ТАДЕУШ ДОЛЕНГА-МОСТОВИЧ

ПРОФЕСОР ВИЛЧУР

Книга първа

Знахар

Първа глава

В операционната зала цареше пълна тишина. Понякога я нарушаваше острото издрънчаване на металните хирургични инструменти върху стъклената плоча. Въздухът, нагорещен до трийсет и седем градуса по Целзий, беше наситен със сладникавата миризма на хлороформ и суровия дъх на кръв, които проникваха през маските и пълнеха дробовете с непоносима смес. В дъното на залата една от медицинските сестри припадна, но никой от присъствуващите не можеше да се откъсне от операционната маса, за да я свести. Не можеше и не искаше. Тримата асистиращи лекари не отделяха напрегнатите си погледи от зейналия червен отвор, над който бавно и сякаш непохватно се движеха едрите, с дебели пръсти ръце на професор Вилчур.

Всяко най-малко движение на тези ръце трябваше да бъде разбрано веднага. Всяко промърморване от време на време изпод маската беше разпореждане, разбираемо за асистентите и моментално изпълнявано. Ставаше въпрос както за живота на пациента, така и за нещо много по-важно — да успее тази безумна, безнадеждна операция, която можеше да се превърне в нов голям триумф на хирургията и да донесе още по-голяма слава не само на професора, не само на клиниката и учениците му, но и на цялата полска наука.

Професор Вилчур оперираше тумор на сърцето. Държеше го с лявата си ръка и с ритмично движение на пръстите постоянно го масажираше, понеже отслабваше все повече. През тънката гумена ръкавица той усещаше всяко потрепване, всяко леко бълбукане, когато клапите отказваха да се подчинят, и с изтръпналите си пръсти ги принуждаваше да работят. Операцията продължаваше вече четирийсет и шест минути. Доктор Марчевски, който следеше пулса, за шести път набиваше под кожата на пациента иглата на спринцовката с камфор и атропин.

В дясната ръка на професор Вилчур един след друг проблясваха ланцети и екартьори. За щастие туморът не бе проникнал дълбоко в сърдечния мускул, а имаше формата на нисък правилен конус. Животът на човека можеше да бъде спасен. Само да издържи още осем-девет минути.

И все пак никой друг не се осмели! — помисли си с гордост професорът.

Да, никой, нито един хирург в Лондон, Париж, Берлин или Виена. Докараха го във Варшава, бяха се отказали и от славата, и от огромния хонорар. А с тези средства той можеше да построи нов корпус на клиниката, пък и нещо не по-малко важно — да изпрати Беата и малката на Канарските острови. За цялата зима. Тежко ще му бъде без тях, но това ще им подействува чудесно. Напоследък нервите на Беата…

Синкаво-розовата възглавница на белия дроб се изду от спазматично вдишване и рязко се сви. Втори, трети път. Парченцето живо месо в лявата длан на професора затрепери. Няколко капки кръв избиха от раничката върху виолетовата ципа. В очите на всички присъствуващи пламна уплаха. Разнесе се тихото съскане на кислорода, а иглата „Рекорд“ отново се впи под кожата на болния. Дебелите пръсти на професора ритмично се свиваха и отпускаха.

За секунди раничката бе изчистена. Тънкият хирургичен конец щеше да довърши останалото. Един, втори, трети шев. Просто да не повярваш, че тези огромни ръце могат да бъдат толкова сръчни. Внимателно постави сърцето и впери поглед в него. То набъбваше и се свиваше неритмично, но опасността бе преминала. Професорът се изправи и даде знак. Доктор Скужен извади от стерилните компреси отрязаната част на гръдния кош. Още няколко неизбежни манипулации и професорът си отдъхна. Останалото беше работа на асистентите. Можеше да им се довери напълно. Даде разпореждания и мина в съблекалнята.

Вдъхна с удоволствие нормалния въздух, свали маската, ръкавиците, престилката, опръскани с кръв, и се протегна. Часовникът показваше два и трийсет и пет. Пак бе закъснял за обед. И то в такъв ден. Беата наистина знаеше колко трудна операция му предстои, но закъснението тъкмо днес несъмнено щеше да я огорчи. Сутринта умишлено бе излязъл от къщи, без с нищо да покаже, че помни коя дата е: осмата годишнина от сватбата им. Но Беата знаеше, че не може да е забравил. Всяка година на този ден тя получаваше по някакъв чудесен подарък, все по-хубав и по-скъп, според растящата му слава и богатство. Сега в кабинета му на партера на клиниката сигурно чака поредният. Кожухарят трябваше да го изпрати още сутринта…

Професорът бързаше, затова се преоблече веднага. Трябваше да се отбие при двама болни на втория етаж и при току-що оперирания пациент. Доктор Скужен, който бдеше край него, кратко доложи:

— Температура трийсет и пет и девет, налягане сто и четиринайсет, много слаб пулс с лека аритмия, шейсет до шейсет и шест.

— Слава богу — усмихна му се професорът.

Младият лекар обгърна с поглед, пълен с обожание, едрата мечешка фигура на шефа си. Беше негов слушател в университета. После помагаше на професора, докато той все още се занимаваше с научна работа, да подготвя материалите за научните си трудове, а откакто откри собствена клиника, доктор Скужен получи в нея добра заплата и широко поле за действие. Може би дълбоко в себе си съжаляваше, че шефът така внезапно се бе отказал от научните си амбиции и се бе задоволил да преподава в университета и да прави пари, но то не повлия на уважението му към него. И той, както всички във Варшава, знаеше, че професорът не го беше направил заради себе си, работеше като роб и никога не се страхуваше да поеме отговорност, а често вършеше чудеса като днешното.

— Вие сте гений, професоре — каза убедено доктор Скужен.

Професор Вилчур се засмя с тихия си добродушен смях, който вдъхваше толкова спокойствие и доверие у пациентите му:

— Да не преувеличаваме, колега, да не преувеличаваме! И вие ще го постигнете. Но признавам, че съм доволен. Кажете, ако има нещо, да ми се обадят вкъщи. Макар че не очаквам да се наложи. И не ми се иска, защото днес имам… семеен празник. Сигурно вече са се обаждали, че яденето изстива.

Професорът не се лъжеше. Телефонът в кабинета му вече няколко пъти бе звънял.

— Моля, съобщете на господин професора — казваше прислужникът — да се върне вкъщи колкото може по-скоро.

— Господин професорът е в операционната — еднакво флегматично му отговаряше секретарката, госпожица Яновичувна.

— По дяволите, каква е тази тревога?! — обади се влизащият главен лекар доктор Добранецки.

Госпожица Яновичувна превъртя валяка на машината, извади готовото писмо и каза:

— Днес професорът и съпругата му имат годишнина от сватбата. Забравихте ли? Нали сте поканен на бал?

— О, вярно. Надявам се да е приятно… Както винаги у тях ще има превъзходен оркестър, изискана вечеря и отбрано общество.

— Невероятно, забравихте красивите жени — забеляза иронично тя.

— Не съм забравил. Щом и вие ще бъдете там… — не й остана длъжен.

Хлътналите бузи на секретарката поруменяха.

— Не е духовито — вдигна рамене тя. — Дори и най-красивата да бях, пак не бих разчитала на вашето внимание.

Госпожица Яновичувна не обичаше Добранецки. Харесваше го като мъж, защото наистина беше много хубав с този орлов нос и високо, гордо чело, знаеше, че е чудесен хирург, тъй като професорът му поверяваше най-трудните операции и го подтикваше към доцентура, но го смяташе за безогледен кариерист, който дебне изгоден брак, пък и не вярваше в признателността му към професора, комуто дължеше всичко.

Добранецки беше достатъчно чувствителен, за да усеща тази неприязън. Но понеже държеше да е в добри отношения с всеки, който би могъл с нещо да му навреди, подхвърли помирително, сочейки кутията на бюрото:

— Имате ново кожено палто? Виждам кутия на Порайски.

— Не е по моите възможности Порайски, особено пък такова палто.

— Чак „такова“ ли е?

— Вижте го. Черен самур.

— Фююю… Госпожа Беата не може да се оплаче.

Поклати глава и добави:

— Поне от материалното си положение.

— Какво искате да кажете?

— Нищо.

— Засрамете се — избухна тя. — Всяка жена може да й завиди за такъв и така влюбен мъж.

— Вероятно.

Госпожица Яновичувна го стрелна с гневен поглед.

— Има всичко, за каквото може да мечтае една жена! Младост, красота, чудесна дъщеричка, известен и уважаван от всички съпруг, който работи денем и нощем, за да им осигури удобства, разкош, обществено положение. Уверявам ви, докторе, тя е способна да го оцени!

— И аз не се съмнявам — кимна той, — но зная, че жените най-много ценят…

Не довърши, защото в кабинета нахълта доктор Банг и извика:

— Изумително! Успя! Спаси го!

Започна оживено да разказва как е преминала операцията, на която бе асистирал.

— Само нашият професор може да се реши на такова нещо… Показа на какво е способен — въодушеви се госпожица Яновичувна.

— Хайде да не преувеличаваме — обади се доктор Добранецки. — Невинаги пациентите ми са лордове и милионери, невинаги са шейсетгодишни, но историята познава редица успешни операции на сърцето. Дори историята на нашата медицина. Варшавският хирург доктор Крайевски стана световноизвестен тъкмо с такава операция. И то преди трийсет години!

В кабинета се събраха още няколко души от персонала на клиниката и когато след малко се появи професорът, го обсипаха с поздравления.

Слушаше ги с усмивка на задоволство върху широкото румено лице, но крадешком поглеждаше часовника. Минаха обаче още двайсетина минути, преди да се качи на голямата си черна лимузина.

— Вкъщи — подхвърли на шофьора и се настани удобно.

Умората бързо отшумяваше. Беше здрав и силен и въпреки че поради пълнотата си изглеждаше по-възрастен, беше всъщност само на четирийсет и три години, а се чувствуваше още по-млад. Понякога просто като хлапак. Премяташе се по килима или играеше на криеница с малката Мариола, за да достави удоволствие не само на нея, но и на себе си.

Беата не можеше да го разбере и загледаше ли се в него в такива моменти, в очите й се четеше смущение и уплаха.

— Рафал — казваше, — ами ако види някой!

— Току-виж ме наели в детска градина — отговаряше той със смях.

Всъщност в такива моменти му ставаше някак болно. Беата без съмнение бе най-добрата жена в света. Сигурно го обичаше. Защо обаче се отнасяше към него с това ненужно уважение, едва ли не благоговение. В грижовността и вниманието й имаше нещо като свещенодействие. В първите години предполагаше, че изпитва страх от него и правеше всичко, за да го разсее. Разказваше й какви ли не смешки за себе си, доверяваше й грешките си, безславните студентски приключения, мъчеше се да избие от главата й всяка мисъл, че я превъзхожда с нещо. Напротив, на всяка крачка подчертаваше, че живее и работи само за нея и че само тя му носи щастие. То си беше и самата истина.

Обичаше Беата до полуда и знаеше, че тя му се отплаща със същата обич, макар и тиха и не така импулсивна. Винаги бе сдържана и нежна като цвете. Винаги намираше блага дума и усмивка за него. И щеше да си мисли, че не може да бъде друга, ако не беше я виждал неведнъж и дваж в младежка компания, не забелязала, че я наблюдава, жизнерадостна, заливаща се мине-немине в звънък смях, духовита и кокетна. Какво ли не правеше, за да я убеди, че той повече от другите, и от най-младите, е готов да се забавлява безгрижно, но напразно. С течение на времето се примири с това, отказа се от желанието да увеличи и без това огромното си щастие.

Така дойде осмата годишнина от сватбата им, осмата годишнина от техния съвместен живот, непомрачен ни веднъж от каквото и да е спречкване, маловажен спор или дори сянка на недоверие, затова пък многократно озаряван от хиляди мигове и часове на радост, ласки, признания…

Признания… Всъщност само той споделяше своите чувства, мисли, планове. Беата не умееше да го прави или пък духовният й живот беше прекалено цялостен, прекалено прост… Може би прекалено — Вилчур се упрекна за това определение — прекалено беден. Сметна, че с това си хрумване оскърбява Беата, онеправдава я. А дори и така да беше, сърцето му още повече се изпълваше с нежност.

— Потискам я — мислеше си той, — зашеметявам я със своето „аз“. Тя е толкова интелигентна и така изтънчена. Оттук са чувствителността и опасението й да не би нейните проблеми да ми се струват дребни, всекидневни, сиви.

След този си извод той се стараеше да я възнагради за обидното неравенство. Обграждаше я с внимание и се вълнуваше от най-дребните домашни проблеми, интересуваше се от тоалетите и парфюмите й, въодушевяваше се от всеки проект за развлечение или за нови мебели в детската стая и го обмисляше с такъв интерес, сякаш се отнасяше за нещо наистина важно.

За него си беше важно, по-важно от всичко, щом вярваше, че щастието трябва най-старателно да се пази, и разбираше, че малкото откраднати от работата часове, които може да посвети на Беата, трябва да бъдат изпълнени с богато съдържание и много топлота.

Колата спря пред красива бяла вила, най-хубавата без съмнение на Алеята на люляците и една от най-изисканите във Варшава.

Професор Вилчур изскочи, без да чака шофьорът да му отвори вратата, пое от ръцете му кутията с коженото палто, бързо пресече тротоара и пътеката, сам отключи вратата и безшумно я затвори. Искаше да изненада Беата, както беше си наумил още преди час, когато, наведен над отворения гръден кош на оперирания, наблюдаваше сложно сплетените аорти и вени.

В хола завари Бронислав и старата прислужничка Михалова. Сигурно заради закъснението му Беата е в лошо настроение, понеже и двамата имаха напрегнато изражение и явно го чакаха. Това разваляше плановете на професора и той им направи знак с ръка да излязат.

Но Бронислав се обади:

— Господин професор…

— Шшшт! — прекъсна го Вилчур, смръщи вежди и добави шепнешком: — Поеми палтото!

Прислужникът пак понечи да каже нещо, но само помръдна устни и помогна на професора да се съблече.

Вилчур бързо отвори кутията, извади красивото палто от черна лъскава кожа с дълъг, копринен косъм, наметна го, нахлупи предизвикателно калпачето с две закачливо увиснали опашчици, мушна ръце в маншона и весело усмихнат застана пред огледалото — изглеждаше суперкомично.

Хвърли поглед към прислугата, за да провери какво впечатление е направил, но в погледа и на двамата се четеше само възмущение.

— Горкичките! — помисли си той.

— Господин професор… — пак започна Бронислав, а Михалова затъпка на място.

— Мълчете за бога — прошепна, мина край тях и отвори вратата на гостната.

Очакваше да намери Беата и малката или в розовата стая, или в будоара.

Мина през спалнята, будоара, детската стая. Нямаше ги. Върна се и надзърна в кабинета. И там нямаше никого. В трапезарията върху украсената с цветя маса бяха сложени прибори за двама, позлатеният порцелан и кристалите блестяха. Мариола и мис Толрийд се хранеха по-рано. До отворената врата на бюфета стоеше камериерката. Лицето й бе мокро, а очите подпухнали от плач.

— Къде е госпожата? — попита разтревожен.

В отговор момичето избухна в ридания.

— Какво има? Какво се е случило? — извика той вече с пълен глас.

Предчувствие за някакво нещастие стисна гърлото му.

Прислужничката и Бронислав се бяха промъкнали тихо в трапезарията и стояха мълчаливо до стената. Изгледа ги с уплашен поглед и отчаяно ревна:

— Къде е госпожата?

Погледът му внезапно се спря върху масата. До неговия прибор имаше писмо, опряно на изящната кристална чаша. Светлосин плик с посребрени краища.

Сърцето му рязко се сви, зави му се свят. Все още нищо не разбираше, нищо не знаеше. Посегна и взе писмото, което му се стори твърдо и мъртво. За миг го задържа в ръката си. Пликът беше надписан за него с почерка на Беата. Едри, ръбести букви.

Отвори го и зачете:

„Скъпи Рафал! Не зная дали ще можеш някога да ми простиш, че си отивам…“

Думите започнаха да подскачат и танцуват пред очите му. Усети, че не му достига въздух, по челото му изби пот.

— Къде е тя — извика сподавено, — къде е тя?!

И се озърна наоколо.

— Госпожата и госпожицата заминаха — тихо промълви прислужничката.

— Лъжеш! — изрева Вилчур. — Не може да бъде!

— Аз им повиках такси — добросъвестно потвърди Бронислав и след малко добави: — И куфарите свалих. Два куфара…

Професорът, залитайки, отиде в кабинета, затвори вратата и се облегна на нея. Мъчеше се да дочете писмото, но мина доста време, докато с усилие на волята разбере съдържанието му.

„Не зная дали някога ще можеш да ми простиш, че си отивам. Постъпвам подло, като за голямата ти доброта, която никога няма да забравя, се отплащам с такова огорчение. Но повече не можех да остана. Кълна ти се, имах само още един изход — смъртта. Аз обаче съм слаба и нещастна жена. Не ми стигна смелост. Месеци наред се борих с тази мисъл. Може би никога няма да бъда щастлива, няма да намеря мир. Но нямах право да лиша от себе си нашата Мариола и него.

Пиша хаотично, защото ми е трудно да подредя мислите си. Днес е годишнината от сватбата ни. Зная, скъпи Рафал, че си ми приготвил някакъв подарък. Нямаше да бъде честно, ако бях го приела от тебе сега, когато безвъзвратно съм решила да си отида.

Аз обикнах, Рафал. И тази любов е по-силна от мене. По-силна от всички чувства, които изпитвам и винаги съм изпитвала към тебе, от безгранична благодарност до най-дълбока почит и възхищение, от искрено доброжелателство до привързаност. Никога за съжаление не съм те обичала, но го разбрах едва когато срещнах на пътя си Янек.

Заминавам надалече и имай милост — не ме търси! Умолявам те, смили се над мене! Зная, че си великодушен и изключително добър. Не те моля, Рафал, да ми простиш. Не съм го заслужила и си давам сметка, че имаш право да изпитваш към мене омраза и отвращение.

Никога не съм била достойна за тебе. Никога не съм се извисявала до твоето равнище. Ти го знаеш прекалено добре и единствено на добротата ти дължа, че винаги си се старал да не го показваш, което за мене бе повече от унизително и мъчително. Ти ме обкръжи с разкош и хора от твоята среда. Обсипваше ме със скъпи подаръци. Но аз явно не съм била създадена за такъв живот. Измъчваше ме и отбраното общество, и богатството, и славата ти, и моето нищожество редом с тебе.

Сега съзнателно избирам нов живот, където може би ме очаква нищета — във всички случаи трудна борба за всеки залък хляб. Но ще се боря редом и заедно с човека, когото безкрайно обичам. Ако с постъпката си не съм потъпкала благородството на твоето сърце, ако можеш, заклевам те, забрави ме. Сигурно бързо ще възвърнеш спокойствието си, ти си толкова умен, сигурно ще срещнеш друга, стотици пъти по-добра от мене. От все сърце ти желая да бъдеш щастлив, каквато напълно ще бъда и аз, науча ли, че ти си добре.

Вземам Мариола, защото без нея не бих могла да живея нито час. Ти го знаеш най-добре. Не мисли, че искам да те лиша от най-голямото съкровище, което е наша обща собственост. След няколко години, когато и двамата ще можем спокойно да се върнем към миналото, ще ти се обадя.

Сбогом, Рафал. Не ме обвинявай в лекомислие и не се надявай, че нещо може да ме накара да променя решението си. Няма да го направя, защото бих предпочела смъртта. Не бях в състояние да те лъжа и знай, че ти бях вярна докрай. Сбогом, имай милост и не се опитвай да ме намериш.

П.С. Парите и бижутата оставям в касата. Ключа й пуснах в сейфа на бюрото ти. Вземам само нещата на Мариола.“

Професор Вилчур отпусна ръката, в която държеше писмото, и разтърка очи: в огледалото насреща видя отражението си със странното облекло. Смъкна всичко и отново зачете писмото.

Ударът се стовари толкова неочаквано, че продължаваше да го възприема като нещо недействително, едва ли не заплаха или предупреждение.

Четеше:

„… никога за съжаление не съм те обичала…“

А по-нататък:

„… измъчваше ме и отбраното общество, и богатството, и славата ти…“

— Как така? — изхлипа. — Защо… Защо…

Напразно се мъчеше да проумее всичко това. В съзнанието му се въртеше само едно: заминала, изоставила го, взела детето, обича друг. Нито един от мотивите й не достигаше до неговия разум. Виждаше единствено голия факт — груб, неправдоподобен, гротесков.

Навън падаше ранният есенен здрач. Приближи се де прозореца и зачете, за кой ли път, писмото на Беата.

Изведнъж на вратата се почука и Вилчур трепна. За миг го изпълни безумна надежда.

