. Там чоловіки готували шашлик на мангалі і про щось стиха гомоніли між собою.

– Що ти там побачила? – запитав її Сергій.

– Зачекай, – стишеним голосом промовила дівчина. – Нічого не помітив?

– Ні. А що там?

– Здається, це ті самі два чоловіка, які приходили до пані Марічки.

Сергій погодився. Жевріючі вуглинки давали трохи світла, так що можна було розгледіти обличчя чоловіків, та й їх голоси хлопець запам’ятав.

– Напевно, гості приїхали до тітки Ніни, – сказала Богданка, – а вона порадила чоловікам звернутися до пані Марічки.

Молоді люди зайшли до хати, зняли куртки та взуття, заходилися накривати стіл. І знову розмова повернулася про Марічку.

– Не розумію, що з нею, – сказала Богданка, розставляючи посуд на столі. – Прийшли її привітати, принесли подарунки, а вона така непривітна…

– Не переймайся, – посміхнувся їй Сергій. – Може, настрій поганий був.

– Я звикла до її дивацтв, але щоб на поріг не пустити… Ні, таке вперше. Я вже грішним ділом подумала, що в неї у хаті злодії. Слухай, а може, й справді в неї за спиною стояли грабіжники зі зброєю? – дівчина з переляканими очима завмерла із тарілкою в руках.

– Не фантазуй, Богданко!

Сергій обійняв дівчину за плечі, поцілував у шию. Шовковисте волосся приємно лоскотало його щоку, вабило запахом парфумів і дівочого тіла. Він узяв тарілку з рук дівчини, поставив на стіл.

– Не будемо думати про погане, – сказав він. – Нехай воно залишається в цьому році. Гаразд?

– Добре! – посміхнулася дівчина у відповідь.

* * *

Івасик повернув шампур із соковитими чималими шматками м’яса, бризнув на них вина з пляшки. Краплі впали з них на вугілля, котре одразу несамовито зашкварчало. Роман спочатку навіть пошкодував, що так легко пристав на пропозицію друга приїхати до нього, а зараз вже заспокоївся, і запрошення не здавалося вже таким безглуздим. Свіже морозне повітря дражнив запах смаженого м’яса й диму, на вулицях було людно, лунали хлопки петард і темне небо час від часу підсвічували різнокольорові вогники салютів.

– Як тобі Ніна? – спитав Івасик Романа, запаливши цигарку.

– Господиня? – Роман знизав плечима. – Не знаю.

– Друже, без образ, якщо щось, то моя Світлана, гостя.

– Та можеш їх обох забирати, – засміявся Роман.

– Ні, я по-дружньому поділюся, – пожартував йому в тон Івасик. – Світлана мені більше подобається, але Ніна також симпатична і, зверни увагу, порядна жінка, вдова, діти вже дорослі, живуть окремо, так що…

– Не забивай мені баки, – сказав Роман. – Ти краще скажи, хто тобі до вподоби більше: Марта чи все-таки Світлана?

– Потім розберуся, – посміхнувся Івасик. – Мені з ума не йде знахарка. Визвірилася на нас, аж мороз по шкірі пішов.

– До хати не пустила, – додав Роман.

– Три тижні чекати. Оце загуляємо!

– Ні, я раніше додому поїду.

– Не кажи гоп, поки не перескочиш! Може, тебе так звабить Ніна, що я повернуся, а ти тут залишишся. А що? Станеш ґаздою, корів, овечок пастимеш, бджіл розведеш…

– Щоб тобі язика покусали! – засміявся Роман.

Ніна й справді проявила неабиякий інтерес до світловолосого Романа. У святкову ніч вона не зводила з нього закоханих очей, намагалася догодити у всьому, запрошувала на танок, намагаючись притиснутися до його тіла, але чоловік, попри те що добряче випив, тримав між ними дистанцію. Під ранок у Романа вже шуміло в голові від спожитого спиртного, і залицяння Ніни вже не здавалися такими набридливими. Жінка вирішила, що її час настав, і в коридорі припала губами до його вуст. На мить Романові стало приємно. Тепле, піддатливе жіноче тіло було так близько, воно вабило, й від того ще більше зашуміло в голові. Він прикрив очі й відповів на поцілунок.

– Ходімо зі мною, – гаряче прошепотіла Ніна, хапаючи його за руку.

Роман вже готовий був піддатися спокусі й сказати «Так», коли перед очима постала Катря. Вона кинула на нього сумний, сповнений докору погляд і зникла. Роман легенько відсторонив від себе жінку. Його ніби обпекло варом від однієї думки про близькість з іншою жінкою.

– Вибач, – стиха сказав він.

– Що трапилось? Щось не так? – прошепотіла жінка.

– Дико болить голова. Мені треба відпочити.

– Я проведу тебе, – глухо сказала жінка.

Наступного ранку Роману було незручно перед Ніною. Він поснідав разом з усіма й пішов погуляти містом. Після обіду Роман сказав Івасику, що переходить жити в приватний готель.

– Якого дідька?! – здивувався Івасик.

Роман стисло дав зрозуміти, що не хоче подавати надію жінці.

– А знаєш, Ромчику, напевно, і ми зі Світланою знімемо там номер на двох, – сказав Івасик. – Навіщо набридати Ніні?

– Як знаєш. А як же Марта?

– Марта…

Івасик замовк, згадавши жінку, яка змусила його серце калатати в грудях по-новому, воскресивши давно забуті почуття.

– Ромчику, Марта – неймовірна, але вона не моя жінка, – сказав він задумливо.

– А Світлана?

– Провести час із нею буде цікаво, – ухилився від прямої відповіді Івасик і спитав: – Так ти не проти, щоб ми стали сусідами?

– Скільки завгодно! – посміхнувся Роман.

Зимові дні були сонячними, мороз – помірним, тож Роман із другом та Світланою мали змогу кататися на лижах і насолоджуватися гірськими неперевершеними пейзажами. Вечорами вони збиралися за столом невеликою компанією десь у кав’ярні й вели розмови до півночі. Наставала ніч, і Роман залишався наодинці зі своїми думками. Він розумів, що все життя не буде жити один, тож рано чи пізно його доля зведе із жінкою, з якою він буде близький. Роман навіть кілька разів посеред ночі зривався з постелі, вдягався і швидко йшов із готелю на ґанок, маючи намір зробити цей крок, перебороти в собі скутість, розвалити міст позаду себе, бо було розуміння, що його кохана Катря залишилася там, на тому боці мосту, звідки немає вороття. Він хотів піти до Ніни, але щойно опинявся на повітрі, одразу мороз охолоджував його запал, і ніби невидима сила ставала залізобетонною стіною між ним та тією жінкою. Він робив крок уперед, але ноги ставали стопудовими. Намагався не думати про Катерину, але перед очима знову й знову виникав її образ, а очі коханої дивилися на нього з осудом і болем. Він повертався в готель, не роздягаючись, падав на ліжко, а у вухах дзвеніло, шуміло, гуло, і крізь ці звуки він чув голос Катрі. Вона весь час кликала його:

– Ромко, Ромчику, любий…

Здавалося, що він божеволіє. Потрібно було покласти цьому край, і він сам повинен був упоратися з таким станом.

– Я піду до Ніни, Катрю, – повторював він до ранку, і перед очима була Катря. – Катрю, відпусти, – благав він. Не відпускала…

Напередодні Водохреща Роман з Івасиком знову пішли до Марічки. Вони постукали у двері й на порозі постала перед ними Марічка, стомлена, змучена, бліда. Не встиг Івасик рота відкрити, як жінка глухим голосом сказала:

– Приходьте наступного дня після Водохреща. Чекаю на вас о дев’ятій ранку.

Сказала й зачинила за собою двері.

– Агов! Шановна! – Івасик рипнувся до дверей, але Роман його притримав за рукав.

– Не треба. Один день нічого не змінить, ходімо додому, – сказав йому Роман.

– Та чи язик у неї відсох би, якби пояснила, у чому річ! – сплюнув Івасик і виматюкався.

Чоловікам не залишалося нічого, як повертатися додому. На півдорозі вони зустріли хлопця й дівчину, що дерлися вгору.

– Здається, це наші знайомі, – сказав Івасик. – Червона Шапочка та її хлопець.

Коли молоді люди порівнялися, чоловіки привіталися.

– Можете вертати назад, – сказав Івасик. – Відьма сказала, щоб приходили післязавтра о дев’ятій ранку.