— Тя е! Върнала се е!…

Но веднага в следващия момент осъзна, че е невъзможно.

— Да — обади се дрезгаво.

В стаята влезе Зигмунт Вилчур, негов далечен роднина, председател на апелационния съд. Поддържаха доста близки отношения и често си ходеха на гости. Появата на Зигмунт в този момент не можеше да бъде случайна и професорът веднага се досети, че Михалова му се е обадила по телефона.

— Как си, Рафал? — живо и приятелски започна Зигмунт.

— Как си? — протегна му ръка професорът.

— Защо стоиш на тъмно? Може ли? — и без да чака отговор, завъртя ключа. — Проклета есен, такъв студ е тук. Я, виж! Дърва в камината. Хубаво нещо си е камината. Добре ще е Бронислав да я запали…

Открехна вратата и извика:

— Брониславе! Я, ако обичаш, запали камината.

Прислужникът погледна крадешком господаря си, вдигна от пода захвърленото кожено палто, разпали огъня и излезе. Пламъците бързо обхванаха сухите дърва. Професорът стоеше неподвижно до прозореца.

— Хайде да поседнем, да поговорим — Зигмунт се настани в креслото до камината. — Така-а-а. Топлината е чудесно нещо. Млад си още и не можеш да я оцениш. Но за моите стари кокали… Ама ти защо не си в клиниката? Мързелуваш си днес, а?

— Да… така се случи.

— Обаждах се — попреиграваше председателят, — обаждах се в клиниката. Исках да намина там да се посъветвам с тебе. Нещо ме безпокои левият крак. Страх ме е да не излезе ишиас…

Професорът слушаше мълчаливо, но само отделни думи стигаха до съзнанието му. Все пак спокойният и ведър глас на Зигмунт му помагаше да се съсредоточи, да събере и свърже мислите си в една почти реална картина от действителността. Трепна, когато братовчедът смени тона и попита:

— А къде е Беата?

Лицето на професора се сгърчи и едва отговори:

— Замина… Да… Замина… Замина… за чужбина.

— Днес ли?

— Днес.

— Доста неочаквана ми се струва тази идея? — неохотно забеляза Зигмунт.

— Да, така е… Изпратих я… Разбираш ли… имаше известни проблеми и във връзка с това…

Говореше с толкова мъка, а на лицето му се беше изписало такова страдание, че Зигмунт побърза възможно най-топло да потвърди:

— Разбирам. Естествено. Но разпратили сте, видиш ли, покани за тази вечер. Ще трябва да се съобщи на всички да не идват. Ще позволиш ли да се заема с това?

— Да, моля те…

— Чудесно. Предполагам, че Михалова има списъка на поканените. Ще го взема от нея. А ти ще направиш най-добре, ако легнеш да поспиш. Нали?… Няма повече да те занимавам. Хайде, довиждане…

Зигмунт му протегна ръка, но професорът и това не забеляза. Потупа го по рамото, поспря на вратата и излезе.

Вилчур дойде на себе си, когато щракна бравата. Забеляза, че стиска в ръка писмото на Беата. Смачка го на малка топка и го хвърли в огъня. Пламъкът веднага го обгърна, то проблесна като алено цвете и изпепеля… И помен вече нямаше от него, дървата в камината отдавна бяха се превърнали в куп червена жар, когато той потърка очи и стана. Отмести бавно креслото, огледа се.

— Не мога, не мога да издържам тук — прошепна безгласно и излезе в антрето.

Бронислав скочи от стола.

— Излизате ли?… Шлифер или балтон?

— Все едно.

— Навън е само пет градуса. По-добре нещо по-топло — реши прислужникът и му подаде балтона.

— Ръкавиците! — провикна се от верандата, но Вилчур сигурно не чу. Беше вече на улицата.

Тази година краят на октомври беше хладен и дъждовен. Силният северен вятър брулеше от клоните остатъците от рано пожълтелите листа. По тротоарите имаше локви. Малцината минувачи бяха вдигнали яки и навели глава, за да предпазят лицето си от дребните иглички на дъжда, или стискаха с две ръце чадърите, които се огъваха от силния напор на вятъра. Изпод колелата на рядко мяркащите се автомобили хвърчаха кални струи вода, файтонджийските коне лениво джапаха, а по вдигнатите гюруци се стичаше дъждът и мътно проблясваше жълтата светлина на фенерите.

Доктор Рафал Вилчур машинално закопча палтото си и тръгна напред.

— Как можа да направи това! Как можа! — повтаряше си наум.

Не си ли е давала сметка, че му отнема всичко, че го лишава от смисъла и целта на живота му? И защо… Защото била срещнала някакъв човек… Поне да го познаваше, за да е сигурен, че е в състояние да я оцени, че няма да я обиди и ще я направи щастлива. Споменава само името му: Янек.

Вилчур започна да прехвърля наум близки и далечни познати. Никой от тях. Може да е някакъв несретник, мошеник, скитник, дето ще я зареже, без да се замисли. Или професионален прелъстител, който с лъжливи признания и клетви й е завъртял главата, измамил и прелъстил е Беата. Разчитал е сигурно на пари. Какво ще стане, когато се убеди, че не е взела дори бижутата си… Ще е само някой изпечен негодник. Да, трябва да го намери, докато може да се предотврати измамата. Трябва да поиска от властите, от полицията да ги издири. Да разпрати съобщения, агенти…

При тази мисъл се спря и се огледа. Беше в центъра на града. Спомни си, че веднъж някъде наблизо, на втората или третата пресечка, бе видял фирмата на полицейски участък.

Запъти се натам, но след няколко крачки се върна.

— И какво, като я намеря? Няма никога да се съгласи да се върне при мене.

Написала е ясно, че не го обича, че я измъчва мнимото му превъзходство, богатството, славата… а сигурно и любовта му. От деликатност не му го е казала открито… Какво право има да я съди, да решава съдбата й? А ако тя предпочита тежкия живот пред този… С какви аргументи може да си послужи човек, за да убеди една жена да се върне при необичания, при… омразния мъж… Не е ли всъщност твърде прибързано убеждението му, че оня човек е отрепка и е алчен негодник?… Беата никога не е обичала подобни мъже, винаги са я привличали идеалистите, мечтателите… Дори на Мариола четеше с часове лирични стихове, които седемгодишното дете не можеше да разбере. Четеше ги на себе си.

Човекът, с когото е тръгнала, сигурно е млад, непрактичен бедняк. Как и къде са се запознали?… Защо никога дума не е споменавала за него?… И изведнъж да избяга, да постъпи така нагло, жестоко. Да изостави човека, готов на всичко за нея… като куче, като роб… И защо? Защо?

Съгрешил ли е с нещо пред нея, пред своята любов?… Никога! Дори в мислите си! Тя беше първата жена, която обикна. Скоро ще станат десет години. Много добре помнеше всичко. Запознаха се случайно. И до ден-днешен благославяше тази случайност, благославяше я сутрин и вечер, всеки момент, когато я гледаше и когато се радваше на мисълта, че ще я види. Тогава беше още доцент и тъкмо провеждаше упражнения в дисекционната, когато някакъв камион прегазил дядо й. Веднага се зае с него. Сложно счупване на двата крака. Старецът горещо го молеше да съобщи най-внимателно на болната му от сърце жена и на внучката му. Вратата на малкото жилище в Старе място му отвори Беата.

След няколко месеца бяха вече сгодени. Тя бе едва на седемнайсет години. Беше слабичка и бледа, носеше евтини закърпени рокли. Вкъщи мизерствуваха. През войната родителите на Беата загубили цялото си имущество. До деня на злополуката, която му струваше живота, дядото издържал възрастната си жена и внучката с уроци по чужди езици, ходел по домовете на учениците си. Преди да последва мъжа си в семейната гробница на Повонзки, единствената ценност, останала от някогашното богатство, бабата с часове разказваше на внучката си и на годеника й за миналия блясък на рода Гонтински, за замъци, лов, балове, стада коне и скъпоценности, за изписвани от Париж тоалети… Беата седеше и слушаше, а в замечтаните й очи като че се таеше тъга по изгубеното минало, по тази приказка, която повече няма да се повтори.

В такива моменти той стискаше слабичката й ръка и казваше:

— Ще ти осигуря всичко това. Ще видиш, Беато! И скъпоценности, и парижки тоалети, и балове, и прислуга! Всичко ще ти осигуря!

А самият той тогава в ергенската си квартира нямаше нищо друго, освен няколкото куфара, шкафа с медицинска литература и една скромна заплата на доцент.

Но имаше желязна воля и горещо като огън желание да изпълни даденото на Беата обещание. Започна да се бори. За длъжности, за практика, за заможни пациенти. Солидните знания, вроденият талант, твърдият характер и трудът, упоритият, къртовски труд си казаха думата. Пък и му провървя. Растеше славата, растяха доходите. На трийсет и седем години му беше поверена катедра, а след няколко седмици го споходи още по-голямо щастие: Беата роди дъщеря.

Кръстиха я на знатната й прабаба Гонтинска — Мария Йоланта, а галено й викаха Мариола.

Нова болка сви сърцето на професор Вилчур при спомена за дъщерята. Много пъти се беше замислял коя от двете обича повече… Когато започна да говори, една от първите й думи беше:

— Тапенце…

Така си и остана. Винаги го наричаше тапенце. Когато на две години се разболя от тежка скарлатина, но оздравя, той си даде дума, че занапред всички бедни деца ще лекува безплатно. В скъпата му клиника, където никога не достигаха местата, няколко стаи бяха отделени за деца, безплатни пациенти. Правеше го заради нея, за нейно здраве.

А сега му я бяха отнели.

Това вече беше нечовешко, надхвърляше всяка граница на егоизма.

— Трябва да ми я върнеш. Трябва! — говореше на глас и стискаше юмруци.

Минувачите се обръщаха подире му, но той не ги забелязваше.

— Законът е на моя страна! Напусна ме, но ще те накарам да ми върнеш Мариола. Законът е на моя страна. Моралният закон също. Сама трябва да си го признаеш, о, подла, подла, подла!… Негоднице, не разбираш ли, че си извършила престъпление! Какво по-тежко престъпление от това?… Кажи, какво! Отвращавали те парите и всичко останало. Хубаво, но да ти е липсвало нещо? Не любов във всеки случай, защото никой не може да те обича колкото мене! Никой! В целия свят!

Спъна се и едва не падна. Вървеше по някаква непавирана улица и газеше кал до глезените. Тук-таме бяха разхвърляни големи камъни, по които обитателите на къщурките в квартала се мъчеха да стигнат чисти до домовете си. Прозорците бяха вече тъмни. Редките газови фенери хвърляха мътна синкава светлина. Вдясно имаше по-широка и по-гъсто застроена улица. Вилчур зави по нея и запристъпва все по-бавно.

Не усещаше умора, но краката му натежаха непоносимо. Беше сигурно мокър до кости, защото всеки полъх на вятъра го пронизваше, като че е гол.

Изведнъж някой му препречи пътя.

— Драги господине — обади се дрезгав глас, — дай една петачка заем без банкови гаранции по ипотеката на полския спиртен монопол. Сигурност и доверие.

— Какво? — не разбра професорът.

— Не питай, защото и ти ще бъдеш питан, казва светото писание: както попиташ ближния си, така ще те попитат и тебе, гражданино на столицата на трийсетмилионна държава с излаз на море.

— Какво желаете, моля?

— Здраве, щастие и благополучие. А най-напред искам да напълня празния си стомах с четирийсетпроцентов алкохолен разтвор, великодушно придружен с известна доза свинска мърша, наричана салам.

Дрипльото се олюляваше на краката си, а от лицето му, отдавна небръснато, се разнасяше дъх на водка.

Професорът бръкна в джоба си и му подаде няколко монети.

— Заповядайте.

— Bis dai, qui cito dat[1] — мъдро отсъди пияницата. — Thank you, my darling[2]. Все пак позволи ми, щедри благодетелю, и аз да ти предложа нещо ценно. Имам предвид своята компания. Да. Слухът не те лъже, добри човече. Мога да те удостоя с тази чест. Noblesse oblige[3]! Аз черпя! Мокър си, сър, и си премръзнал на този студ. Ела в моя дом и се стопли при мене. Вярно, че си нямам дом, но затова пък притежавам знания. Какво значи някаква си постройка в сравнение със знанията?… А аз с удоволствие ще ги споделя с тебе, mon prince[4]. Моите знания са обширни. Засега става дума само за топографския им раздел. А именно, знам къде се намира единствената кръчма, в която по това време може да влезе човек, без да разбива брави и решетки. С една дума: Дрожджик. Тук на ъгъла на Полинецка и Витебска.

Вилчур си помисли, че алкохолът действително ще му помогне. Наистина бе премръзнал. Освен това монотонната словоохотливост на срещнатия пияница го зашеметяваше. Мъчеше се, без да иска, да разбере нещо от неговия брътвеж, а това попритъпяваше ясното съзнание за случилото се нещастие, което предизвикваше в главата му водовъртеж от най-болезнени мисли.

На изток вече просветляваше, когато след дълго чукане по затворените кепенци най-сетне влязоха в малко магазинче, изпълнено със зловонията на бурета с херинга и вонята на бира и газ. Зад магазинчето имаше стая, по-голяма, но още по-смърдяща и потънала в пушека на евтин прокиснал тютюн, в ъгъла седяха неколцина съвсем пияни мъже. Собственикът, набит дангалак с квадратно лице на заспал булдог, с мръсна риза и разкопчана жилетка, сложи на свободната маса, без да пита, бутилка водка и нащърбена чиния с някакъв нарязан салам.

Тук обаче беше топло. Приятно топло и вкочанените ръце се отпускаха с болезнени тръпки. Първата чашка водка веднага загря гърлото и стомаха. Случайният другар не млъкваше. Пияните в ъгъла не обръщаха никакво внимание на новодошлите. Единият шумно хъркаше, а останалите трима от време на време повишаваха глас, но думите им не се разбираха. Изглежда, спореха за нещо.

След втората чаша водка на Вилчур му поолекна.

„Колко е хубаво — помисли той, — че тук никой не ме гледа, никой нищо не…“

— … защото внимаваш, нали, графе — продължаваше монолога си небръснатият му другар. — Наполеон отиде по дяволите. Сашо Македонски ditto[5]. А защо, питаш ти гръмогласно? Защото не е изкуство да бъдеш нещо. Изкуство е да бъдеш нищо. Нищо, дребен паразит на яката на Провидението — disce puer[6]. Това ти го казвам аз, Самуел Обеджински, който никога няма да падне от висотата на положението си и да си размаже мутрата, защото никога няма да се изкачи нависоко. Пиедесталите са място за глупците, приятелю. А вярата е балон, от който въздухът рано или късно ще излезе. Късметът ли?… Има го, разбира се, но докато го чакаш, ще хвърлиш топа. Пазете се от балоните, граждани!

Вдигна нагоре празната бутилка и викна:

— Господин Дрожджик, още една! Повелителю на всички радости, покровителю на заблудените, дарителю на съзнание и забрава.

Без да бърза, мрачният кръчмар донесе водка, удари дъното с широката си длан и сложи пред тях отворената бутилка.

Професор Вилчур мълчаливо изпи чашата си и се потърси. Никога не беше пил и отвратителният вкус на парливата домашна водка предизвикваше у него погнуса. Но вече усещаше лек шум в главата и искаше да се замае напълно.

— Целият смисъл на притежаването на сиво мозъчно вещество — продължаваше човекът, който се представи като Самуел Обеджински — се състои в жонглиране на съзнание с неведение. Как иначе да се скрие драмата на интелекта, който стига до абсурдния извод, че е един каприз на природата, излишен баласт, мехур, закачен за опашката на наше животинско превъзходителство? Какво знаеш ти за света, за нещата, за целта на съществуването? Да, тебе питам, създание, обременено с два килограма мозъчна субстанция, какво знаеш ти за целта?… Та не е ли парадокс? Не можеш пръста си да помръднеш, не можеш крачка да направиш без ясна и осъзната цел. Така ли е?… А в същото време се раждаш и в продължение на няколко десетки години изпълняваш милиони, милиарди различни действия, трепеш се, работиш, учиш, бориш се, падаш, ставаш, радваш се, скърбиш, мислиш, изразходваш енергията на цяла варшавска електроцентрала и за какъв дявол ти е всичко това? Да, приятелю, не знаеш и не можеш да знаеш с каква цел го правиш. Единствената инстанция, към която можеш да се обърнеш, за да ти даде меродавна информация по въпроса, е твоят разум, а той, тъй да се каже, безпомощно разперва ръце. Следователно къде е смисълът, къде е логиката?

Разсмя се гръмогласно и изпразни на един дъх чашата.

— Та защо съществува разумът, щом не може да изпълни единствената си, именно единствената си задача?… Зная какво ще ми се отговори, ама и то си е глупост. Ще ми се каже, че неговият обсег на действие включвал само функциите на живота. Причините и целта на живота не били в неговата област. Хубаво. Но ще го видиш как се справя с живота. Какво може да ни обясни той на нас? Излиза — нищо. Нищо, освен най-елементарните животински функции. В такъв случай защо същият този тумор е израснал под черепа ни? За какъв дявол, питам те аз, драги ми шефе? Защото какво знае той? Знае ли какво е това мисъл?! Дал ли е възможност на човека поне да се самоопознае? Да се опознае, ако щеш, дотолкова, че да може със сигурност да каже за себе си: аз съм мръсник, или пък: аз съм почтен човек. Идеалист съм, или: материалист съм. Не, сто на сто не! Ще ми каже само телешко ли предпочитам, или свинско. Но за такова нещо ни стига мозъкът на един обикновен Шаро. А за хората, за ближните ни? Ще ни научи ли на нещо?… Не! Гарантирам с цялото си имущество, че под голямото ви чело не е пръкнала нито една аксиома относно моята интересна личност. Въпреки че сме вече… вече на две бутилки. Впрочем да оставим мене, я кажете, имате ли някаква аксиома за тия, които отдавна познавате?… Да речем, за братята, бащата, жената, приятелите си?… Не! Хората ходят в импрегнирани скафандри. И няма начин да проникнеш в съдържанието им. Ха наздраве за ергенлъка! Пий, господине!

Чукна чашката на Вилчур и гаврътна своята.

— Искаш ли ти, маестро, да разбереш как изглежда в действителност една издокарана мадама, можеш да я издебнеш в банята през ключалката. Ще установиш, да речем, че е с увиснал бюст и пак нищо няма да знаеш. Защото дори и да е сама и да е свалила скафандъра, който винаги е намъквала заради тебе, има отдолу друг, който не сваля никога и който и за самата нея е непроницаем. Така ли е? Естествено има моменти, когато можеш да надзърнеш през ръкава или зад яката на някого. Катастрофални моменти. Скафандърът цъфва, пука се, появяват се цепнатини и пролуки. Ето… ето ти например твойта ситуация сега, вожде! Нещо тежко те е смляло.

Той се наведе над масата и впери във Вилчур сините си кървясали очи.

— Така ли е? — попита настойчиво.

— Да — кимна професорът.

— Разбира се! — извика гневно Обеджински. — Разбира се! Човек като мене, жаден за спокойствие, крачка не може да направи, без да се сблъска с човешката глупост! Защото в дъното на всяка трагедия е глупостта!… Та какво? Балон или пиедестал?… Банкрутира, изхвърлиха те от някое министерско кресло или разочарование? А?… Жена?… Изневери ти?…

Вилчур наведе глава и отвърна глухо:

— Напусна ме…

Очите на Обеджински блеснаха яростно.

— Голяма работа! — кресна той. — И какво от това?

— Какво от това ли? — Вилчур грабна ръката му. — Какво от това?… Това беше всичко за мене. Всичко!

В гласа му сигурно е имало нещо по-убедително от какъвто и да е довод, понеже Обеджински веднага се укроти, сви се и млъкна. Едва след няколко минути заговори тихо, сякаш се оплакваше:

— Животът е подъл, а аз съм без късмет. Отвращават ме всякакви чувства, затова и съдбата вечно подхвърля на пътя ми разни жертви на чувствата. Дявол да го вземе… Не подлежи на съмнение, че това е нещо относително. Един и от боздуган няма да падне, друг ще се подхлъзне на вишнева костилка и ще си строши главата. Няма никакво мерило, никакъв критерий. Пий, братко. Водката е хубаво нещо. Sapristi[7]!

Напълни чашите.

— Пий — повтори и тикна чашата в ръцете на Вилчур. — Хей, Дрожджик, носѝ следващата!

Кръчмарят се измъкна от леговището си в нишата и донесе бутилката, след което изгаси лампата. Вече не беше нужна. От мръсния двор през прозореца надничаше облачен и дъждовен ден. Компанията в ъгъла остави хъркащия си другар и се изсипа на улицата.

Обеджински се подпря на лакти и пиянски умислен, рече:

— Така е то с жените… Една се впие в тебе, та всичките ти сокове изсмуче, друга ти свие каквото имаш, трета те мами на всяка крачка, а има и такива, дето те повличат в сивотата, в ежедневното мочурище. Пране, чистене, пелени и тем подобни. Върви, че живей… Но не е така, всичко си зависи от мъжа. Той какъв е. Един успява да се измъкне на сухо, друг като простреляна котка се завърти, запищи и умре, а такива като тебе, амиго… Твърд ми се виждаш. Като голямо дърво. Ако ти обелят кората, нова ще порасне, ако ти отрежат клоните, нови ще покарат. Ама май са те изтръгнали от земята с все корените… Захвърлен в пустиня…

Вилчур се наведе към него и изфъфли:

— С корените… точно така…

— Виждаш ли. И силата не помага, няма ли опора. Почвата се е размекнала, размила се е, престанала е да съществува. Още Архимед е казал… Какво беше казал… Впрочем яли го вълци… Аха… За какво говорех? За корените! И най-силните корени пукната пара не струват, няма ли за какво да се заловят. Ох!… Кучешка радост… това е животът…

Езикът му се преплиташе все повече. Най-сетне клюмна, подпря се на стената и заспа.

В проблясъците на съзнание Вилчур мислено си повтаряше:

— Като дърво, изтръгнато с корените… Като дърво, изтръгнато с корените…

Не беше май спал дълго, събуди го безцеремонно разтърсване, с мъка отвори очи и се олюля. Алкохолът не беше успял да се изпари. На масата пак имаше водка, а освен нощния му другар седяха още трима непознати. Професор Вилчур едва осъзна къде се намира и споменът за Беата го жегна изведнъж болезнено. Скочи и се втурна към вратата, събаряше столовете по пътя си.

— Хей, господинчо! — извика след него кръчмарят.

— Какво?

— Няма ли да благоволиш да платиш? Сметката е четирийсет и шест злоти.

Вилчур машинално извади портфейла от джоба си и подаде една банкнота.

— Ама че мангизи! Фююю! — подсвирна тихо един от компанията.

— Затвори си плювалника — изръмжа друг.

— Дрожджик! — викна третият. — Я не се прави на балама! Върни на човека рестото, бе! Виж го ти!

Кръчмарят го погледна с омраза, отброи пари и ги подаде на Вилчур.

— А ти, нахалнико — изръмжа, — си глей твойта работа.

Вилчур не им обърна ни най-малко внимание и излезе навън. Валеше гъст, мокър сняг, но улицата и тротоарите бяха черни, защото се топеше веднага. По платното пъплеха каруци, натоварени с въглища.

— Напусна ме… напусна… — повтаряше си Вилчур. Вървеше без посока, залитайки… — Като дърво, изтръгнато с корените…

— Към Грохув ли сте, уважаеми господине? — чу наблизо глас. — По-добре ще е да се заобиколи Равска. Калта е по-малко.

Позна един от компанията.

— Все ми е едно — махна с ръка.

— Чудесно. На път ми е. Да вървим заедно. Все си е по-весело. Някаква мъка имате, а?

Вилчур не отговори.

— Така е, хора сме. Мене ако питате, на мъката цярът е един: да я удавиш пущината с водка. Ясно, не в дупка като на Дрожджик, той е ментърджия, дето дава на клиентите си не салам, а отрова. Ей тука, наблизичко, на улица Равска, има една порядъчна кръчма като за хора. Човек може и да се позабавлява, келнерки обслужват. А цената е същата.

Продължиха пътя мълчаливо. Човекът, доста по-нисък и по-слаб от Вилчур, го хвана под ръка и от време на време вдигаше глава, за да го погледне изпод козирката на каскета си. Минаха няколко преки и той го дръпна настрана.

— Я да влезем, а?… Най-добре е да удави човек мъката. Тука е. Ще обърнем по една.

— Добре — съгласи се Вилчур и влязоха в кръчмата.

Първата глътка водка не му донесе облекчение. Напротив, замъгленото съзнание сякаш се проясни, следващите обаче си изиграха ролята.

В съседната стая дрезгаво свиреше музикален шкаф. Запалиха лампите. След малко към тях се присъединиха още двамина мъже, на вид работници. Приседна и една дебела, силно гримирана келнерка. Пиеха вече третата бутилка, когато изведнъж откъм страничната стаичка се разнесе висок женски смях.

Професор Вилчур скочи на крака. Кръвта нахлу в главата му, за миг остана като закован. Бе готов да се закълне, че е чул гласа на Беата. Рязко отстрани мъжа, който препречваше пътя му, и с един скок се оказа до вратата.

Две газови лампи ясно осветяваха малката стая. Край масата седяха шкембест, як човек и някакво луничаво момиче със зелена шапка.

Бавно се върна, стовари се на стола и избухна в ридание.

— Налей му още — прошепна човекът с каскета, — здрава глава има.

Разтърси Вилчур за рамото.

— Пий, братко! Другото е вятър!

Когато в единайсет затваряха кръчмата, компанията трябваше да подкрепя Вилчур, защото не можеше да върви сам. Залиташе и с едрото си тяло ги понасяше ту на едната, ту на другата страна. Здравата се задъхаха от усилието. За щастие не вървяха дълго. Зад ъгъла в тъмната, пуста уличка ги чакаше файтон с вдигнат гюрук. Натовариха мълчаливо Вилчур вътре и се наместиха до него. Файтонджията шибна коня.

След няколко минути къщите оредяха. От двете страни между оградите тук-таме проблясваха светлините на газени лампи. Най-сетне и те изчезнаха. Сега в ноздрите ги удари вонята на градските сметища. Файтонът сви встрани, утихна тропотът на конските копита. По мекия черен път те не се чуваха. Стигнаха до една яма, изкопана в глината.

— Стой, най-добре тука — обади се тих глас.

Ослушаха се. Някъде далече еднообразно бучеше градът. Тук цареше пълна тишина.

— Смъквай го — разнесе се кратка команда.

Три чифта ръце сграбчиха безчувственото тяло. След малко съдържанието на джобовете му бе извадено. Лесно свалиха балтона, сакото и жилетката. Изведнъж навярно от студа Вилчур се опомни и извика:

— Какво става, какво правите?…

Същевременно се мъчеше да се надигне. Но точно когато се изправяше на крака, силно го удариха отзад в главата. Без звук да издаде, се строполи като пън. Падайки, се изтърколи до голямата яма, в която изхвърляха сметта, и по стръмната й стена се свлече на дъното.

— Майната му! — изруга единият. — Не можа ли да го задържиш?!

— Що ми е?

— Глупав пикльо! Що?! Слизай сега след него за обущата и панталона му.

— Сам слез, щом си толкоз хитър.

— Кво рече?! — приближи се застрашително до него първият.

Вървеше към сбиване, ако не беше се обадил флегматично файтонджията, който досега си пушеше мълчаливо.

— Хайде, качвайте се и да тръгваме. Да ни сбарат ли искате?…

Мъжете се опомниха и скочиха във файтона. Конят веднага тръгна. Преди да излязат на главното шосе, спряха, файтонджията извади изпод капрата един стар чувал и старателно избърса колелата от мръсотиите, залепнали по тях, после се качи, изцъка на крантата и след малко по полето се възцари тишина.

Денем тук никой не идваше, а нощем още по-малко. Чак призори сметището се оживяваше. Селяните от селцата край столицата, хванали се на работа в града като боклукчии, пристигаха с вонящия си товар. Идваха, изсипваха боклуците от каруците и се връщаха у дома с няколкото припечелени злоти. По-съзнателните стоварваха нечистотиите в самите ями, както му е редът, а други използуваха липсата на контрол и ги изсипваха направо сред полето.

Старият Павел Банковски, селянин от Бжозова Вулка, обичаше добре свършената работа. Затова и докара каруцата до самата яма и старателно я изпразваше. Не бързаше, защото и кобилата трябваше да си почине, преди да потегли, пък и страдаше от задух, нещо нормално за неговата възраст.

Тъкмо бе свършил и си нагласяше чувала с малко сено, когато отдолу ясно чу стенание. Прекръсти се за всеки случай и нададе ухо. Стенанието прозвуча по-силно.

— Хей ти! — викна той. — Що за дявол си?

— Вода… — изохка слаб глас.

Гласът се стори познат на Павел Банковски. Снощи на път за града настигна Матеуш Пьотровски от Бичинец, който също бе тръгнал натам да извозва боклуци с каруцата си. Нещо го жегна, че това ще е само Пьотровски. И гласът същият, пък и все в тази яма изсипваше. А и обичаше да си попийва. Напил се, паднал долу, може и да се е потрошил и лежи.

Огледа се. Беше още тъмно, на изток едва просветляваше. Ако Пьотровски е оставил каруцата си тук, конят сигурно сам е потеглил към Бичинец.

— Ти ли си, Пьотровски? — попита. — Падна ли, що ли?

Единственият отговор беше тихо стенание.

— А може тия граждани да са го подредили? — замисли се селянинът. От тях винаги най-лошото е очаквал.

Опипа с крак наклона, замисли се, върна се при коня, отвърза въжетата, които му служеха за юзди, съедини ги, върза ги здраво на възел за колелото и, придържайки се за въжето, слезе долу.

— Матеуш, обади се бе, че е тъмно — извика. — Къде си?

— Вода!… — чу глас съвсем наблизо.

Наведе се и напипа едно рамо.

— Нямам вода, откъде вода? Трябва да се изкатериш горе. А къде е конят ти?… Сам ще се е върнал вкъщи… Хайде де, не мога да те поместя, опитай се да станеш.

Заби крака в боклуците, напъна се и дръпна отпуснатото тяло.

— Поразмърдай се, де. Чуваш ли! Сам няма да се справя.

— Не мога.

— О-о-о, не можел! Напъни се, бе! Няма да умираш тук, я!

Ръцете на Банковски се натъкнаха на гъста течност, слепила косата. Помириса пръстите си и попита:

— Пребили са те май, а?

— Не зная…

Селянинът се замисли.

— Тъй или инак, няма да умираш тука. Тю-ю-ю!… Гледай, имам въже, да беше се надигнал, все някак ще се изкатериш.

Силите на падналия май се възвръщаха, защото се понадигна веднъж, втори път, но пак се повали, макар Банковски да го придържаше колкото може.

— Няма как — реши. — Ще трябва да ида за помощ. Сигурно и други са дошли.

С мъка се покатери и след малко се върна с още двама души, като им обясняваше как някакви варшавски мръсници пребили тук Пьотровски от Бичинец. Селяните се заловиха мълчешком за работа, изтеглиха бързо ранения и го наместиха в каруцата на стареца. Спасеният всъщност се почувствува по-добре, защото седна и се заоплаква, че му било студено.

— Само по панталони го оставили кучите му синове — Изруга единият от селяните.

— Трябва в участъка да се кара — забеляза другият.

Банковски вдигна рамене.

— Не ми е работа. Ще го закарам в Бичинец, така и така ми е по пътя, пък там синовете му да си го водят, където щат. В участъка ли, другаде ли.

— Така де — съгласиха се другите. — Тяхна си работа.

Старецът подложи под главата на човека чувала със сеното, сам седна на голите дъски и дръпна юздите. Щом излязоха на шосето, настани се по-удобно и задряма. Кобилата си знаеше пътя.

Събуди се, когато вече беше светло. Огледа се и разтърка очи. Зад него в каруцата, покрит с чула, лежеше някакъв непознат човек. Широко, подпухнало лице, черна коса, слепена на темето от съсирена кръв. Банковски можеше да се закълне, че никога през живота си не го е виждал. А с Пьотровски от Бичинец нямаше нищо общо. Само на височина и по дебелина, защото и оня беше коджамити мъжище. Изпод възкъсия продупчен чул се подаваше тънка, съдрана риза, кални панталони и градски обуща.

— Ама че проклетия! — изруга и се замисли какво да прави по-нататък.

Чуди се, чуди се, пък накрая се наведе назад и забута пътника си по рамото.

— Хей, господине, събуди се! Да го вземат мътните! Събуди се, бе! Що ми трябваше беля на главата… Събуди се!

Пътникът бавно отвори очи и се надигна на лакът.

— Ти кой си?… — попита ядосано селянинът.

— Къде съм, какво е това? — отговори пътникът с въпрос.

— Как къде?! В каруцата ми, не видиш ли?

— Виждам — избоботи човекът и с мъка сви краката си да седне.

— Е?

— А как съм попаднал тук?

Банковски се обърна напред и плю. Трябваше да помисли.

— Знам ли? — сви най-сетне рамене. — Заспал съм, а ти си се качил в каруцата. От Варшава си, така ли?

— Какво?

— Питам те аз, варшавянин ли си?… Че ако е така, нямаш работа чак до Вулка или до Бичинец. Вкъщи си отивам. Пък ти не си за Вулка. Ей там, оттатък мелницата, ще трябва да свия… Ще слезеш ли, или… Така или иначе до града са десетина километра…

— Докъде? — попита човекът с учуден поглед.

— Нали ти казвам, до Варшава. От Варшава ли си?

Човекът широко отвори очи, разтърка челото си и отвърна:

— Не зная.

Банковски чак подскочи. Сега вече разбра, че има работа с негодник. Опипа внимателно пазвата си, където беше скрил торбичката с парите, и се озърна. На около половин километър се виждаха някакви каруци.

— Ти какво се правиш на гламав, бе — викна му, — не знаеш ли откъде си?

— Не зная — повтори човекът.

— Да не си мръднал нещо? И тоя, дето ти е счупил главата, и него не го знаеш, а?

Другият опипа главата и промълви:

— Не зная.

— Тогава слизай от каруцата! — викна ядосано селянинът. — Дим да те няма! Слизай!

Дръпна юздите и кобилата спря. Непознатият кротко се смъкна на шосето. Слезе и започна да се озърта, сякаш не беше на себе си. Банковски видя, че непознатият явно няма лоши намерения, но все пак реши да бие на съвест.

— Държа се с него най-човешки, по християнски, а той вири нос. Тю-ю-ю, градска мърша! Питаш го от Варшава ли е, не знаел. Че си от майка роден и това ли не го знаеш, а?… Не знаеш и кой си, и как се казваш, така ли?…

Непознатият го гледаше с широко отворени очи.

— Как… се казвам?… Как?… Н-н-е. Н-н-н-е зная…

Лицето му се сви като от страх.

— Тфу! — плю Банковски и изведнъж шибна решително с камшика коня по гърба. Каруцата се понесе напред. Като се отдалечи на около двеста метра, селянинът се извърна: непознатият вървеше подире му в края на шосето.

— Тфу! — изплю се пак той и така удари крантата, че тя хукна в тръс.

Втора глава

Изчезването на професор Рафал Вилчур развълнува целия град. В цялата тази история хората подозираха най-вече някаква тайна. Всички, които от години се срещаха с професора и го познаваха добре, твърдяха, че всяко предположение за самоубийство е абсурдно. Вилчур се отличаваше с изключителна жизненост, обичаше своята работа, обичаше семейството си, обичаше живота. Материалното му състояние бе повече от добро. Славата му постоянно растеше. В медицинските среди го смятаха за знаменитост.

Едно убийство изглеждаше също изключено поради простата причина, че професорът нямаше врагове. Единственият мотив, допустим за подобно твърдение, можеше да бъде опит за ограбване. Но и тук възникваха сериозни съмнения. Лесно бе установено, че в злополучния ден професорът е имал в себе си около хиляда злоти, а всички знаеха, че часовникът му беше най-обикновен, дори венчална халка не носеше. Следователно едно предумишлено нападение с цел грабеж и последвало го убийство също изглеждаше невероятно. В случай на катастрофа или случайно убийство трупът щеше да бъде намерен.

Оставаше още една възможност: загубване на паметта. Понеже миналата година полицията бе намерила петима души, изчезнали след внезапно загубване на паметта, в съобщенията на повечето вестници се допускаше точно това.

Ако обаче в тези дописки се правеха намеци, а в частни разговори открито се говореше за тайнствените обстоятелства около изчезването на професор Вилчур, причините бяха съвсем други.

И така, репортерите напразно щурмуваха вилата на професора на Алеята на люляците. Наистина те без усилие научиха, че съпругата на професора и седемгодишната дъщеричка не са във Варшава, но прислугата сякаш си бе глътнала езика и не даваше никакви други сведения. По-настойчивите журналисти изпращаше при братовчеда на изчезналия, председателя на апелационния съд Зигмунт Вилчур. Той пък с невъзмутимо спокойствие повтаряше:

— Семейният живот на моя братовчед винаги е бил изключително щастлив. За многобройните си приятели винаги са били едно образцово семейство. Именно за това е и ще бъде нелепо — наблягаше той — изчезването на професора, от което съм дълбоко потресен, да се свързва със семейни проблеми.

— А можете ли да ни кажете, господин председателю, къде се намира понастоящем Беата Вилчур? — питаха журналистите.

— Разбира се. Готов съм да повторя онова, което чух от устата на моя братовчед именно в деня, когато за последен път е излязъл от къщи. Съобщи ми, че е изпратил съпругата си и детето в чужбина.

— А с каква цел?

Председателят се усмихна и махна неопределено с ръка.

— Да ви призная, господа, не го попитах. Вероятно е свързано с лечение. Доколкото си спомням, съпругата на братовчед ми не понасяше много нашите есенни дъждове. Впрочем тя доста често излизаше в чужбина.

— Все пак подобно внезапно заминаване в деня или няколко дни преди бала, за който са били разпратени, покани…

— Драги господа. Различни обстоятелства възникват в живота на хората. Освен това не бяхме дотолкова близки, че да съм в течение на всичките им грижи. Ако позволите, господа, имам една молба към вас — по семейни причини ще ви бъда много задължен, ако въпросът не се превърне в излишна сензация. А особено разчитам да не срещна в печата никакви намеци относно семейния живот на моя братовчед. Много държа на това. Ще ви се отблагодаря, като споделя с вас личното си мнение за случая. Не е изключено професорът да е възнамерявал да замине със съпругата си. Във Варшава го задържа една изключително важна операция, за която се писа толкова много във всички вестници. След успешната операция братовчед ми може да е заминал при съпругата си.

— Толкова дни минаха оттогава — забеляза един от репортерите, — не е възможно тревогата в печата да не е стигнала до професора. Все щеше да се обади.

— По всяка вероятност. Ако тревогата е стигнала до него. Има обаче в чужбина много такива кътчета, спокойни пансиони в планините, отдалечени курортни местности, докъдето варшавските вестници не стигат.

— Целият чуждестранен печат публикува телеграми за изчезването на професора — настояваше журналистът, — пък и радиото съобщи.

— Всички не слушат радио. Аз например не го понасям. А колко хора по време на почивка не пипват вестници. Не всеки някъде в Тирол или Далмация има желание да ги чете.

— Да, господин председателю. Но има още едно обстоятелство. А именно, професорът не е нито в Тирол, нито в Далмация, нито където и да е в чужбина.

— Как успяхте да го установите? — усмихна се председателят.

— Не беше трудно. Просто установих в общината, че задграничният паспорт на професор Вилчур е издаден със срок за една година. Невалиден е точно от два месеца и не е продължаван.

Настъпи мълчание. Най-сетне председателят разпери ръце.

— Я виж. Въпросът без съмнение е неизяснен. Все пак моля да ми повярвате, че ще положа всички усилия да го разгадая. Върху това работи и полицията. Във всеки случай още веднъж ви напомням молбата си.

Благодарение на тази молба, изразена от човек с уважавани в обществения живот позиции, както и поради общите симпатии, на които се радваше изчезналият професор, печатът се отказа от съблазнителната възможност да се порови в личния му живот. Това естествено не попречи на пороя от клюки, разказвани от познати и непознати, но тъй като не бяха подхранвани с нови сведения, започнаха постепенно да утихват.

Полицията обаче си продължи разследването. Комисарят Гурни, комуто бе поверено то, успя за няколко дни да изясни редица подробности. От разпита на персонала в клиниката стана ясно, че в злополучния ден професор Вилчур е тръгнал за вкъщи в отлично настроение и че е носел току-що купено самурено кожено палто, подарък за жена му по случай осмата годишнина от сватбата им. По нищо не личало, че е очаквал внезапното заминаване на съпругата си. От показанията на прислугата излизаше, че е научил за това от писмото, което му е оставила. Писмото му направило поразяващо впечатление. Бил не на себе си, не хапнал нищо. Седял в тъмния кабинет.

Писмото не бе намерено. Не беше трудно обаче да се сетят, че е съдържало решение за раздяла. Същото предположение изказа председателят Вилчур, който не спести на следствието и най-дребните подробности и изчерпателно разказа за посещението си у братовчеда.