– Вона не відьма! – невдоволено кинула їм дівчина. – І це вам сказала прийти післязавтра, а не нам.

– Хочете час згаяти – ідіть! – сказав Івасик, оминаючи дівчину.

– Богданко, ходімо й ми назад, – сказав дівчині Сергій.

– Коли прийдемо?

– Післязавтра в мене вихідний, тоді й прийдемо.

– Добре, – погодилась дівчина.

19

Марічка ніколи не відчувала себе такою виснаженою. Вона була вкрай здивована того дня, коли незнайомий чоловік увійшов до її оселі з жінкою, яку називав Мартою. Марічка звикла бути терплячою з хворими, які до неї зверталися, і за багато років навчилася стримувати свої емоції. Тож коли побачила перед собою Катерину, не вигукнула «Катрю!», не кинулася до неї обіймати. Про халепу, в яку потрапили Катерина із Сергієм, вона вже знала з розповідей хлопця, а ось що її рідна племінниця втратила пам’ять, дізналася від чоловіка, який привіз до неї Катрю. Катерина нічого не пам’ятала зі свого минулого – про це Марічка дізналася після того, як вони залишилися наодинці, тож стало зрозуміло, що роботи буде багато. Марічка вперше зіткнулася з такою проблемою хворої, але мала у своєму запасі неперевірені методи лікування. Жінка знала, що їй доведеться докласти чимало зусиль, щоб допомогти Катерині, викластися вщент, не спати ночами, що може привести до виснаження її організму. Марічка вирішила, що зробить усе можливе й навіть більше, щоб вилікувати рідну племінницю. І жінка прийнялася до роботи. Щодня щось варила, напувала Катерину відварами трав, читала молитви, кудись зникала то на цілий день, то вночі, возила хвору по монастирях і церквах, а коли залишала Катерину вдома саму, суворо наказувала нікому не відчиняти двері, ні з ким не спілкуватися і читати Біблію.

– Якщо мене хоча б один раз ослухаєшся – вижену, – наказувала Катерині.

– Добре, тіточко Марічко, – покірно погоджувалася Катерина.

Марічка всі дні дотримувалася суворого посту, іноді забувала поїсти упродовж дня й була весь час у роботі. Часом вона відчувала, що в голові так паморочиться, що ось-ось зомліє. Тоді вона лягала на підлогу, прикривала очі й просила Катрю читати Біблію вголос. Катерині було лячно. Їй здавалося, що жінка вже не дихає, але тремтячим голосом читала Святе Письмо доти, аж поки Марічка не підводилася. Господиня завжди казала: «Дякую тобі, Боже, що дав сили!», і знову бралася до роботи. Здавалося, що час зупинився для них обох, так що кожен новий день ставав ще довшим, але вони мали терпіння.

Напередодні Водохреща Катерина сказала Марічці, що бачила дивний сон.

– І що тобі, Марто, наснилося? – стомлено спитала жінка.

– Навіть не знаю, чи то сон був, чи мені привиділося серед ночі, – сказала Катерина. – Я побачила пучок світла, а в ньому – жінку в мерехтливому червоному вбранні. Вона не назвалася, але я чомусь знала, що то Пресвята Богородиця. Вона тримала в руках немовля і я не могла відірвати від дитинки очей, бо мені здалося, що то мій син. Богородиця, ніби почувши мої думки, промовила до мене: «Незабаром ти побачиш свого сина». Я хотіла попросити в неї вибачення за всі свої гріхи та сина, аби лише побачити його, згадати, який він, але жінка не дала мені мовити й слова, сама заговорила. «Спокута», – промовила вона. «Що мені зробити? Як спокутувати гріхи, коли я навіть не знаю, що накоїла і де згрішила?», – подумала я, а вона й каже: «Уже все позаду. Ти спокутувала гріхи. Змий їх водою». Промовила таке і зникла… Пані Марічко, що то за сон був? І чи сон?

– Дякую тобі, Господи! – Марічка із полегшенням зітхнула та перехрестилася на образи. – Я чекала на Неї.

– На кого?

– На Святу Богородицю, – відказала жінка й закрила очі.

– Пані Марічко, – Катерина легенько торкнулася її руки.

Здавалося, жінка спала, сидячи. Катерина тихенько почала відходити від неї, але Марічка озвалася.