От останалите показания на прислугата не се изясняваше нищо конкретно. Всяка сутрин госпожа Беата излизала с колата на дълга разходка в парка Лаженки. Шофьорът чакал в колата пред входа и нито веднъж не забелязал някой да придружава госпожата. Затова пък пазачите в парка веднага познаха на показаната им снимка госпожата, която всеки ден се срещала там с млад, слаб, рус мъж с доста износени дрехи. Според описанието им русокосият нямал никакви характерни отличителни белези.

Проверката на писмата и книжата на професоршата също не наведоха на някаква следа. Беше установено, че е оставила доста голяма сума и бижутата си. Не е взела също така нито кожено палто, нито нещо ценно, което би могла лесно да осребри.

В бюрото на професора комисарят Гурни намери зареден револвер.

— От това мога да направя извода — каза на председателя Вилчур, — че професорът не е възнамерявал да се самоубие. В противен случай щеше да вземе оръжието. Щеше да го вземе и ако е имал намерение да се саморазправи с прелъстителя на жена си.

— Смятате ли, че е знаел къде да го търси?

— Не. Предполагам, че дори не се е досещал за съществуването му. Никой от прислугата не е виждал на Алеята на люляците мъж като описания. Убеден съм обаче, че намерим ли тях двамата, ще получим отговор на въпроса какво е станало с професора.

Воден от това убеждение, комисарят насочи следствието към издирване на госпожа Беата. След дълги усилия му доведоха шофьора на таксито, с което в злополучния ден е заминала от дома на професора. Но и той нямаше кой знае какво да каже. Спомняше си, че е откарал една млада красива жена с малко момиченце от Алеята на люляците до централната гара. Платила, взела си сама куфарите и изчезнала в тълпата. Проверката на разписанието на влаковете също не помогна много. Между дванайсет и един на обед от централната гара тръгваха в различни посоки двайсетина влака.

Комисарят Гурни се канеше да разпрати съобщения за издирване на Беата Вилчур, когато изведнъж едно ново откритие насочи следствието в друга посока.

По време на поредния обиск у един търговец на крадени вещи на улица Кармелицка сред многото откраднати неща бяха намерени черен балтон, сако и жилетка особено големи. Въпреки че етикетите на шивача бяха отпорени, лесно бе открито шивашкото ателие, където са ушити, и се установи, че са на изчезналия професор. Притиснат до стената, търговецът призна, че ги е купил от някакъв си Феликс Жубровски.

Въпреки предположенията на комисаря, Жубровски досега не бе регистриран за някакво престъпление. Живееше на Пшивишлна с жена си и четирите си деца, работеше като изгребвач на пясък от реката и заяви, че в злополучния ден сутринта се връщал от гуляй и намерил дрехите на брега. Неколцина свидетели, невдъхващи особено доверие, потвърдиха неговото алиби. Във всеки случай не можеше да бъде обвинен в нищо и след три дни Жубровски бе освободен. Невинността му се потвърждаваше от факта, че на това място Висла беше дълбока, а самоубийството на професор Вилчур бе доста вероятно.

През следващите дни претърсиха коритото на реката на разстояние няколко километра — без резултат. Шест пъти прислугата от Алеята на люляците и председателят Вилчур трябваше да ходят в моргата и да гледат неидентифицирани трупове, въпреки че беше излишно: изчезналият професор правеше впечатление с високия си около метър и деветдесет сантиметров ръст и почти стокилограмово тегло.

— Още не сме намерили трупа — казваше отчаяно комисарят Гурни, — възможно е да изплува напролет. Висла има много вирове и се е случвало да изхвърли удавници чак след няколко месеца.

— Значи потвърждавате моите опасения? — попита председателят.

— Много обстоятелства говорят за самоубийство. За всеки случай разпратих копия от снимката на професора до всички полицейски участъци.

— Все пак значи допускате вероятността да е изгубил паметта си?

— Ако трябва да бъда искрен, не вярвам. Но докато трупът не се намери, нямам право да изключвам и тази възможност. По същата причина не съм се отказал и от хипотезата си за убийство. Макар да съм почти убеден, че може да бъде единствено самоубийство. Положително. Излязъл е от къщи поразен от нещастието и затова все още не е взел никакво решение. Навярно дълго е обикалял из града, възможно е да е пил, за да удави мъката…

— Той изобщо не пиеше — прекъсна го председателят.

— Тъй или иначе, решил е да сложи край на живота си. Защото кой може да го е убил?… Крадци?… Трябвало е да бъдат поне трима или четирима, за да се справят с него без много шум. Нали е бил изключително силен физически. Да са го застреляли?… Не е изключено, но една стрелба привлича вниманието, затова трупът трябва бързо да се скрие. Впрочем по балтона и сакото му няма никакви следи от кръв. Остава възможността да е бил привлечен и убит в някакво затворено помещение. Тоест, предумишлено убийство. В такъв случай кой може да има облаги?… Никой. Професорът не е оставил завещание. По закон цялото имущество наследяват дъщерята и съпругата му. Вие обаче твърдите, че неговата вдовица била най-безкористната жена в света. Остава любовникът й с незавидно материално положение, съдейки по описанието на външността му. Но и това е повече от съмнително. Ако е искал да забогатее, можел е да убеди професоршата да вземе парите, кожените палта и бижутерията си. Сумата не е била за пренебрегване, грубо пресметнато около седемдесет хиляди. А един мъж може да измъкне от влюбената в него жена всичко.

— Съмнявам се. Беата имаше принципи…

— Господин председателю, вие сте опитен съдия и знаете по-добре от мене, че принципите на жената свършват там, където започва любовта й. Но за невинността на тези двама влюбени говорят и други обстоятелства. Първо, не биха избягали, след като знаят, че това ще насочи подозренията единствено срещу тях. Второ, щяха след изчезването на професора да се обадят. Целият печат го разгласи. А трябва да са напълно оглупели, ако не допускат, че заподозре ли ги полицията в извършване на престъпление, рано или късно ще ги намери. Ако играеха на такъв голям залог, какъвто е наследството на професора, щяха да се обадят до няколко дни, а ето че минава вече втори месец. Съвестта им сигурно е чиста.

— И аз така мисля.

— И още нещо! От опит знам, че престъпникът почти никога не може да се въоръжи с достатъчно търпение. Всеки бърза да постигне онова, което го е тласнало към престъплението. И винаги избира тактиката да се навърта под носа на полицията. Чувствува се по-сигурен, когато се натрапва с присъствието си, отколкото ако си стои в сянка, с което бихме могли да го заподозрем.

— Така е.

— Без съмнение. Обмислил съм още една възможност. Случайно убийство. Професорът, да речем, ги е намерил и при едно остро спречкване е бил убит. В такъв случай отново трябва да се вземе под внимание, че професорът е бил силен мъж, а по дрехите му нямаше нито кръв, нито следи от изчистени кървави петна. Следователно не можем да предположим, че слабичкият и хилав младеж ще успее да убие такъв великан, без да използува оръжие. Ето защо и не правя всичко възможно да ги намеря.

Председателят поклати глава.

— Може и да е по-добре, ако не ги намерим… Поне докато въпросът се изясни окончателно.

— Може би — съгласи се комисарят.

Впрочем нищо друго не можеше и да каже, защото полицията все още не беше попаднала на каквато и да е следа от Беата Вилчур, дъщеря й и неизвестния мъж.

Времето си вървеше и в постоянния водовъртеж, какъвто е животът на всеки голям град, професор Рафал Вилчур и неговото загадъчно изчезване постепенно бяха забравени. В служебните шкафове папките със следствените документи бавно се покриваха с прах. После бяха затрупани от купища нови дела. А след година ги сложиха в сандъци и ги изпратиха в архива.

Съгласно закона съдът определи попечител на имуществото на отсъствуващия и адвокатът Шренк, комуто бе поверена тази функция, нямаше причини да се оплаква. Заплатата си вървеше, пък и работата не беше много. Вилата на Алеята на люляците даде под наем, капиталите вложи в ценни книжа, а ръководството на клиниката повери на твърде способния и вдъхващ пълно доверие доктор Добранецки, най-близкия сътрудник на изчезналия.

В клиниката всъщност си вървеше постарому, по въведения още от професор Вилчур ред. За няколко месеца бе довършен новият корпус, а напливът на пациенти, който в началото значително намаля, се възобнови. Доктор Добранецки въведе незначителни промени. Премахна само безплатните места за бедни деца, а няколко души от персонала напуснаха, без това да навреди особено на работата. След неприятно спречкване с шефа заради споменатите деца пръв подаде оставката си доктор Скужен, след него бяха уволнени счетоводителят Михаляк и секретарката, госпожица Яновичувна, която се разпореждаше на своя глава и си позволяваше да се меси в работата на доктор Добранецки, пък и го дразнеше с недостатъчното си уважение.

Поведението й биеше на очи още повече, след като новият началник позатегна дисциплината в клиниката, където досега цареше доста патриархално настроение. Същевременно позициите му, не само в поверения му институт, значително нараснаха. Новите избори в дружеството на хирурзите му донесоха титлата председател, а след една година получи катедрата на Вилчур и професорска титла и понеже беше много способен лекар и енергичен човек, бавно, но сигурно печелеше състояние и слава.

С времето надписът „Клиника на проф. д-р Вилчур“ ставаше все по-неоснователен. Затова никой не се учуди, когато със съгласието на попечителя беше променен на „Клиника проф. д-р Вилчур“. По този повод в печата се появи доста обширна биография, написана от проф. д-р К. Добранецки и озаглавена „Проф. Рафал Вилчур — гениален хирург“.

Този труд завършваше с думите:

„Отдавайки почит на паметта на най-добрия непрежалим Човек, мъдър Учител и велик Учен, полските медицински среди остават потънали в скръб поради трагичното му изчезване, което за жалост ще остане навярно завинаги забулено в мрака на една болезнена тайна.“

Трета глава

Полицейският началник в Хотимов Виктор Каня си седеше до писалищната маса, покрита с чист зелен табак, гледаше през прозореца и от време на време се прозяваше. Участъкът се намираше в последната сграда на края на градчето и от прозорците се откриваше просторен изглед към вече покритите с гъста зеленина поля, към брега на езерото, където тъкмо окачваха рибарски мрежи, към черната ивица на гората, с пъплещ отдолу пушек от комина на Хасфелдовата дъскорезница, и към пътя за дъскорезницата, по който тъкмо се бе задал заместникът на Каня, полицаят Собчак, с някакъв висок, мършав брадат мъж.

Собчак вървеше разкрачено, поклащаше се насам-натам като патица, а под мишница носеше голям лист шперплат за неговите си майсторения. Брадатият сигурно беше работник в дъскорезницата, и то отскоро. Полицейският началник Каня го виждаше за пръв път, а всички в Хотимов и на десет километра наоколо познаваше. Това, че Собчак сам си носеше шперплата, го накара да се замисли. Щом не намираше за нужно да се възползува от услугите на спътника си, значи работата на този спътник не беше чиста — придружаваше Собчак не по свое желание.

В Хотимовския участък довеждаха разни хора. За сбивания по селата, за дребни кражби в гората и на полето, за бракониерство. Случваше се да се хване на въдицата и някоя по-едра риба, бандит или контрабандист, който отбягва оживените места и гледа по странични пътища да стигне до немската граница.

Въпреки огромния си ръст брадатият мъж, когото водеше полицаят Собчак, явно не будеше опасенията му, сигурно ставаше въпрос за някаква дреболия.

След малко вратата се отвори и двамата влязоха. Брадатият свали шапка и застана до вратата. Собчак козирува и доложи:

— Тоя човек тук потърсил работа в дъскорезницата на Хасфелд. Назначили го, но се оказало, че няма никакви документи и не знае как се казва, нито пък откъде е.

— Ей сега ще видим — изръмжа началникът Каня и повика с ръка брадатия. — Документите.

— Нямам.

— Собчак, претърси го.

Полицаят разкопча дебелата оръфана куртка, претърси джобовете и сложи пред началника всичко, което намери: малко евтино джобно ножче, двайсетина гроша, парче канап, две копчета и алуминиева лъжица. Опипа кончовите на ботушите му, но и там нямаше нищо.

— Откъде се взе тука? А? — попита началникът.

— Дойдох от Чумка, Сурска околия.

— От Чумка ли… И защо си дошъл?

— Работа търся. В Чумка работех в дъскорезницата. Затвориха я. Чух от хората, че тук, в Хотимов, ще намеря работа и препитание.

— А как се казваше собственикът на дъскорезницата в Чумка?

— Фибих.

— Дълго ли работи там?

— Половин година.

— И си роден в Сурска околия, така ли?

Брадатият вдигна рамене.

— Не зная. Не помня.

Началникът му хвърли страшен поглед.

— А, де! Не на мене с тия номера! Грамотен ли си?

— Да.

— В кое училище си учил?

— Не зная.

— Име и фамилия? — кресна ядосан Каня.

Брадатият мълчеше.

— Оглуша ли, бе?

— Не, господин началник, не се сърдете. Не съм направил нищо лошо.

— Тогава казвай истината!

— Истината казвам. Не зная как ми е името. Може изобщо да нямам име. Всички ме питат, а аз не зная.

— Как така?! Никога ли не си имал документи?

— Никога.

— Как тогава са те приемали на работа? Без документи ли?

— Навсякъде по градовете искаха документи и не ме приемаха. А по селата не всеки обръща внимание. Нарекат ме някак, както им дойде, и толкоз. Тук, в тукашната дъскорезница, казах името, дето ми измислиха в Чумка: Юзеф Брадата. Но на господин старшия си признах, че е прякор. Нищо лошо не съм направил и съвестта ми е чиста.

— Ще видим.

— Питайте хората, у които съм работил, господин началник. Никому нищо не съм откраднал.

Началникът се замисли. В практиката си бе имал работа с разни хора, криещи имената си, но винаги са казвали някакво измислено. Този пък упорито твърдеше, че нямал име.

— А къде ти е семейството?

— Не зная. Нямам семейство — смирено отвърна брадатият.

— Осъждан ли си?

— Да.

Началникът ококори очи.

— Къде?

— Миналата година в Радом. А преди три години в Бидгошч. Веднъж на един месец и веднъж на две седмици.

— За какво?

— За скитничество. Но не беше справедливо. Ако някой търси работа, скитник ли е?… Истината е, че беше, защото нямам документи. А ги молих и в съда, и в полицията, и в затвора да ми издадат някакъв документ. Ама не искаха. Казваха, че нямало такъв закон. А аз какво да правя?

Покашля се и разпери ръце.

— Пуснете ме, господин началник. Никому нищо лошо няма да сторя.

— Да те пусна?… Наредбите не позволяват. Ще те изпратя в общината, а там да те правят каквото щат. Сядай, ако искаш, и не ми пречи. Трябва да направя протокол.

Извади от чекмеджето лист хартия и започна да пише. Дълго мисли, защото липсата на име и месторождение на задържания му объркваше целия ред на протокола. Най-сетне свърши и погледна брадатия. Прошарената брада и коса показваха, че трябва да е на петдесетина години. Седеше неподвижно, загледан в стената, и с кльощавото си тяло й хлътналите бузи приличаше на скелет. Само огромните, отрудени ръце се движеха някак странно и нервно.

— Ще пренощуваш тук — каза Каня, — а утре ще те пратя в общината.

Стана и добави:

— Няма нищо да ти направят там. Най-много да си излежиш за скитничество и ще те пуснат.

— Щом не може иначе, така да е — смотолеви мрачно брадатият.

— А сега ела тук.

Той отвори вратата към малко помещение с решетка на прозореца. На пода имаше дебел сламеник. Вратата бе скована от дебели дъски.

Когато я затвориха, брадатият легна на сламеника. И се замисли. Началникът, пък и другият полицай не бяха лоши хора, но изглежда законът ги караше да бъдат лоши. Защо пак го задържаха, защо винаги гледат на него като на престъпник?… Наистина ли е чак толкова нужно да имаш документи и да се казваш някак?… Променя ли това човека?…

Толкова пъти му бяха обяснявали, че било невъзможно да не се казваш някак. И в края на краищата трябваше да се съгласи с тях. Но се страхуваше да мисли за това. Започнеше ли, обземаше го странно чувство: сякаш беше забравил нещо, нещо изключително важно. И изведнъж трескавите му, неспокойни мисли се пръсваха на всички страни, после се омотаваха в объркани кълба, блъскаха се отчаяно като животни, обхванати от дива паника; кръжаха все по-бързо, без смисъл и цел, после се разкъсваха на парцали, на някаква причудлива дреб, като безформени и безплътни малки живи чудовища се сплъстяваха в огромна памучна къделя, изпълваща целия му череп.

В такива случаи изпитваше панически страх. Струваше му се, че ще полудее, ще обезумее, че е безпомощен, безсилен и объркан пред наближаващата катастрофа. Защото в този адски хаос нито за миг не губеше съзнание. Някъде в мозъка му някакъв точен апарат отбелязваше безучастно всеки признак, всяка фаза. И това беше най-мъчителното.

Напразно се мъчеше с цялата си воля да се измъкне от поглъщащото го тресавище. Да престане да мисли, да се съсредоточи върху някой предмет, да се спасява. Единствено физическата болка му носеше малко облекчение. Впиваше до кръв зъби в тялото си, хапеше ръцете си и удряше глава в стената, докато загуби сили, до премаляване.

Тогава лежеше безчувствен, безкрайно изтощен, полумъртъв.

Тъкмо затова изпитваше страх, отвратителен, животински страх от своята памет. Плашеше го всичко, което би могло да доведе до случайно надзъртане в мъглявото минало, в кошмарния мрак, който бе непроницаем и притегляше като бездънна пропаст.

Затова един такъв разпит в участъка беше за него тежко мъчение и когато остана сам и разбра, че опасността от пристъп е отминала, едва ли не се зарадва, че го затвориха.

Но така или иначе поредното задържане в полицията, мъчението при разпита и опасността от пристъп го накараха да се замисли как да се предпази от всичко това в бъдеще. Имаше само един начин: да се снабди с документи. А тъй като по законен път беше невъзможно, трябваше да ги открадне, да ги вземе от някого.

Не знаеше още как ще го направи, но решението бе взето.

На другия ден рано сутринта го заведоха в общината на съседния град, на двайсетина километра. Общината се помещаваше в голяма тухлена сграда. Старшият остави брадатия на партера под надзора на един полицай, който пазеше още неколцина арестанти. След дълго чакане започнаха да ги викат един по един на първия етаж, където беше залата на общинския съд.

Дебеличък, млад чиновник седеше до масата, покрита със зелено сукно и отрупана с книжа. Присъдите издаваше бързо. Когато обаче дойде ред на брадатия, у него изглежда се събудиха някакви съмнения или подозрения, тъй като му нареди да чака. Полицаят го изведе в съседната стая. Там край масата седеше някакъв старец и усърдно пишеше. Стаичката беше малка. Брадатият седна на скамейката до прозореца и от скука започна да наблюдава работата на стареца. На писалището му имаше купища книжа. Виждаха се заявления с марки и печати, разноцветни призовки и… брадатият трепна: съвсем близо до него имаше книжа, скачени с кламер, а най-отгоре един документ. Кръщелно свидетелство. Примъкна се по-близо и го прочете. Беше издадено на името на Антони Кошиба, роден в Калиш. Пресметна годините му: петдесет и две. Отдолу имаше печати…

Брадатият погледна към полицая: седеше с гръб и четеше обявите, разлепени по вратата. Сега трябваше да сложи шапката си върху писалището, така че да прикрие книжата.

— Махнете, моля, тази шапка — възмути се старецът. — Няма ли друго място за нея?!

— Извинете — промълви брадатият и я дръпна заедно с книжата, после ги сви на руло и мушна в джоба си.

Този път, разбира се, не можеше да си послужи с така придобитите документи и беше осъден на три седмици арест за непоправимо скитничество.

След три седмици излезе от околийския затвор и тръгна по света вече като Антони Кошиба.

Четвърта глава

В самото имение Одрини нямаше нито интересно. Големият замък, опожарен по време на войната, обрасъл с коприва, репей и див киселец, от година на година се покриваше с все повече мъх и плесен и се превръщаше и развалина. Собственичката, княгиня Дубанцева, вдовица на големец от петербургския двор, живееше във Франция и изобщо не идваше тук. Управителят, господин Полешкевич, стар чудак, се беше настанил в две стаички в дървената пристройка на имението, където също личаха следите на запуснатост и занемарение.

Но наоколо се простираше обширната и величествена Одринецка гора, хиляди хектари, гъсто залесени с бор и ела, дъб и бреза, прошарени с леска и хвойна, сред които лъкатушеха тесни черни пътища, по-често със следи от глигани и елени, отколкото от коне и хора. От птичи полет това огромно пространство приличаше на преливащо се зелено кадифе, гъсто обшито с лъскави пайети. Защото не липсваха и водни площи. Малките и по-големи езерца, свързани от скрити във върби и елши поточета, позволяваха гората да се преброди по-лесно с лодка, отколкото пеш. Най-често малцината горски пазачи използуваха именно лодки.

Само до лесничейството в гората трябваше да ходят пеш. Лесничейството се намираше на едно възвишение, на полянка, заобиколена от всички страни с високата стена на старата гора. Тук живееше лесничеят господин Ян Окша, син на стария Филип Окша, който повече от четирийсет години се разпореждаше в Одринецката гора, а след смъртта си остави на своя син и длъжността, и всичко, което притежаваше. Младият още като дете бе изпратен да учи във Вилно, после в далечната Варшава и се завърна след години с диплома на лесничей в джоба, с жена и дъщеричка, заживя си тук и вече пета година имаше неограничена власт в гората. Неограничена, защото началникът му, господин Полешкевич, му вярваше напълно, не му се месеше в лесничейството и ако се отбиваше, беше не за да проверява книжата, а да поговори с госпожа Беата Окша, да изиграе една партия шах с господин Ян или да вземе малката Мариша на седлото пред себе си и „да я повози“ по поляната. Впрочем той беше единственият гост, който посещаваше лесничейството.

Господин Окша, изглежда, бе наследил от баща си саможивия характер, не поддържаше контакти със съседите, които впрочем живееха доста далече, а и те не го навестяваха. Макар и млад, той си беше домошар, но не му се чудеха, защото имаше красива жена — и както казваше горският Барчук — „много отзивчива“, дъщеричка като ангел и щастие вкъщи.

Затова и не му се пътуваше. Колкото пъти му се налагаше да ходи в околийския град Браслав или, не дай боже, чак до Вилно, все отлагаше и отлагаше заминаването, може би и защото си беше болнав и пътуването много го уморяваше. Простудеше ли се малко, започваше да храчи кръв и трябваше да остава на легло. А понеже беше човечен и справедлив, всичките му подчинени много го съжаляваха, като виждаха как линее пред очите им. Два пъти дори доктор трябваше да му докарат, което е трудно и скъпо, защото осем мили не са шега. Хората казваха, че младият лесничей няма да се отърве от тази болест — и настина натам вървеше.

Лете в гората е чудесно. Ухае силно на смола, въздухът е топъл като в пещ и има толкова различни насекоми, че ушите ти бръмват. Поклащат се върховете на стройните борове, вятърът шуми в короните на старите дъбове, мъхът е мек като килим, боровинки и гъби колкото щеш, да си живееш и хич да не му мислиш за смъртта. А дойде ли есен, гората се изпълва с тишина като в църква преди причастие. Дърветата се изправили замислени и дори не усещат как златистите и червените листа падат ли, падат от тях. През зимата пък снегът покрива всичко, висок, дълбок, трупа по клоните дебели възглавници и когато човек издиша и после дълбоко поеме в гърди студения, здрав въздух, чак радост го изпълва.

Но след зимата идва пролет. От размразената горска земя, от езерата и блатата се понасят влажни изпарения и тогава идва най-лошото за ония, дето ги мъчи охтиката.

Така беше и с лесничея, господин Окша. Зимата изкарваше добре, но започнеше ли през март да се топи снегът, здравето му се влошаваше. Ето го, отпадна, вече четвърта седмица лежеше в леглото и в спалнята приемаше отчетите на горските. Толкова бе отслабнал, че чак не приличаше на себе си, а закашляше ли се, така го разтърсваше, че не можеше по четвърт час и повече дума да издума. Пот на едри капки избиваше по челото му и едва дишаше.

Събота беше, когато госпожата вече не позволи на горските да влязат. Отиде при тях в кухнята, бледа и посърнала, и тихо им рече:

— Мъжът ми се чувствува толкова зле, че… че не бива да го мъчим.

И заплака.

— Че да бяхме докарали доктора, госпожа — обади се един. — Все ще му е по-леко да умира.

— Той не иска лекар — поклати тя глава. — И аз го молих, но не е съгласен.

— Да взема да ида за доктора — предложи друг. — Пък на господин лесничея да му се каже, че докторът се е отбил, по път му било.

Решиха го и госпожа Окша избърса сълзите си и се върна в спалнята. След толкова безсънни нощи едва влачеше крака. Но щом се приближеше до леглото на болния, събираше сили и се усмихваше, все едно че всичко е наред. Страхуваше се погледът на Янек да не прочете истинските, страшните и болезнени мисли, които терзаеха клетата й душа. Щом той заспеше, тя коленичеше и се молеше.

— Боже, прости ми, не ме наказвай, не ми отмъщавай! Не ми го отнемай. Съгреших, сторих голямо зло, но ти ми прости! Прости ми! Не можех иначе!

И сълзите й течаха по прозрачното лице, устните трепереха и шепнеха неясни думи.

Но Янек се събуждаше бързо. Идваше нов пристъп на кашлица и на кърпата пак се появяваше кърваво петно. Трябваше да му се дават лед и лекарства.

Вечерта ненадейно настъпи подобрение. Температурата спадна. Помоли да го повдигнат и седна. Без да протестира, изпи чаша сметана и каза:

— Струва ми се, че ще живея.

— Повече от сигурна съм, Янек! Явно кризата премина. Силите ти се възвръщат, нали? Ще видиш, след месец ще си съвсем здрав.

— Така мисля. Мариола спи ли вече?

Никога не беше я наричал с това име. Не го обичаше и още отначало й викаше просто Мариша, с което лека-полека свикна и Беата.

— Не, не спи. Учи си уроците.

— На всичко отгоре намираш време и за уроците?…

Той помълча, а после добави:

— Боже, колко страдания ви причиних.

— Янек! Как можеш да говориш такива ужасни неща?! — изплаши се тя.

— Истина си е.

— Сам не си вярваш. Ти ни направи толкова щастливи, толкова невероятно щастливи!…

Той отвори очи и прошепна:

— Обичам те, Беата, с всеки ден все повече. И тази моя любов няма да ми позволи да умра.

— Няма да умреш, не бива да умираш. Животът ми без тебе би бил по-лош и от смъртта. Но да не говорим за това. Лошото, слава богу, мина. Знаеш ли какво? Ще извикам Мариша. Толкова време не те е виждала. Позволи ми!

— Не бива. Въздухът тук е пълен със зараза. Дори се страхувам, че и ти постоянно го дишаш. За нейните млади дробове е убийствено.

— В такъв случай да застане на прага. Кажи й поне няколко думи. Не можеш да си представиш как моли да те види.

— Добре — съгласи се.

Беата открехна вратата и извика:

— Мариша! Татко ти позволява да дойдеш.

— Татенце! — разнесе се отдалече радостен вик, а после бързи стъпки.

Момичето се втурна и изведнъж се вкамени. От две седмици не беше виждала болния и промяната, настъпила у него, явно я уплаши.

— Днес татко се чувствува по-добре — обади се веднага Беата, — но позволява да стоиш само до прага. Скоро ще стане и двамата пак ще ходите в гората.

— Ти как си, скъпо дете? — попита Окша.

— Благодаря, татенце. Тати, знаеш ли, че водата е подкопала кривата бреза край Сивия ручей?

— Подкопала ли?

— Да. Микола казва, че можело да се катурне. Освен това каза, че синът му Гришка вчера видял на Хуминския брод четири лоса. Вървели един след друг.

— Сигурно са онези от Червената гора.

— Аха, и Микола мисли така.

— Да не си забравила вече ботаниката и физиката? — усмихна се той.

— Съвсем не, тати! — уверяваше го и за доказателство започна да изрежда какво е научила сама.

След краткия разговор Окша я отпрати с въздушна целувка. Ръката му беше отслабнала и неестествено бледа.

Когато Мариша излезе, каза:

— Как само расте това момиче. Едва на дванайсет години е, а вече е почти колкото тебе. Наесен все пак ще трябва да я пратим на училище. Надявам се княгинята да получи най-сетне позволително за сечене, та и ние да се оправим.

— Дай боже. Само по-бързо оздравявай.

— Да, да — съгласи се той енергично, — трябва да оздравея и да се заловя за работа. Решил съм, не дадат ли разрешително, да си търся друго място. Трудно е да се раздели човек с Одринецката гора, но Мариша расте. Това е по-важно.

Замисли се и след малко попита:

— Много ли похарчи за лекарства?

— Ти не се безпокой.

— Знаеш ли, мислех си, че ако сега умра и платиш за погребение, почти нищо няма да ти остане. Това най-много ме измъчваше… От продажбата на мебелите ще имаш за около година. Особено старите ковьори. Били много ценни.

— Янек! Какво говориш?! — упрекна го тя.

— Нищо, казвам ти какво си мислех. Освен това си помислих, че имаш право да поискаш някаква издръжка за Мариша. Не вярвам да са намерили Вилчур. Щеше да се появи съобщение във вестниците. Но все някой се грижи за имуществото му, а Мариша има права над него.

Лицето на Беата поруменя.

— Янек, ти ли казваш това? — извика тя, без да крие възмущението си.

Вече пет години не бяха разменили нито дума за професора. Преди пет години беше я накарал дори бельото и дрешките на Мариша да изпрати в сиропиталище за бедни деца.

Окша сведе очи.

— Нямам право да я обричам на мизерия.

— А аз нямам право да протягам ръка за парите му. Сто пъти, хиляди пъти предпочитам да умра. Никога, чуваш ли, Янек, никога!

— Добре, да не говорим за това. Но сама виждаш, ако бях умрял… Помислех ли си за смъртта, косите ми настръхваха: какво ще стане с вас…

— Мога да шия, да бродирам, мога да давам уроци… Всичко друго, но не и това. Ти помисли, с какви очи ще отида при наследниците му да искам, аз, която… те имат право да смятат виновна за смъртта му. Всъщност, Янек, защо изобщо са тези приказки? Ти, слава богу, се чувствуваш добре и всичко ще се оправи.

— Сигурно, скъпа, сигурно — притисна лице към ръката й.

— Ето, виждаш ли! — засия Беата. — А сега се опитай да заспиш. Късно е вече.

— Добре. И на мене ми се приспа.

— Лека нощ, единствен мой, лека нощ. Сънят дава сили.

— Лека нощ, мое щастие.

Тя намали лампата, зави се с одеялото и легна на миндера. След четвърт час се сети, че трябваше преди сън да му даде капки.

Стана, преброи двайсет капки от лекарството с мирис на креозот, разреди ги с вода и се наведе над болния.

— Янек — повика го тихо, — трябва да си изпиеш лекарството.

Не се събуди. Докосна нежно рамото му и се наведе над него.

Тогава видя, че очите му са отворени.

Беше умрял.

Пета глава

Точно по средата между Радолишки и Нескупа имаше от незапомнени времена една воденица, някога собственост на православните монаси от манастира във Вицкуни, построили я по времето на крал Батори, а сега вече на Прокоп Шапела, когото всички наричаха по белоруски Прокоп Мелник.

Земята наоколо не беше нито много богата, нито много плодородна, колкото за ръж и картофи, и принадлежеше на дребни шляхтичи и селяни, но Прокоп не можеше да се оплаче от липса на ръж за мелене, защото наблизо нямаше никаква конкуренция, ако не се смята вятърната мелница в литовското село Бервинти на около пет километра. Но тя едва насмогваше на осемдесетте къщи, защото литовците се славеха като много добри стопани и мнозина от тях изкарваха от пет десетини земя повече, отколкото белоруските селяни от седем, пък и от осем десетини.

Същото беше и в Нескупа. В Нескупа живееха московци, старообредници, дошли навремето от Русия. Селяни едри, яки и работни, дето като нищо изкарваха от изгрев до залез подир плуга и оряха така дълбоко, както и в Бервинти не можеха.

В Радолишки пък, като във всяко малко градче, имаше евреи, които изкупуваха от далечните села жито за нуждите на съгражданите си, но продаваха и във Вилно. Прокоп Мелник и на тях мелеше. Затова не се оплакваше, нямаше и защо, стига да не настанеше суша и да не пресъхнеха езерата. Но по тия места рядко имаше засушаване, и то толкова продължително, че да не стига вода за воденичното колело. Езерата, макар и издълбани преди стотици години, бяха обширни, дълбоки, пък и на всеки десет години ги чистеха от тинята, та да не пресъхват.

Езерата бяха три. Две горни и едно долно. Край всичките растеше гъст върбалак. Долното беше с голям наклон, около два сажена, а освен коритото, от което водата течеше върху колелото, имаше още два големи улея при случай на наводнение. В езерата имаше доста риба: шарани, налими, костури, но най-много кротушки. И раците не бяха малко. В дълбоките ями под корените, подкопани от водата, се въдеха със стотици. И двамината ратаи на Прокоп, особено по-младият Кажук, се бяха специализирали в ловенето. Стои до колене във водата, а наведе ли се и навре в дупката ръка до лакът, пък и по-надълбоко, току извади някой рак.

В самата воденица наистина никой не ги ядеше, смятаха ги за гадост, но в градчето, в Радолишки, винаги можеха да се продадат: и католическият свещеник, и православният поп, и докторът, особено той, много ги обичаха. За преглед докторът предпочиташе да вземе половин кошница раци, отколкото двайсет яйца или три злоти.

Оттатък градчето, след още дванайсетина версти, във фабриката също ги обичаха, но за там трябваше да се отвори случай. Пешком беше доста далече, а старият Прокоп не даваше коня за такива неща, макар че толкова рядко се движеше, че беше се угоил като свиня. И зоб, то се знае, не му липсваше. Стои си, пристъпва от крак на крак и пръхти така, че целият обор кънти. А оборът беше голям, стабилен и направен от дебели кръгли греди. Освен коня в него имаше две крави и зад преградата свине. Под навеса имаше място за каруцата и шейната.

Къщата беше вдигната до воденицата. Имаше три стаи, в които живееше Прокоп със семейството си и ратаите, и пристройка, съвсем нова, която бе направил за най-големия си син Албин, когато се зажени. След смъртта на Албин пристройката стоеше празна, защото и вторият му син го сполетя нещастие веднага на другия ден след пренасянето в нея. Хората казваха, че някой с лоши очи е погледнал пристройката и я урочасал. Вярно или не, но никой не искаше да се настани там, защото имаше и такива, които подшушваха, че пристройката не била урочасана, ами господ наказал потомството на Прокоп Мелник, задето осъдил брат си и го докарал до просешка тояга.

Прокоп много се ядосваше на такива приказки. Не можеше да ги понася и си отмъщаваше, чуе ли, че го одумват.

Все ще е имало нещо вярно. Старият мелничар имаше трима синове. Средния го убили във войната, най-големият точно преди сватбата тръгнал пиян по заледеното езеро, ледът се пропукал и момчето се удавило. А най-малкият, като забивал клин в горния край на оста, паднал и без малко да се убие, но само счупил двата си крака. Напразно викаха доктора, напразно му пристяга краката в дъски. Момчето остана сакато за цял живот, не можеше да ходи. Пети месец ту седеше, ту лежеше, защото не ставаше за никаква работа и на осемнайсет години беше в тежест на баща си.

Не му провървя на Мелник и с дъщерята. Омъжи се за един майстор в тухларницата, но стана пожар и майсторът изгоря, а тя точно тогава била бременна и, изглежда, от това детето се роди болно от епилепсия.

Ето защо старият Прокоп беше все като градоносен облак и гледаше накриво, макар хората да му завиждаха за богатството, воденицата не оставаше без работа, а самият той не можеше да се оплаче от липса на добро здраве.

Тази есен му се стовари още една грижа: по-младият ратай Кажук го вземаха войник. На неговото място Прокоп не искаше да приема кого да е. Работата във воденицата е сериозна, трябва да си и сръчен, и силен. Кой да е пастир няма да се справи. Мисли и размишлява старият, докато се спря на Никита Романюк от Побереже. Бащата на Никитка имаше още двама женени синове, а най-младият беше търсил работа и из градовете. Момчето беше здравеняк, биваше го за всичко и даже училище беше завършило.

Реши го и в четвъртък, пазарния ден в Радолишки, Прокоп тръгна на път. От воденицата до шосето беше близо, около верста. А по шосето селяните тъкмо отиваха на пазар. Една след друга се нижеха брички и каруци. Всеки поздравяваше Мелник, защото всички го познаваха. Някои и други го заприказваха, без да спират дръгливите кончета, бяха любопитни как ли се чувствува старият след божието наказание, осакатяването на последния му син Васил. Но по лицето на Прокоп нищо не можеше да се разбере. Както винаги мръщеше вежди и поразмърдваше побелялата си лопатообразна брада.

Най-сетне мина и Романюк. Сигурно отиваше да пазарува, защото каруцата му беше празна, отзад седеше само жена му.

Прокоп му махна с ръка и тръгна редом с каруцата. Стиснаха си ръцете.

— Как върви? — попита Романюк. — Дебелееш, а, братко?

— Живея с божия помощ. Но си имам една грижа.

— Чух.

— Не това. Ами Кажук ми вземат войник.

— Войник ли?

— Войник.

— Такива ми ти работи, значи…

— Аха. А както знаеш, при мене се печели добре. Ратаите не гладуват, може дори по нещо и настрана да сложат.

— Вярно е — съгласи се Романюк.

— Та си помислих, че твоят, Никитка де, става за тази работа.

— Защо не?

— Е, тогава?

— Какво тогава?

— Ами за Никита?

— Значи при тебе на работа?

— Аха.

Романюк се почеса по главата, в малките му сиви очи проблесна радост. Но отвърна безразлично:

— Момчето е здраво…

— И слава богу — прекъсна го Прокоп, от страх да не би на Романюк да му хрумне да пита за здравето на Васил. — Само че другия петък да дойде, защото Кажук го вземат в петък.

— Добре че отвори приказка, братко. Защото него го няма вкъщи. Чак за Ошмяна замина.

— Работа ли търси?

— Търси, я.

— Ама ще се върне ли?

— Защо да не се върне? Ей сега от Радолишки ще му пратя вест.

— Хубаво. Значи в петък…

— Разбрах де.

— Баш сега има много работа. Не мога да се оправя без двама ратаи — добави Прокоп.

— Ще дойде, не бой се.

— Хайде, сбогом!

— Сбогом.

Романюк дръпна юздите, на което малкото, с тумбест корем сиво конче дори не обърна внимание, и много доволен потъна в мисли. Голяма чест беше, че измежду толкова момчета Мелник е избрал неговия син.

Обърна се и погледна жена си. От дебелите забрадки, с които бе омотала главата си, се виждаха само носът и очите.

— Наш Никитка взема Мелник — рече той.

Жената въздъхна:

— Боже, божичко!

Не се знаеше радва ли се, или се тревожи. Романюк всъщност никога не се замисляше над това. Гласът й беше такъв, сякаш се оплаква.

Радваше се и Прокоп. Никак не обичаше промените и тревогите. Сега въпросът бе уреден. Така поне си мислеше, а си го мисли чак до петък вечерта.

Този ден започна да затваря воденицата по-късно от обикновено. Все чакаше. Домашните му дори не се досещаха защо е такъв ядосан, понеже никому нищо не бе казал. Затова и мине не мине — и кипваше. От ясно по-ясно беше наредил да дойде в петък! Кажук вече го нямаше. От утре ще се натрупа работа и върви си троши главата.

— Ще видиш ти, пале проклето — тихо ръмжеше той и усукваше брада.

И се заклеваше, че няма да го вземе, дори по тъмно да дойде утре сутринта. Събота не е петък, я. По-добре да е първият срещнат на пътя, ако ще и крадец да е, ама не и Никита.

Но Никитка не се появи и на следващия ден. Наложи се да му помага един от селяните, който бе докарал ръж в мелницата.

На другия ден, както всяка неделя, воденицата не работеше и Прокоп, след като се помоли, макар да не му беше до молитви, излезе пред къщи и седна на пейката. Не му бяха малко годините, но не беше му се случвало някой да го изиграе. Искаше да стори добро на момчето, а то да не дойде. Сигурно си е намерило работа в Ошмяна, но и това не го оправдаваше.

— Ще има да съжаляват Романюкови — заканваше се, дръпвайки от лулата.

Слънцето прежуряше. Денят беше топъл и тих. Над езерата се скупчваха птици, подгонили насекоми. Изведнъж откъм пътя се разнесе бръмчене. Старият заслони с ръка очи. По пътя препускаше мотоциклет.

— Такива работи в неделен ден — той плю. — Нямат страх божий.

Знаеше за кого говори. Още от пролетта в цялата околност стана известно, че е синът на собственика на фабриката в Людвиково, младият господин Чински. Учеше за инженер в чужбина, а сега бе дошъл на почивка при родителите си. Казваха, че щял да поеме от баща си ръководството на фабриката, но на него в главата му беше само този мотоциклет, дяволската му машина, та хората да не могат да спят нощем и конете по пътищата да плаши.

Затова старецът гледаше с неприязън облака прах, който изчезваше по шосето. А както гледаше нататък, видя един човек, крачещ по пътя към воденицата. Човекът вървеше бавно и равномерно, метнал през рамо тояга с вързоп накрая й. Първо на Прокоп му се стори, че е Никитка, и кръвта нахлу в главата му, но когато онзи се приближи, видя, че не е много млад, черната му брада беше прошарена.