– Що ти хотіла спитати?

– Богородиця сказала, що я спокутувала гріхи, але порадила їх змити водою. Як це?

– Іди відпочинь. Завтра дізнаєшся, – стиха промовила жінка, не відкриваючи очей.

Наступного дня, на Водохреща, Марічка повела Катерину до ополонки, звеліла роздягнутися до сорочки і тричі зануритися у воду.

– Тепер зрозуміла, про яку воду йшла мова? – сказала Марічка, закутуючи Катерину у великий рушник.

– Та-ак, – цокочучи зубами від холоду, промовила Катерина.

До вечора Марічка не промовила ані слова, лише напоїла Катерину гарячим чаєм, настояним на калині, та звеліла добре виспатися.

– Завтра в нас вирішальний день, – сказала й пішла собі в іншу кімнату відпочивати.

Уранці Марічка вдягла святкове вбрання, Катерині веліла також вдягти все чисте. Вона посадила Катрю на стілець, прочитала над нею якусь молитву і сказала:

– Я зав’яжу тобі очі хусткою й приведу одну людину. Ти ні в якому разі не знімай пов’язку без мене, роби лише те, що я тобі накажу. Зрозуміла?

– Так! – кивнула головою Катерина.

Марічка поглянула на настінний годинник.

– Час! – сказала вона й хусткою закрила очі жінці.

Марічка вийшла з хати й побачила Сергія з Богданою та двох чоловіків.

– Спочатку ти! – жінка, не вітаючись, вказала пальцем на Сергія.

У сінях вона зупинила хлопця.

– Тобі одразу рота зашити чи зможеш промовчати? – спитала вона його.

– Що мені потрібно робити? – Сергій, нічого не розуміючи, розгублено поглянув на жінку.

– Нічого! Я вже все зробила, – буркнула господиня невдоволено. – Те, що ти зараз побачиш, тебе неабияк здивує. Але якщо ти хоча б пискнеш без дозволу, то все зіпсуєш і вже нічим не зможу допомогти вам. Що б ти не побачив, повинен мовчати, як риба.

– Та що я там побачу таке, щоб рота розкривати?! Не дідька ж! – Сергій посміхнувся.

– Дивись мені! – посварилася пальцем. – Ні пари з вуст!

– Обіцяю!

– Боюсь, хлопче, що все зіпсуєш, – скрушно похитала головою жінка. – Може, й справді тобі рота чимось заклеїти?

– Та що ви, як із маленьким! – образився Сергій.

– Тоді ходімо! – сказала жінка.

Марічка стиха промовила «З Богом!», взяла Сергія за руку і повела до кімнати. У хлопця перехопило подих, коли він побачив на стільці свою матір із хусткою на очах. Він вже відкрив рота, але Марічка вчасно затулила його долонею і дала стусана кулаком у спину. Вона підвела його до матері, знаком наказала стати біля неї на коліна, сама ж стала позаду жінки, поклала їй руки на плечі.

– Торкнися рукою людини, яка перед тобою, – звеліла Марічка.

Рука жінки повільно потяглася вперед, кінчиками тремтячих пальців торкнулася волосся сина.

– Цупке, – промовила стиха.

Жінка провела рукою по голові хлопця. У Сергія защеміло в грудях, коли мати звичним рухом пропустила його волосся крізь свої пальці. Він поглянув на Марічку широко відкритими очима, в яких завмерли на мить сльози, а потім великими горошинами скотилися по щоках.

– Яке волосся? – перепитала Марічка.

– Цупке, – повторила жінка, – Як у…

– У кого? – стиха спитала Марічка.

Материнська рука попестила сину волосся, торкнулася вух, зупинилася на щоці, відчула мокре місце і завмерла.

– Ти плачеш, синку? – тремтячим голосом промовила жінка. – Не плач, мій любий.

У Сергія серце рвалося на шматки, але Марічка приклала палець до вуст і він мовчки ковтав сльози.

– Це сльози? Сльози радості? Горя? Спокути? – говорила Катерина протяжно, а її кінчики пальців знімали краплинку за краплинкою з обличчя сина.

Раптом Катерина нахилилася до хлопця, обняла його за шию, пригорнула до грудей так, як може це зробити лише мати, і прошепотіла:

– Сергійку, сину, не плач, вже все позаду. Я так скучила за тобою!