Дойде, поклони се, поздрави, както му е редът, и попита:

— Може ли да поседна и да помоля за малко вода? Много е горещо днес, та ожаднях.

Воденичарят го огледа внимателно, поотмести се към края на пейката и кимна.

— Всеки може да поседне. А вода у нас, слава богу, колкото щеш. Ей там, на пруста, е ведрото — посочи той зад гърба си.

Пришълецът му се стори приятен. Лицето му бе тъжно, но самият Прокоп бе преживял твърде много тревоги, за да обича веселите лица. А на този и очите му бяха добри. Пък и от всеки пътник човек може да понаучи нещо. Ще да е някъде отдалече, защото говорът му беше друг.

— Откъде те е повел господ? — попита Прокоп, когато непознатият се върна и седна, бършейки с опакото на ръката капките вода, останали по брадата и мустаците му.

— Отдалеко. Тръгнал съм от Гродно. Работа търся.

— И от Гродно дотук не можа да намериш?

— Намерих, един месец работих при ковача в Мицкуни. Работата свърши и аз продължих пътя си.

— В Мицкуни ли?

— Да.

— Познавам тамошния ковач. Не беше ли Воловик?

— Воловик, Юзеф. С едно око.

— Вярно. Изгоряло от искра. Значи и ти си ковач.

Пришълецът се усмихна.

— И ковач съм, и не съм ковач. Всякаква работа мога…

— Как така?

— Ами че петнайсетина години ходя по света, научил съм това-онова.

Старецът го погледна изпод гъстите си щръкнали вежди.

— Да не разбираш и от мелничарство?

— Не, не ми се е случвало. Но аз, господин Мелник, и друга истина ще ти кажа. В Побереже нощувах у едни Романюкови. Добри хора. Там чух, че синът им бил цанен при тебе. Но си намерил работа в кооперацията в Ошмяна и не искал да се връща.

Прокоп се начумери.

— Значи Романюкови те пращат?

— Ами. Просто чух и си помислих: защо да не опитам. Не е грях да намина и попитам. Ако искаш, вземи ме, не искаш ли, недей.

Прокоп вдигна рамене.

— Как да те взема, да пусна в къщата си чужд човек?

— Не се и натрапвам.

— И хубаво правиш. Не те познавам, пък и никой тук не те знае. Нали сам разбираш. Може и да си добър човек, да нямаш лоши намерения, а може и да не си. Дори името ти не знам, нито откъде си, що си.

— Казвам се Антони Кошиба, родом съм от Калиш.

— Един бог знае къде е тоя Калиш.

— Наистина далеко е.

— Свят голям — въздъхна Прокоп, — а хора — разни.

Настъпи мълчание, но след малко воденичарят попита:

— Че защо си тръгнал немил-недраг? Дом нямаш ли си?

— Нямам.

— И жена си нямаш, така ли?

— Не.

— А защо?

— Не знам… На този свят нищо хубаво от жените няма.

— Че е така, така е — съгласи се Прокоп, — от тях едни грижи само и ядове. Но все някога човек трябва да се ожени. Такъв е законът божий.

На стария Прокоп му мина през ум, че този закон за него беше жесток. Роди му наистина жената трима синове и една дъщеря, но не за утеха, а за нещастие.

Размислите му прекъсна пришълецът:

— Вярно е, че не ме познаваш. Но нали съм работил у хора, свидетелства имам. Можеш да ги прочетеш.

— Хич не ща да ги чета. Четенето и писането към нищо добро не водят.

— И документите ми са в ред. Ако бях крадец, нямаше да търся работа, а щях да открадна нещо. Ако бях крадец, отдавна да са ме вкарали в затвора. А аз вече дванайсет години обикалям. И дори нямам къде да се приютя, никого си нямам.

— Че защо нямаш?

— А ти имаш ли? — попита новодошлият.

Това накара воденичаря да се замисли.

— Как да нямам? Имам семейство.

— Но ако, не дай боже, те умрат, ще намериш ли близки?… Ще намериш ли състрадателни, искрени хора, дето в беда ръка ще ти подадат?…

Непознатият говореше с някаква горчилка и гледаше Прокоп в очите.

— Никой си няма близки — завърши той, а Мелник нищо не отвърна.

За пръв път в живота му подхвърляха такава мисъл и тя му се стори правдоподобна. Затова погледна по-дружелюбно пришълеца.

— Какво говорят или мислят за мене хората — рече той, — малко ме интересува. Сигурно и на тебе са наприказвали разни. Но аз знам как трябва да се живее. Никому не мисля злото. Дойде ли при мене някой, гладен не си отива. Кълна се в бога! И на тебе ще кажа: хляб дал господ, и ти ще хапнеш. И друго е сигурно — няма да те оставя да нощуваш на улицата. Все ще се намери къде. Но работа за тебе нямам. Тъй да знаеш: не си прост, а може и почтен да си. Но на мене ми трябва работник здрав, силен, млад. А ти си вече на години.

Пришълецът стана, без да каже дума. На няколко крачки от къщата, в тревата, имаше един воденичен камък, пукнат по средата. Наведе се над него, мушна ръце под едната му половина, разкрачи се, напъна се и я вдигна. Държа я миг, гледайки мълчаливо Мелник, а сетне я захвърли, та чак земята изкънтя.

Прокоп бавно пълнеше лулата си. Пришълецът седна до него, извади от джоба си цигари и запали. Воденичарят рече:

— Наближава пладне.

— Наближава — погледна слънцето и потвърди пришълецът.

— Време е за обяд. Защо ли тия женоря не спазват реда в празник?

Жените обаче го спазваха, защото откъм пруста се разнесе писклив момичешки глас:

— Дядо! Обядът!

— Хайде да хапнеш с нас каквото дал господ — измърмори Прокоп, ставайки.

— Бог да те възнагради — отговори пришълецът и тръгна подире му.

От пруста, където нямаше под, вдясно се влизаше през висок праг в стаите, а вляво, през още по-висок, в одаята, или в една голяма кухня, която беше и трапезария, и място, където прекарваха целия ден. Почти една четвърт от стаята заемаше голяма варосана печка. От широкия й отвор лъхаше горещина. На червения фон на жарта се чернееха тумбести котелки, съскащи и къркорещи, и изпълващи въздуха с аромата на вкусни яденета. Върху печката и по скованите одъри, където зиме спяха старите и децата, сега бяха струпани вехтории, покрити с раирана черга.

Неизмазаните, но обковани с дъски стени бяха облепени със стотици цветни картинки. В ъгъла беше сложен позлатен иконостас, украсен с шарени хартийки, а пред него, на месингови синджирчета, светеше малко кандило.

В същия ъгъл имаше голяма маса, застлана в неделя с покривка от грубо чисто платно. Върху покривката беше сложен голям самун хляб, дървени и алуминиеви лъжици, вилици, ножове и сол в зелена съдинка, чийто капак представляваше овца с агънца. Покрай стените имаше широки одъри, над тях полици, застлани с изрязани на зигзаг вестници. На полиците бяха наредени паници, кани, големи чаши, чинии, гледжосани гърнета и котелки, а на най-почетното място шест бакърени тигана, лъснали се с острия си червеи метален блясък.

В стаята имаше шест души. Една стара прегърбена жена, две доста млади жени и бледо момиченце на вид около тринайсет години с красиви черни очи. И двама мъже: един едър червенокос и широкоплещест мъжага скромно беше седнал до вратата, а стройният мургав момък, за когото пришълецът веднага се досети, че е синът на стопанина, Васил — седеше на одъра зад масата, подпрял се с лакти, и гледаше през прозореца. Това, че влязоха баща му и непознат човек, не прекъсна тъжните му размисли.

Затова пък жените се засуетиха и започнаха бързо да слагат обяда. След малко на масата вече димяха две големи паници: едната с блажен застроен борш, а другата с варени картофи.

За Прокоп и за Васил бяха сложени дълбоки фаянсови чинии. Останалите трябваше да ядат от общи паници. Старият седна на почетното място под иконите, прекръсти се широко, другите го последваха и след малко в стаята се разнесе апетитно сърбане. Присъствието на непознатия гост никого не учуди. Често им се случваше. Никой не му обърна особено внимание. Разменяха си от време на време откъслечни думи ту на полски, ту на белоруски, както всички по тези места. Скоро паниците се изпразниха и старата стопанка, която наричаха „майка Агата“, се обърна към едната от жените:

— Хайде, де, Зоня! Спиш ли?! Размърдай се, де!

Зоня, висока, с широк ханш жена, скочи, грабна празните съдини и се спусна към печката. Взе изправената в ъгъла кука, закрепена на дълъг прът, мушна я сръчно в зейналата пещ и извади една котелка. Здравите й пълни бузи се зачервиха от огъня, а когато се връщаше с пълната паница, трябваше да я държи с протегнати ръце: имаше големи, едри гърди.

След борша дойде ред на месото, свинско варено, нарязано на парчета колкото юмрук, тлъсто и сочно.

— Олга! — викна нетърпеливо майка Агата на другата жена. — Я отрежи хляб на брат си! Не виждаш ли?

Олга, слаба и чевръста, посегна към самуна, вдигна го с лекота, опря го на гърдите си и отряза дълга, тънка и равна филия.

— Дай и на мене, мамо — обади се момиченцето, което наричаха Наталка.

— И човека не забравяй — подхвърли Прокоп.

Олга погледна госта и сложи и пред него една хубава филия.

— Благодаря — рече той, а тя се засмя и му кимна.

— Няма защо.

— Отдалеко ли си?

— Отдалеко, от Калиш.

— А във Вилно бил ли си?

— Бил съм…

— А Остра Брама[8] виждал ли си?

— Виждал съм я. Там е иконата на Богородица, чудотворната икона.

Прокоп погледна сина си изпод вежди и пак сведе очи.

— Това всеки го знае — промърмори.

— А самият ти виждал ли си чудеса? — изрече Васил.

— За виждане не съм виждал, но съм чувал за разни чудеса.

— Я ни разкажи нещо, а?

— Не съм майстор на разказването — замисли се гостът, — но ще се опитам, колкото мога, да повторя някои.

— Казвай, казвай — примъкна се до него малката Наталка.

Той започна без особено желание да разказва за една майка, дето родила мъртви близнаци, за някакъв търговец, комуто изсъхнал езикът, за войник, изгубил на война и двете си ръце, а остробрамската Богородица на всеки помогнала.

Тъкмо бяха свършили с яденето и жените се канеха да раздигат, но останаха неподвижни и се вслушаха в разказа му. А той, макар да изглеждаше неразговорлив, разправяше тихо и кротко.

— За много други чудеса съм чувал. Всичките не помня — завърши.

— А иконата е католическа, нали? — попити Зоня.

— Католическа е.

— Ами интересно — обади се отново Васил — дали помага и на хора от друга вяра, например на православни?

— Това не зная — вдигна рамене гостът, — но мисля, че стига да е добър човек, ще му помогне.

— Стига да е християнин — поправи го гневно майка Агата. — Да не искаш да кажеш, че и на евреин ще помогне!

— На евреин ли? — обади се басово досега мълчаливият червенокос ратай. — На евреина чума да прати. Тѐ така.

Разсмя се гръмогласно и се плесна по коленете.

Старият Прокоп стана и се прекръсти. Това беше знакът за останалите. Жените се заловиха да мият съдовете. Мъжете излязоха пред къщата, с изключение на Васил, който остана край масата. Воденичарят изпуши една лула, после донесе кожуха си, постла го на тревата под клена и легна да подремне след обилния обяд.

— Аз тука съм работник — подхвана разговор червенокосият, като се обърна към седналия редом пришълец. — Вече шеста година служа. Бива си я воденицата. А ти по занаят какъв си?

— Нямам занаят. Разни работи върша.

— Ако останеш да нощуваш, а на сутринта искаш и разбираш от железария, вземи, та ми оправи револвера. Заяде и ударникът не се вдига. Не мърда и това си е.

— Помолих да пренощувам и ми позволиха, така че ще остана. А сутринта с удоволствие ще го видя. Разбирам горе-долу от железарство.

— Хиляди благодарности.

— Няма защо. И без това ми се ще да се отплатя за гостоприемството. Добри са хората.

Ратаят потвърди. Хората са сърдечни, нищо лошо не може да каже. Старецът е взискателен и строг, но справедлив. Няма да ти измъкне последния грош, нито пък да ти вземе и последната силица. Макар и да разправят за него, че родния си брат натирил по просия, а тоя пък проклел децата му. Но как точно е било, не се знае, защото е станало отдавна. Четирийсет години и отгоре са минали вече. А проклятие някакво трябва да има, щото на Прокоповите деца не им провървя. Най-големият му син се удави, средния го убиха на война. Вдовицата му само остана, Зоня, нали я видя, от бедна къща е, та след смъртта на мъжа си живее у свекъра. Здрава и права жена, пък и млада е още. Сума моми не могат да се мерят с нея. Старата Агата не я обича. Заяжда се. Имаше там някои неща, ама сега… Дори с Олга, майсторшата, дъщерята на Прокоп се погодиха. Само старата не прощава. И Олга е добра жена. Никому зло не мисли.

— Вчера нося сено в обора, а тя дои кравата. И вика: Слушай, Виталис, време ти е вече да се ожениш. Пък мене ме надува смях. Само до женитба ми е. Та й казвам: освен за тебе, Олга, друга не виждам. А тя знам, че си харесва учителя от Бернати. Ухили се и вика: на тебе, вика, Виталис, не съм ти аз на сърцето. За тебе, вика, Зоня вдовицата по̀ става.

Ратаят се засмя, плю и добави:

— Такива са й шегите. Женски приказки.

В това време и жените излязоха на въздух. Олга и Зоня бяха се издокарали. Оказа се, че отиват на вечеринка в Бернати. Малката Наталка се повъртя-повъртя и застана пред госта.

— А ти виждал ли си нашия Ванка?

— Не, кой е тоя Ванка?

— Конят. Дебел е като шопар. Ами теб как те викат?

— Антони.

— Аз съм Наталка, Наталка Шуминска. Баща ми е бил майстор във фабриката в Людвиково. Ти виждал ли си фабриката в Людвиково?

— Не, не съм.

— Много е хубаво там. Има и огромен замък. А младият господар кара мотоциклет. Пък във фабриката има големи пещи, една до друга. Защото в тях пекат тухли. А други са за фаянс и порцелан. Много е интересно. А нашите езера виждал ли си ги?

— Не, не съм.

— Тогава ела, ще ти покажа къде можеш да се окъпеш. Ей там е, до гората. Защото тука, в долното, е опасно. Има големи дупки и вирове. Дядо Прокоп на никого не дава, откак вуйчо Албин пропадна в леда и се удави. Хайде да идем.

— Добре, да вървим — съгласи се той.

С тънкия си гласец Наталка го отрупваше с думи. Вървяха по брега, по тясна утъпкана пътечка. Така заобиколиха езерата и навлязоха в гората. Вниманието на момичето привлякоха гъбите.

— Боже мой — викаше, — колко много рижики. От петък насам са поникнали, защото в петък с вуйна Зоня всичките обрахме. Искаш ли да берем?… Вярно, че днес е неделя, но да се прави нещо на игра, не е грях. И баба го е казвала…

Целият им следобед отиде в бране на рижики в гъсто обраслото с калуна сечище. От време на време си почиваха и се върнаха вкъщи по тъмно. Тъкмо навреме, защото вече ги викаха за вечеря. Майката и вуйната още не бяха се прибрали от танците и Наталка трябваше да помага на баба си Агата. Бяха донесли пълна престилка с гъби. За да не се развалят, трябваше да ги почистят и залеят с вода.

След като вечеряха и раздигнаха всичко, Прокоп, а подир него и старата отидоха да спят в стаите от другата страна на пруста. Ратаят Виталис взе на ръце сина им, сакатия Васил, и го занесе също в стаите. Като се върна, измъкна иззад печката два сламеника, сложи ги на одърите и рече:

— Лягай. Ще пренощуваш някак. Мухите, слава богу, понамаляха.

Той затвори вратата, загаси лампата и си легна. Гостът направи същото. В кухнята настъпи тишина. Отначало продължаваше да се разнася бръмченето на мухите, но и те заспаха и остана само спокойният монотонен шум на водата от воденицата. Тихо, топло и хубаво. Леко се заспиваше.

Беше още тъмно, когато ги събуди скърцането на колела, тропотът на конски копита и глъч: хората бяха докарали ръж във воденицата. В пруста се разнесе кашлицата на стария Прокоп. Виталис скочи, гостът също. Напъхаха сламениците зад печката.

Прокоп Мелник влезе и измърмори:

— Дал бог добро…

— Вовеки веков… — отвърнаха.

— Какво стоите? Размърдай се, дяволе — обърна се той към Виталис. — Отприщи яза!

Погледна мрачно госта и добави:

— А ти, какво? Залавяй се за работа! Не чуваш ли? Хората зърно са докарали…

— Значи ще ме вземеш на работа? — попита зарадван.

— Така да е. Ще те взема.

Шеста глава

От този ден Антони Кошиба се настани във воденицата на Прокоп Мелник. И макар че никога не се смееше, а много рядко се усмихваше, беше му тука хубаво, както никъде досега. Не бягаше от работа, не си жалеше ръцете и гърба, не обичаше да се впуща в приказки, затова старият Прокоп нямаше за какво да го упреква. Напротив, дори беше доволен от новия ратай. И ако не го показваше с нищо, бе само защото такъв му беше характерът.

Антони Кошиба вършеше всичко, каквото му се полагаше. И на яза, и при насипването на зърното, и на кантарите, и при воденичните камъни. Ако нещо се повредеше, залавяше се да го поправя, а тъй като, изглежда, по природа си беше сръчен, вършеше добра работа. Неведнъж я скоба се чупеше, я зъбчато колело на оста се изместваше, а той вече знаеше какво трябва да се направи, умееше да го поправи и минаваха, без да викат ковача или майстора по колелетата.

— Бива те теб, Антони — казваше Виталис. — Личи си, че си обиколил света.

А друг път ще рече:

— Не си чак толкова стар. Ако служиш добре на Прокоп, току-виж и жена си заслужил, Олга вдовицата да вземеш…

— Сам не знаеш какво приказваш — вдигаше рамене Антони Кошиба, — не им е на тях в ума такова нещо, а още по-малко на мене. За какъв дявол ми е?

Тракаше воденичното колело, боботеше буйният поток, ръмжаха мелничните камъни. Белият брашнен прах се носеше из въздуха и го насищаше с вкуса на хляб. От зори до късна нощ не оставаха без работа. Напротив, времето не им стигаше. Затова пък в неделя можеха да поотдъхнат и да си разкършат кокалите. Но и тогава Антони не се опитваше да се сближи нито с веселата Зоня, нито с Наталкината майка Олга, въпреки че и двете го обичаха и се отнасяха към него дружелюбно. В свободното си време той беше най-често с Наталка.

Дните си приличаха и на него му се струваше, че все така ще бъде, докато се случи нещо, което не само промени всичко, но и стана голямо събитие за семейството на Прокоп Мелник.

Ето какво стана: в събота, точно преди да спрат колелото, се спука дъбовата му главина. Трябваше час по-скоро да се притегне с железен обръч. Прокоп почти тичешком донесе инструментите и Антони, кажи-речи, три часа се поти, докато я поправи. Понеже старият ценеше инструментите повече от всичко и винаги ги държеше до леглото си, накара го да отнесе сандъчето там. Антони го взе на рамо и отиде. Никога досега не бе надничал в стаите, защото не беше любопитен, пък и не беше се налагало.

Беше необикновено чисто. Бели колосани пердета на прозорците и саксии с мушкато. Върху високите легла като пирамиди се издигаха чак до тавана наредени една върху друга пухкави възглавници, подът беше измазан в червено.

Антони се върна да изтрие по-старателно краката си и влезе. В другата стая видя Василко. Лежеше на леглото и плачеше. Щом видя Антони, той се поуспокои, но изведнъж се развика:

— Слушай, Антони, повече не мога да издържа. Смъртта е по-хубава от такъв живот. Ще си сложа край. Така ми е било писано.

— Не говори такива работи — спокойно отвърна Антони. — Какво ли не сполетява хората и пак живеят…

— Живеят? А защо… Защо да гния като някой пън?

— Защо пък да гниеш…

— А каква полза? Нито на другите, нито на себе си съм потрябвал. И все така ще е. Лежа тук и си мисля. И разбрах: няма спасение.

— Остави тия глупости — измърмори Антони, криейки вълнението си. — Млад си още.

— Какво като съм млад? За какво ми е младостта, щом не мога да стъпя на краката си. Да бях стар, както и да е… А това е божие наказание за греховете на баща ми? Аз ли да ги изкупувам? Защо аз… Да не би аз да съм отнел дела на чичо си… Не! Не аз! А баща ми. Защо аз да съм сакат…

Антони сведе очи. Просто не можеше да гледа това хубаво момче, почти дете, така отчаяно.

— Мисли си за нещо друго — рече той неуверено.

— За какво друго мога да мисля, за какво? Погледна ли си краката, предпочитам да не съм се раждал! Ето виж ги!

Дръпна одеялото, с което бе завит.

Отънелите му крака, неестествено слаби, бяха покрити по пищялите с удебелявания и розови белези, още незавехнали.

Васил продължаваше да говори, но Антони Кошиба не го чуваше, не схващаше думите му. Гледаше в захлас. Чувствуваше, че нещо странно става с него. Гледаше така, сякаш някога бе виждал подобно нещо и че така трябва да бъде. Непреодолима сила го накара да се наведе над момчето. Протегна ръце и започна да опипва коленете и пищялите. Дебелите му мазолести пръсти безпогрешно и умело усещаха с леко натисване по отпуснатите мускули на сакатия изкривяванията на лошо зарасналите кости.

Дишаше тежко, като при голямо усилие. Бореше се с мислите си. Ами да, да, невероятно ясно го разбираше. Чисто и просто костите са зараснали лошо. Това не бива да е така. Тук също. Естествено!

Изправи се и изтри с ръкав потта от челото си. Очите му горяха и беше така пребледнял, че Васил го попита:

— Какво ти е?

— Чакай, Васил — обади се Антони с ненадейно пресипнал глас, — преди колко време падна и си счупи краката?

— Пети месец… Ама…

— Пети ли? И ги наместиха?

— Наместиха ги. Докторът от града, от Радолишки.

— И какво?

— И каза, че ще оздравея. Бинтова ми краката в дъсчици. Два месеца лежах, а като ги свали…

— Тогава какво?

— Тогава каза, че вече не можел да ми помогне. Така били счупени, че нямало спасение.

— Няма ли?

— Аха! Баща ми искаше да ме откара чак до Вилно, в болницата. Но докторът рече, че нямало смисъл, тъй като и господ не можел да ми помогне.

Антони се засмя.

— Не е вярно.

— Как да не е вярно? — затрепери гласът на Васил.

— Ей така, не е вярно. Ето, размърдай си пръстите!… Виждаш ли… Не е вярно! Ако не можеше да ги движиш, тогава — край. А стъпалата?

— Не мога — намръщи се Васил, — боли.

— Боли ли?… Трябва да боли. Значи е добре.

Сви вежди и се замисли. Най-сетне каза уверено:

— Краката ти трябва да се счупят отново и костите да се наместят правилно. Както трябва да си бъдат. И ще оздравееш. Ако не можеше да си движиш пръстите, оправяне няма, а така ще могат.

Васил го гледаше учудено.

— А ти, Антони, откъде знаеш?

— Откъде ли?… — поколеба се Антони. — Не зная откъде. Но не е трудно. Ето виж. Тук е зараснало накриво, ей тука също, а на този крак е още по-лошо. Тук костта е пукната сигурно чак до коляното.

Натисна и попита:

— Боли ли?

— Много.

— Виждаш ли. И тук трябва да е същото!…

Сакатият чак изпъшка под натиска на пръста.

Антони се усмихна.

— Видя ли?… Тук трябва да се разрежат кожата и мускулите. А после с чукче… или с трионче. И да се наместят.

Антони, обикновено спокоен, дори флегматичен, сега беше се променил неузнаваемо. Оживено обясняваше на Васил, че не бива да се губи време, да се направи час по-скоро.

— Доктор Павлицки няма да се съгласи — тръсна глава Васил. — Казал ли е веднъж нещо, после хич не ще и да чуе. Да отидем пък до Вилно?

Целият трепереше от надеждата, която събуди у него Антони, и го гледаше неспокойно.

— Няма нужда да ходиш във Вилно — отвърна ядосано Антони. — Никой не трябва. Сам! Сам ще го направя!

— Ти ли? — вече с пълно недоверие извика Васил.

— Точно така, аз. И ще видиш, че ще ходиш както някога.

— Откъде накъде ще можеш? Та това е операция. Трябва да си учил, за да ги знаеш тия работи. Правил ли си го досега?

Антони се намръщи. Не можеше да преодолее странното желание, просто нещо го караше да отстоява намерението си. Същевременно обаче разбираше, че няма да се съгласят, няма да позволят, няма да му повярват. Никога, разбира се, не се е занимавал с лечение, а още по-малко с наместване на счупени крака. Много занаяти беше усвоил в дългогодишното си странствуване, но знаеше със сигурност, че никога никого не беше лекувал. Сега се чудеше сам на себе си каква е тази сигурност, тази убеденост да твърди, че недъгът на Васил може да се излекува. Чудеше се, но това не променяше ни най-малко убеждението му, нито го разколебаваше.

Антони Кошиба не обичаше лъжата. Но беше готов да прибегне към нея, само и само да постигне целта си.

— Дали съм го правил ли? — вдигна рамене. — Много пъти съм го правил. Ще го направя и на тебе и ти ще оздравееш! Умно момче си и ще склониш.

Вратата се открехна и Наталка викна:

— Антони, ела да вечеряме! А на тебе, Василко, в леглото ли да ти донесем?

— Няма да ям — озъби й се Васил нетърпеливо, ядосан, че е прекъснала толкова важен разговор. — Махай се, Наталка!

Заразпитва отново Антони и го пусна едва когато от пруста се разнесе припреният глас на майка му.

След два дни старият Прокоп извика Антони. Седеше пред воденицата и пущаше дим от лулата си.

— Какви си ги наприказвал ти, Антони, на моя Васил? — обади се замислено. — Че можел да се излекува.

— Истината му казах.

— Каква е тази истина?

— Че аз мога да оправя краката му.

— Как така можеш?

— Трябва да се разреже кожата, костите да се счупят и отново да се наместят. Лошо са зараснали.

Старият плю, поглади побелялата си брада и махна с ръка.

— Я, стига. Самият доктор каза, че нищо не може да помогне, та ти, глупавият, неукият ще го оправиш?… Вярно е, че разбираш от разни майсторлъци. Не го отричам. И щеше да е грехота… но с човешкото тяло не е толкова просто. Трябва да знаеш къде коя кост е, къде коя жилка, коя до коя трябва да е, какво значение имат. Нали и аз коля я прасе, я теле например. Толкова неща има, че не можеш да им хванеш края. И какво всъщност е?… Добиче. А човекът е къде-къде по-тънка работа. Трябва да я разбираш. Това да не ти е вършачката, я, че да й развинтиш винтчетата и другите й там чаркове, да ги наредиш на земята, после хайде обратно, сглобиш, смажеш и завършее по-добре отпреди. Трябва да го можеш, училище трябва, наука си е то.

— Както искаш — вдигна рамене Антони. — Да не би да настоявам, а? Казвам, че мога, защото се е случвало да спасявам хора, и ще сполуча. Някога да си ме чул да приказвам на вятъра?

Старият мълчеше.

— Случило ли се е да кажа, че мога нещо, а после да съм го развалил?

Мелник кимна.

— Което е вярно, вярно е! Грях ще е да го отричам! Бива си те и не мога да се оплача от тебе. Но сега става дума за сина ми. Сам разбираш. За единствения, който ми е останал.

— Искаш значи цял живот да го гледаш сакат, така ли? Че аз и друго ще ти кажа — по-добре няма да стане, а много по-зле. Останали са парченца счупена кост. Сам ще ги напипаш. Наука, викаш, трябвало. Опитал си я науката. Нали докторът от града е учен. А какво е направил?

— Щом ученият не се е справил, неукият тук няма работа. Освен — поколеба се той. — Освен да го откарам до Вилно, в болницата. Но разноски колкото щеш, а кой знае ще помогне ли…

— Няма никакви разноски да има. И грош няма да ми платиш. Не настоявам, Прокоп, повтарям ти, не настоявам. От добро сърце, от добри чувства към всички щях да го направя. Ако се страхуваш Васил да не умре или да се поболее по-лошо, трябва две неща да знаеш. Първо, прав ще си да ме убиеш дори. Няма да се браня. А ако щеш, и до края на живота си даром ще ти слугувам. Какво да правя! Жал ми е за момчето, а зная, че ще му помогна. И още нещо, ти чувал ли си, Прокоп, какви мисли му минават през главата?

— Какви мисли?

— Ами такива, да сложел край на живота си.

— Тю-ю-ю, не предизвиквай дявола — трепна Мелник.

— Не го предизвиквам. Ама той, Василко, все това си мисли. И на мене го е казвал, и на други. Питай Зоня или Агата.

— В името на отца и сина!…

— Ти, Прокоп, не намесвай бога — добави ядосано Антони, — защото всички разправят, че твоето нещастие с децата е наказание божие за мъките на брат ти…

— Кой го казва?! — изръмжа старият.

— Ами кой?… Кой?… Всички. Всички наоколо. Пък ако искаш да знаеш, и синът ти го казва. Защо, вика, аз трябва да страдам, цял живот сакат заради греха на баща ми?…

Настъпи мълчание. Прокоп сведе глава и сякаш се вдърви. Вятърът леко развяваше дългата бяла коса и брадата му.

— Божичко, смили се. Смили се, боже — тихо прошепна.

Изведнъж Антони се почувствува неловко. Как можа да изрече в лицето на горкия старец най-болезненото обвинение! Поиска да смекчи казаното и започна кротко:

— Сигурно е измислица това, дето го приказват… Никой не може да знае какво е отсъдил бог. А Васил е още млад и глупав. Това аз не го вярвам.

Старият не помръдна.

— Не го вярвам — продължи Антони. — А най-доброто доказателство е, че синът ти може да се излекува, и ще го излекувам. Помисли, Прокоп, какво ти казвам, защото само доброто ти мисля, а зная, че и ти не ми мислиш лошото. Помисли си какво ще бъде, когато напук на всички приказки Васил оздравее, започне да ходи като другите, залови се за работа? Ще има на кого да оставиш воденицата и на стари години отмяна ще имаш, и родното ти чедо ще се грижи за тебе. Сам помисли, няма ли да затворят уста клюкарите, видят ли Васил здрав?

Мелник тежко се надигна от пъна и погледна Антони. Неспокойните му очи искряха.

— Слушай, Антони, можеш ли да се закълнеш, че момчето ще оживее?

— Заклевам се! — отговори сериозно.

— Ела тогава.

Тръгна мълчаливо напред. Надникна по стаите. Нямаше никого. В ъгъла пред иконата мъждукаше малкото пламъче на кандилото.

Прокоп свали иконата от гвоздея, тържествено я вдигна над главата си и рече:

— Заклевам се…

— Заклевам се… — повтори Антони.

— В името на светата пречиста дева…

— В името на светата пречиста дева.

— И на Христа Спасителя…

— И на Христа Спасителя — повтори Антони и за да потвърди клетвата си, целуна иконата, която Прокоп му подаде.

Всичко трябваше да стане в пълна тайна. Прокоп Мелник не искаше да се разгласи предварително и из околността да тръгнат отново приказките за прогонения брат и божието наказание, насочено срещу потомството му. Въпреки клетвата на Антони Кошиба, въпреки изключителното доверие към него воденичарят все пак се боеше да не загуби сина си.

Затова дори на най-близките си не съобщи подробности.

Според плана на Антони на следващия ден жените трябваше да почистят пристройката. Запалиха печката там, занесоха кофа вода, двете най-големи тенджерки и постелите на Васил и Антони.

На жените и на другия ратай Прокоп каза само следното:

— Антони знаел начин да лекува и ще лекува там Василко.

През това време Антони си подбра инструментите: чукче и малък трион, лъска ги с натрошена тухла, докато блеснаха, и им пригоди дръжки. После намери едно длето и два ножа. Дълго ги наточва, но тъй като не излизаше от бараката, никой не можеше да го види. Никой не знаеше и това, че си издяла две вдлъбнати дъски.

Рано сутринта Прокоп отиде до градчето и като се върна, му занесе в пристройката някакви пакети. Беше памук и йод. Бинтовете сам си ги приготви от два чаршафа.

Вечерта пренесоха Васил и двамата заедно прекараха нощта в пристройката. Там имаше просторна стая с три прозореца и голяма тъмна ниша. Леглото на Васил сложиха в стаята. Нишата зае Антони. Както и в голямата стая на къщата, тук край стените имаше одър, а в ъгъла голяма маса.

Васил не можеше да заспи. Току разпитваше Антони за разни подробности.

— Да беше поспал малко — скара му се накрая Антони. — Да не си жена, та толкова те е страх от болка?!

— Не ме е страх от болка. Ти пък. Ще видиш. Няма да гъкна. За едно само те моля, не обръщай внимание на болката. Ще издържа. Стига да се оправя.

— Ще се оправиш.

На разсъмване воденицата заработи както обикновено. С тази разлика, че двете млади жени трябваше да заемат мястото на Антони.

— Каква стана тя, Прокоп — правеха си шеги селяните, — женорята мелницата да ти въртят?

Но Прокоп не отговаряше на шегите им. Не му беше до тях. Вършеше си работата, а наум редеше молитва след молитва.

В това време слънцето се измъкна от мъглите, виснали на хоризонта, и заля света с топла ведрина. В пристройката стана съвсем светло.

Антони, който отдавна шеташе, си мърмореше нещо под носа. Васил го следеше с поглед и си мълчеше. Този брадат великан му изглеждаше необикновен, тайнствен и опасен човек. В държанието, в припряността му, във внезапните кратки размисли, в подсмихванията и в смръщените му вежди имаше нещо, което будеше суеверен страх. Васил знаеше, че сега никой няма да се отбие тук и е предоставен единствено на негова милост. Освен това му беше ясно, че никакви молби нямаше да помогнат и че Антони за нищо на света не ще отстъпи от замисленото. Искаше му се да вика за помощ, но не се решаваше. Гледаше като омагьосан непонятните действия на Антони: как пусна инструментите във врящата вода, как се омота с един чаршаф, как подреди на столчето навитите бинтове… Как отнякъде извади въженце…

Хрумна му на Василко, че така сигурно изглежда палачът, преди да заизмъчва някого. Затова се изненада, когато внезапно чу над главата си топъл и сърдечен глас, толкова различен от обикновения тон на Антони.

Навел се бе над него ведър и дружелюбен:

— Хайде, приятелю, смелост, бъди мъж! Ще трябва да се поизмъчиш, за да бъдеш отново здрав юнак. Всичко ще мине добре. Хайде, хвани се за мене.

Вдигна го на ръце и го сложи на масата.

— Ето виждаш ли — продължи, — знам си аз, че си храбър, ще стиснеш зъби и глас няма да издадеш. Но може, без да искаш, да трепнеш, затова трябва да те вържа. Че едно трепване може да развали всичко. Съгласен ли си?

— Връзвай — прошепна Васил.

— И не поглеждай насам. Гледай към тавана или през прозореца облачетата по небето.

Спокойният му глас поуспокои нервите на Васил. Усещаше как въжетата здраво го стягат, сега беше така яко привързан към масата, че не можеше да помръдне. Погледна крадешком и видя, че Антони е запретнал високо ръкави и мие ръцете си в гореща вода.

После издрънча инструмент, още секунда и на десния крак усети нещо като две бързи докосвания на разпалена до червено тел. Още две… Болката ставаше все по-остра. Васил стисна зъби с всички сили, очите му се насълзиха. Струваше му се, че минават часове, а болката продължаваше да расте… Най-сетне през стиснатите му зъби се изтръгна сподавен, продължителен вой:

— Ааааа…

Изведнъж силен удар се стовари върху болното място на крака. Болката беше толкова чудовищна, че сякаш огън пламна в костния му мозък и стегна мускулите в предсмъртна конвулсия. В очите му заплуваха сребърни кръгчета.

— Умирам — помисли и загуби съзнание.

Когато се свести, първото му усещане беше вкусът на водка в устата. Чувствуваше се крайно изнемощял. Не можеше да повдигне клепачи, не можеше да осъзнае къде е и какво се е случило с него. После усети тютюнев дим и започна да дочува някакъв шепот. Двама души разговаряха. Да, позна гласовете на баща си и на Антони.

С мъка отвори очи. След малко те свикнаха със светлината. Отсреща на пейката, вперил очи в него, седеше баща му. Редом бе седнал Антони.

— Отвори си очите — каза баща му. — Синко, Василко! Господ е добър за нас, грешните! Да е благословено името му вовеки веков! Синко, жив ли си? Жив си, а?…

— Защо да не е жив — приближи се Антони до леглото. — Жив е и трябва да оздравее.

— Намести ли ми краката? — шепнешком попита Васил.

— Че как иначе. Всичко мина добре. Много са изпотрошени, а докторът само ти е навредил. Сега ще трябва да лежиш спокойно. Всичко трябва да зарасне.

— И ще… ще ходя?…

— Ще ходиш.

— Като другите ли?

— Като всички.

Васил отново затвори очи.

— Заспа — обясни Антони. — Нека спи. Сънят дава сили.

Седма глава

След седмица температурата на Васил спадна и апетитът му се възвърна. С надеждата се възстанови и доброто му настроение. По време на превръзките се кривеше от болка, но се шегуваше. Антони сам се грижеше за него, но когато работата във воденицата беше повече, болния наглеждаха жените.

От тях тайна не можеше да се опази и сигурно затова мълвата за операцията се разнесе наоколо. Ту един, ту друг приятел или познат на Васил се отбиваше пътьом да размени по някоя дума с него. Примъкваха се и любопитни жени да подочуят нещо, че да има кого да одумват. Само Антони избягваха и зърнеха ли го в стаята, веднага изчезваха.

Така минаха октомври, ноември, декември. На Бъдни вечер Васил започна да моли Антони да му позволи да опита силите си. Но Антони само му се сопна ядосано.

— Лежи и да не си посмял да пипнеш шините! Аз ще ти кажа кога!

Едва в края на януари заяви, че е време да се свалят превръзките. Цялото семейство искаше да присъствува, но не пусна никого. Сам беше много развълнуван и ръцете му трепереха, когато развиваше бинтовете.

Краката на Васил бяха отънели още повече, мускулите им бяха съвсем отпуснати. Но раните бяха зараснали добре, а най-важното — бяха изчезнали подутините и изкривяванията.

Антони внимателно, сантиметър по сантиметър, опипваше костите през отънялата кожа. Беше затворил очи, сякаш му пречеха. Най-сетне въздъхна и избоботи:

— Размърдай си пръстите… А сега внимателно стъпалата… Боли ли?…

— Не, не ме боли — отвърна, задъхан от вълнение Васил.

— А сега опитай да сгънеш коляното…

— Страх ме е.

— Смело, хайде!

Васил изпълни заповедта и погледна с просълзени очи Антони:

— Мога да го сгъна! Мога!

— Чакай, не бързай. Сега повдигни леко крака… ха така, а сега другия…

С усилие, треперещ от вълнение, Васил изпълняваше нужните движения.

— А сега се завий и лежи. Още седмица ще полежиш. После ще почнеш да ставаш.

— Антони!

— Какво?

— Значи… значи… ще мога да ходя?…

— Като мене. Но не веднага. Ще трябва да се учиш. Отначало ще си като малко дете, краката няма да те държат.

Така и беше. Чак две седмици след свалянето на превръзките Васил успя да обиколи стаята без бастун. Тогава Антони събра цялото семейство в пристройката. Дойдоха Прокоп и Агата, двете млади жени и Наталка.

Васил седеше на леглото напълно облечен и чакаше. Когато всички се събраха, стана и обиколи стаята с бавни и плахи, но сигурни крачки. Застана в средата и се разсмя.

Тогава жените ревнаха и така занареждаха, сякаш се бе случило най-голямото нещастие. Майка Агата прегърна сина си и цялата се тресеше от плач. Само старият Прокоп стоеше неподвижно, но по мустаците и брадата му се стичаха сълзи.

Жените продължаваха да се смеят и плачат, а той кимна на Антони.

— Върви с мене.

Излязоха от пристройката, заобиколиха къщата и влязоха в пруста.

— Давай си шапката — нареди Прокоп.

Взе я и изчезна в стаята. Нямаше го десетина минути. Изведнъж вратата се отвори. Старецът носеше шапката с две ръце. Подаде я на Антони.

— Дръж! Истински царски империали. Ще ти стигнат за цял живот. Доброто, дето ми стори, не се плаща с пари, но това мога, това ти давам. Вземай!

Антони го изгледа, после шапката: беше почти пълна е дребни златни монети.

— Ти какво, Прокоп? — отстъпи крачка назад. — Какво правиш? Полудя ли?

— Вземай — повтори Мелник.

— Че защо са ми?! Не ми трябват. Недей така, Прокоп… За парѝ ли, мислиш, го направих?… От човещина, заради добрината ти. И от жалост към момчето.