Хлопець плакав на її грудях, коли Марічка зняла з очей Катерини пов’язку й побачила, що її очі були також мокрі від сліз.

– Дякую тобі, Боже! – перехрестилась Марічка й лягла на ліжко.

Марічка вже не чула, як розмовляли син із матір’ю, вона закрила очі й стихла. Коли Катерина вилила сльозами біль, сплакнула від радощів, згадала про Марічку. Вона підійшла до неї й побачила, що Марічка лежить нерухомо, бліда, як крейда.

– Пані Марічко, – торкнулася її руки. – З вами все добре? – спитала тихо.

Жінка не подавала ознак життя, її рука була холодною.

– Вона не… – Катерина з острахом дивилася на жінку.

Підійшов Сергій, нахилився, прислухався.

– Вона дихає.

– Напевно, зовсім знесилена, – сказала пошепки Катерина. – Потрібно вкрити її теплою ковдрою, нехай відпочине.

– Мамо, я зараз покличу одну дівчину, – весело сказав Сергій. – Вона чекає на вулиці, напевно, вже змерзла!

Сергій метнувся надвір. Богданка пританцьовувала на морозі, поруч з нею підстрибували на місці чоловіки, намагаючись зігрітися.

– Нарешті! – Богданка підійшла до Сергія. – Ми вже перетворилися на бурульки! Уже можна заходити?

– Заходьте на кухню, там пічка, зігрієтесь, – сказав їм Сергій. – Тільки тихо, бо пані Марічка відпочиває…

У кухні дівчина одразу побігла до пічки, зняла рукавички й піднесла до тепла задубілі й почервонілі руки. Івасик сів на стілець неподалік, а Роман обіперся спиною на дверний косяк.

– Де та дівчина, синку? – донеслося до слуху чоловіка із сусідньої кімнати.

У Романа зашуміло у скронях. Знову вчувся голос Катрі. Але чому так чітко він почув кожне її слово? Ні, напевно, як і раніше, вчулося. І тут він побачив перед собою саму Катрю.

– Катря?! – злетіло з його вуст.

Роман бачив перед собою Катрю! Свою, рідну, кохану, єдину і… живу! Умить світ навколо захитався й понісся перед очима із шаленою швидкістю так, що йому довелося повільно, спираючись на лутку, присісти на долівку, щоб не впасти.

– Ромчику! – скрикнула Катря і кинулася до нього. – Любий, коханий, мій єдиний, що з тобою?!

– Катря, – промовив він. – Я… Але ж ти…

– Я? Що я?

– Ти загинула, – ледь чутно промовив Роман.

– Ні, Ромко, ні! Я вижила!

– Але як? Я ж сам… Я бачив…

– Що ти, мій любий? Тобі зле?

Катерина сіла біля нього поруч, обійняла, прихилила голову.

– Я… Я – найщасливіша людина на світі! – схвильовано промовив Роман і сховав обличчя у її волоссі. – Це не сон? Ти жива?!

– Так! Так, і ще раз так! Я все тобі розповім. Потім.

– Нічого не… – розгублено промовив Івасик. – Ні, здається, я все зрозумів! Це не Марта, а його Катря?!

– Схоже, що так, – сказав Сергій.

Коли Роман трохи оговтався від емоцій, які його накрили хвилею, він сказав:

– Івасику, знайомся, це – моя Катря!

– А я думав, Марта, – сказав Івасик і голосно розсміявся. – Оце тобі й на!

Івасик підвівся зі стільця, потупцював на місці, почухав потилицю і натягнув на голову шапку.

– Схоже, мені час повертатися до Світлани, поки вона не поїхала додому. Здається, що й мені час змінити своє життя, поки не пізно. Покину я свій брудний бізнес, поберемося зі Світланою і відкриємо кілька супермаркетів – так буде спокійніше, – сказав він чи то собі, чи присутнім. Далі Івасик поглянув на Романа та Катерину, полегшено зітхнув, посміхнувся й додав: – Нарешті, все утряслося. Ох і стомився ж я із вами! Хай вам грець! – сказав він так кумедно, що усі дружно розсміялися.

Content

Світлана Талан
Спокута

Передмова

Частина перша

Частина друга

Частина третя