— Вземай, вземай.

— Няма да ги взема — отвърна решително Антони.

— Защо?…

— Богатство не ми трябва на мен. Няма да ги взема!

— Бог ми е свидетел, от все сърце ти ги давам. Не ми се свидят.

— Аз пък от все сърце ти благодаря. Благодаря, Прокоп, за щедростта ти, но не ми трябват. Хляб имам, колкото за тютюн и дрехи ще припечеля, защо са ми?!

Мелник се замисли.

— Давам ти ги — каза най-сетне, — не щеш. Твоя си работа. Не мога да те накарам насила. Ама така не може! Ти какво, благодарността ми ли не приемаш? Искаш хората с пръст да ме сочат, че не съм се отплатил за такава добрина?… Не си прав, не е по християнски, човешко не е. Щом златото не вземаш, друго приеми. Бъди ми гост. Живей с нас като роден син. Ако някога поискаш да помогнеш във воденицата или в стопанството, помагай, ако не искаш, недей. Живей все едно си при баща си.

Антони кимна.

— Добре ми е при тебе, Прокоп, и ще остана. Но хляб даром няма да ям. Докато съм здрав и имам сили, от работа няма да се откажа, че то без работа живот ли е? А на тебе сполай ти за доброто сърце.

По този въпрос повече не разговаряха. И всичко си остана постарому. Само че сега на масата майка Агата винаги даваше на Антони отделна чиния и сама му избираше най-тлъстите мръвки.

Следващия петък, когато във воденицата имаше най-много хора, Васил излезе на двора с късо ново кожухче, висока каракулена шапка и ботуши с лачени кончови. Вървеше пред очите на всички, все едно нищо не е било. Селяните чак зяпнаха от почуда и се забутаха с лакът, защото никой не вярваше на приказките на жените, че работникът на Прокоп Мелник Антони Кошиба, някакъв си пришълец отдалече, по чудо излекувал недъга на Васил.

Както всички дотогава разправяха за нещастието на Васил, изведнъж заговориха за изцелението му. Приказваше се в Бернати и Радолишки, във Вицкуни и Нескупа, в Побереже и Гумниски. А оттам мълвата се понасяше нататък, чак до именията на Ромейкови и Кунцевичови, до големите села край Ручейница, пък и още по-далеч. По-малко хора занимаваше това, защото бяха далеко, но тук никой не забравяше необикновеното изцеление във воденицата.

Затова когато в края на февруари на сечището в Чумската гора падаща бреза затиснала един селянин от Нескупа, Фьодорчук, съседите му решили да го откарат във воденицата, при Антони Кошиба… Едва дишаше, като пристигнаха. От устата му течеше кръв и дори беше престанал да охка.

Антони беше тръгнал с чувал трици за хамбара, когато шейната, теглена от дребно шкембесто конче, спря пред воденицата.

— Спасявай го, братко — провикна се един от староверците. — Дърво премаза съседа ни. Четири дечица кръгли сираци ще остави, че миналата година погребахме майка им.

Излезе Прокоп и те го замолиха да се застъпи.

— Твоя син излекува, нека и Фьодорчук спаси.

— Не е моя работа, добри хора — отвърна Прокоп твърдо, — нито мога да му забраня, нито да му наредя. Той си знае.

В това време Антони отърси ръце от брашното и приклекна в снега до шейната.

— Внимателно го вдигнете — рече подир малко — и го носете след мен.

След като излекува Васил, Антони остана да живее в пристройката. Там му беше по-удобно, пък и без друго стоеше празна. Занесоха Фьодорчук там.

До вечерта Антони се занимава с пострадалия, а вечерта отиде в кухнята, където чакаха нескупските селяни.

— Слава богу — рече, — вашият съсед е як мъж и гръбнакът му е останал здрав. Само шест ребра и едната му ключица са счупени. Карайте го вкъщи и да лежи, докато престане да плюе кръв. Започне ли да кашля, нека смуче лед. Нищо горещо не му давайте. И да не движи лявата си ръка. Ще зарасне. След десетина дни пратете човек да ме вземе, ще дойда да го видя.

— А няма ли да умре?

— Не съм пророк — вдигна рамене Антони, — но мисля, че ако изпълните всичко, което ви казвам, ще се оправи.

Взеха Фьодорчук и си отидоха. Но не минаха и десет дни, когато пак от Нескупа докараха нов пациент. Ратаят на един стопанин сякъл лед на реката, при едно замахване се подхлъзнал и с брадвата разсякъл ходилото си почти до костта. Дали брадвата е била ръждясала, или от цървула мръсотия някаква е влязла, но кракът започнал бързо да почернява. Самият ранен разбираше, че е гангренясал.

Антони само поклати глава и рече:

— Тук вече не мога да помогна. Кракът е загубен.

— Поне живота ми спасявай — молеше се клетникът.

— Кракът трябва да се отреже ей тук, на това място — показа Антони над коляното. — Ще останеш сакат за цял живот и ще има да ме проклинаш. Току-виж, речеш, че е имало и друг начин.

— Кълна ти се, братко, спасявай ми живота. Сам виждам черните петна. Гангрена е.

— Както искаш — съгласи се Антони, като размисли.

Операцията беше много болезнена и така изтощи болния, че няколко дни и дума не можеше да става да се кара вкъщи. Но вече нямаше опасност за живота му.

След тези случаи славата на Антони Кошиба се разнесе още повече. Почти всеки ден започнаха да идват болни с разни оплаквания. На един очите гноясали и божия свят не виждал, друг пък кашлица го задушавала. Имаше и такива, които сами не знаеха какво им е, усещали отпадналост и толкоз.

Антони не помагаше на всички. Някои веднага отпращаше с думите, че за болестта им нямало лек. На други нареждаше различно: или торба с горещ пясък да си слагат на корема, или да не солят яденето и да не ядат месо, а на трети — да пият запарки и отвари от разни билки. И някак така се случваше, че който бе получил съвет от него, все оздравяваше, ако не напълно, то поне му олекваше.

В околността имаше неколцина знахари. В Печки при граф Зантофт един стар овчар лекуваше червен вятър и болни зъби, но и от други болести разбираше. Една жена, Великова, от махалата Нове Ошедле имаше лек за лишеи и леко раждане; черковният слуга на Радолишки лекуваше от глисти и спираше кръвоизливи. Но всички те караха болните да четат някакви молитви или тайни заклинания, правеха над главите им някакви знаци или им даваха амулети.

А новият знахар, Антони от воденицата, нищо такова не правеше. Попита, погледа, опипа, после като омагьосан се заразхожда из стаята, затърка силно чело, върти очи и изведнъж каже как трябва да се лекува страданието.

Много спореха по тези места кой знахар лекува по-добре. В едно отношение Антони Кошиба превъзхождаше останалите: не вземаше парѝ. Ако болният донасяше парче масло, някое пиле, торба боб, някой и друг лакът домашно платно или къделя вълна, приемаше ги и скромно благодареше, но и нищо да не носеха, пак ги лекуваше. Понякога раздаваше на бедните това-онова, а останалото отиваше в Мелниковия килер. На самия Антони малко му трябваше: стигаше му да има тютюн, чифт ютени ботуши и по някоя дреха на гърба си. За него беше достатъчно това, дето печелеше във воденицата, защото продължаваше да си работи, макар Прокоп от благодарност за сина си и заради нещата, които Антони им даваше, да го увещаваше да престане.

А напливът от пациенти растеше. Имаше дни, когато Антони не можеше и по час да откъсне за воденицата. Пред вратата му чакаха десет, че и повече каруци с тежко болни. Онези, които можеха да ходят, идваха пеш, освен ако живееха далеко, защото и такива имаше доста.

По ъглите, в нишата, пруста и в самата стая растяха купищата подаръци, защото майка Агата се съгласяваше да взема само нещата за ядене, а платното, вълната, ленът, овчите и телешките кожи, перушината, а преди всичко билките, единственото, на което Антони беше ненаситен, бяха на камари.

— На кочина е заприличало при тебе от тия боклуци — казваше широкобедрата Зоня, подпряла ръце на хълбоците, — какво ли няма, като у евреин. Че кажи да ти разтребя… И подът трябва да се почисти…

— Ами — махна с ръка той. — И така ми е добре.

— Няма да е зле и прозорците да се измият — добави тя.

— Нищо им няма.

— Мъж без женска ръка е като градина без плет.

Антони мълчеше с надеждата, че не отговаря ли, Зоня ще постои, постои като друг път и ще си отиде. Той дори я обичаше, ценеше нейната доброжелателност, но предпочиташе да бъде сам.

Този път обаче Зоня не отстъпваше.

— Ти, Антони, си оправен мъж. Само че не си знаеш сметката. Ехе, какво богатство можеш да натрупаш, стига да поискаш. Толкова народ идва при тебе. По християнски е да помагаш на болните, то се знае. Беден ли е, може и даром, но червата ми се преобръщат, когато от богаташи като Дулейко от Бернати вземаш само едно късо кожухче. Да му беше поискал, той и крава щеше да ти даде. Голяма пара можеш да натрупаш.

— Не ми трябват пари — вдигна рамене. — Не съм останал гладен и жаден, а за кого да събирам.

— Сам си виновен.

— За какво?

— Че нямаш за кого. Трябва да си имаш жена. И деца.

— Стар съм вече — смотолеви той уклончиво.

Зоня се ухили.

— Стар бил. Всяка би дошла.

— Ще мина и без това.

— И аз бих дошла. Истина ти казвам. Бих дошла.

Антони бързо обърна гръб и промърмори:

— Я остави тези глупости.

— Защо да са глупости… Какво си мислиш?! Не минава и месец, без някой да не ме поиска. Не съм чак толкова изпаднала, нищо че съм вдовица. Миналата неделя нали видя, от Вицкуни дойдоха старият Баран и градинарят Шивек. Искаха ме за младия Мишчонек. Ама аз не го ща, макар да е по-млад от мене, пък и сума земя ще му остави баща му. Но не го ща и толкоз. Такъв мъж не искам. А за тебе, само да кажеш, веднага съм готова. И ако искаш да знаеш, и Прокоп ще се радва…

— Не съм за женене, Зоня…

— Не ти харесвам, а?

— Какво ти харесване. Никоя не харесвам, защото не ми е до женене.

— Че защо пък?

— Ей така.

— Жена ти трябва. Не е ли така?

— Не.

— Тогава да те вземат мътните! — избухна неочаквано Зоня. — Бял ден да не видиш! Чума да те тръшне дано! Вода да газиш, жаден да ходиш! Виж го ти него! Саможивец със саможивец!… Инат с ината му!… Добре, добре! Ще ме запомниш ти мене! Тюююю!

И пламнала от гняв, затръшна вратата след себе си и изчезна. Но на другия ден гневът й се беше изпарил. Отново грижовно му досипваше супа, наливаше му по-силен чай, отколкото на другите, и му се усмихваше с равните си бели зъби.

Освен Зоня никой от семейството на воденичаря не влизаше в пристройката при Антони, с изключение, разбира се, на Наталка. Стига да можеше, тя не би излязла оттам. Беше много привързана към Антони.

Един ден му рече:

— Вуйна Зоня все повече се издокарва. Вчера на панаира си купи червена блуза. И миризлив сапун си купи. И обувки на ей такива токчета…

— Хубаво е направила.

— Само че аз знам защо се издокарва.

— Защото е жена, а жените обичат да се издокарват.

— Не — тръсна глава Наталка. — Прави го, че иска да се жени за тебе.

— Не приказвай, каквото ти хрумне — смъмри я той.

— Не аз, а Виталис го каза. И баба.

— Глупости приказват.

Момичето плесна ръце.

— Така ли?… Така ли?…

— Глупости, разбира се, ами ти защо се радваш?

— Знам защо не искаш вуйна Зоня. Ти ще се ожениш за мене, като порасна.

— Сигурно, сигурно — погали я по косата и се усмихна.

— Ще се ожениш ли?

— Ти само порасни.

Единствено с нея обичаше да разговаря и само на нея се усмихваше понякога. Обичаше си Наталка. Затова колкото пъти получеше епилептичен припадък, много се тревожеше и се заричаше, пукне ли пролетта, да тръгне из гората за билките, които можеха да я излекуват. В цялата околност, където хората продаваха или събираха за себе си лайка, валериан, мента, липов цвят, вратига, калуна, мораво рогче, брезови листа, семе от полски мак, ангелика, пелин, живовляк, лудо биле, чубрица, черна роза и разни други билки, не можа нужната да намери. Не си спомняше името й и колкото и да описваше тази билка с малки остри листенца, никой не можеше да му каже нито как се казва, нито среща ли се в тукашните гори.

Веднъж дори в аптеката на Радолишки отиде с надеждата, че там ще я има. Аптекарят обаче, ядосан от дългите му обяснения и от това, че самият той не познава такава билка, му посочи вратата. При това го направи с удоволствие, понеже колкото повече знахари се въдеха в околността, толкова по-малък беше оборотът на аптеката. Успехът, на който се радваше знахарят от близката воденица, беше трън в очите както на местния лекар, доктор Павлицки, така и на аптекаря. Беше се прочул толкова много, че им отнемаше пациентите дори в самия град.

Когато по време на мартенското топене на снеговете хората започнаха да боледуват повече, а пациентите не се увеличаваха, доктор Павлицки се посъветва с аптекаря и реши да действува. Написа обширно донесение до кмета и до околийския лекар, в което се оплакваше от растящата напаст — знахарите, и молеше да се вземат служебни мерки с цел и тъй нататък. Но служебната машина трудно се задвижва и отговор не идваше. Точно тогава се случи нещо, което накара доктор Павлицки да побеснее. Един ден от Ключево изпратиха кола да го вземе. Господарят на Ключево, господин Киякович, страдаше от камъни в бъбреците и често викаше лекаря. Двуколката от Ключево обикновено пристигаше още по тъмно. Причината беше ясна. Вечерта господин Киякович е събрал съседи на бридж, не е могъл да се сдържи да не пийне няколко чашки и през нощта съвсем естествено е получил криза и рано-рано кочияшът Игнаци потегля с двата най-бързи дорести коня за лекаря.

Този път той се появи чак следобед. Доктор Павлицки се настани в двуколката и заразпитва какво се е случило. Простодушният Игнаци, без да си дава сметка какво и на кого говори или пък нарочно, за да огорчи лекаря, който все забравяше да му даде бакшиш, разказа откровено всичко. Оказа се, че както обикновено го изпратили на разсъмване, но не за доктора, а за знахаря Антони Кошиба, дето живее у воденичаря край града.

— Как така?! — подскочи докторът разгневен. — Пратили са те за знахаря?

— За знахаря.

— Господин Киякович май бърза да отиде на оня свят.

— За бързане, не бърза. Защото казват, че ако те лекувал този знахар, болката ти изведнъж изчезвала.

Лекарят избухна.

— Що за невежество! Що за невежество! Не разбирате ли бе, хора, че един обикновен глупак, който няма понятие не само от медицина, но и от анатомия, е опасен за човешкия живот?!

— Знам ли — измънка кочияшът.

— Ей сега ще ти обясня. Да предположим, че най-хубавият ти кон се разболее. Ти при кого ще отидеш? При ветеринарния лекар или при първия срещнат глупак, който не може да различи къде е опашката и къде — главата на коня?

Игнаци се засмя.

— Че кой пък няма да ги различи… А и що ми трябва да предполагам, че конят ми ще се разболее?… Грижи ли се човек за коня си, а конят си го бива, що му трябва да предполага болести, да не чува дяволът.

Доктор Павлицки махна с ръка, но след малко пак се обади:

— Виждаш ли, стигнал ти е умът да не ходиш за знахар, а при мене да дойдеш.

— Какво да правя? Върна ли се с празна кола, боят не ми мърда. Помислих, помислих и си рекох: щом оня не ще, ще взема да ида при господин доктора.

— Кой не ще?

— Ами оня… знахарят от воденицата.

— Как така не ще?

— Ами не ще. Аз, вика, нямам време да ходя по къщите на вашите господари, вика. Не видиш ли, вика, колко болни хора чакат… Тъй ми рече, а аз гледам наистина сума и народ. Като на пазарен ден. Тогава му викам, господарят, викам, ще ти плати повече от всички тия, дето са се събрали, стига само да му помогнеш. А той: щом е болен господарят ти, да дойде като другите. А парѝ не ми трябват… Какво можех да сторя?… Обърнах конете и толкоз. Знаех си отпреди, че той парѝ не взема.

— Но продукти взема — викна Павлицки.

— Не, и продукти не взема! Виж, масло, яйца или салам. Не е той от хитрите.

Лекарят стисна зъби. Когато пристигна в имението, ни най-малко не укори господин Киякович, но на връщане накара Игнаци да отбие към воденицата.

Пред воденицата, по-скоро на двора, пред пристройката, имаше петнайсетина каруци. Разпрегнатите коне скубваха от време на време сено. В колите лежаха болни. Седем-осем селяни, насядали върху гредите до обора, пушеха цигари.

— Къде е този… знахар? — провикна се доктор Павлицки.

Единият от мъжете стана и посочи вратата.

— В стаята, господине!…

Лекарят скочи от двуколката и блъсна вратата. Още в пруста го лъхна неприятната миризма на ютени ботуши, катран и кисело зеле. В стаята беше непоносимо задушно. Купища вещи и мръсотия се търкаляха по пода, по прозорците, навсякъде… Предвижданията на лекаря се оправдаха. До стената седеше жена с явни признаци на жълтеница. Грамаден широкоплещест брадат мъж с прошарена коса се бе навел над масата и смесваше върху мръсна кърпа някакви сушени билки.

— Ти ли си знахарят? — попита рязко доктор Павлицки.

— Аз съм работник във воденицата — кратко отвърна Антони и погледна недоволно новодошлия.

— Но се осмеляваш да лекуваш! Да тровиш хората! Знаеш ли, че за такова нещо се отива в затвор?!

— Какво искате и кой сте? — попита спокойно знахарят.

— Аз съм лекар, доктор по медицина. И не си въобразявай, че ще търпя ти да тровиш народа.

Знахарят свърши с билките, върза ги в кърпата, подаде вързопчето на жената с думите:

— Две щипки на четвърт вода и както казах: да се пие горещо. На гладно, половината сутрин, другата половина вечер. Разбра ли?

— Разбрах.

— Хайде, сбогом.

Женицата благодари и пъшкайки, излезе. Знахарят седна на пейката и се обърна към лекаря:

— Та кого съм отровил, господине?

— Всички тровиш!

— Не е вярно, господине. Нито един не е умрял.

— Не е умрял ли?! Но ще умре! Тровиш бавно организмите им. Това е престъпление! Разбираш ли? Престъпление! И аз няма да го допусна! Нямам право да си затварям очите. В такава мръсотия, в такава смрад? По ръцете ти има повече зараза, отколкото в цяла инфекциозна болница!

Той се огледа с отвращение.

— Помни какво ти казвам: ако не преустановиш престъпната си практика, ще те вкарат в затвора!

Знахарят едва забележимо вдигна рамене.

— Какво да се прави. Нищо лошо не върша. В затвора, казвате? Какво пък, и затворът е за хора, не за кучета. Но не ми се сърдете, господин докторе.

— Само те предупреждавам! И те съветвам да престанеш. Съветвам те!

Закани му се с пръст и излезе. С удоволствие пое чистия въздух. Игнаци от капрата му хвърли ироничен поглед. Доктор Павлицки вече се бе настанил в двуколката, когато на прага на воденицата видя своя бивш пациент Васил. Чакаше, изглежда, точно него, защото се поклони и тръгна към двуколката.

— Добър ден, господин докторе.

Вървеше уверено. Стоеше изправен и гледаше лекаря право в очите.

— Виждате ли, господин докторе, оздравях — заяви гордо. — Слава богу, оздравях. Антони ме излекува. А вие казахте, че за мене нямало никаква надежда. За цял живот искахте сакат да ме оставите.

— И как те излекува? — попита с нескриван гняв лекарят.

— Ами веднага позна, че костите са лошо наместени. Счупи ги и ги намести наново. Сега мога и да танцувам.

— В такъв случай… моите поздравления — смотолеви лекарят и викна на кочияша: — Тръгвай!

Из целия път го гнетяха лоши мисли. Когато стигна вкъщи, вече бяха обядвали. Семейството му обаче се върна на масата, за да му прави компания. Гълташе бързо сухото печено месо, за да не разберат, че не му е вкусно. Старата Марциша, която преди трийсетина години беше го учила да ходи, се въртеше насам-натам, погълната от работа. Баща му жално поглеждаше към вестника, който тъкмо беше започнала да му чете Камила. Преди три седмици бе счупил очилата си, а нямаха пари за нови. Камила беше с една избеляла рокля и изглеждаше жалка и стара, майка му се мъчеше да прикрие с нежна усмивка страданието, изписано на лицето й. Месец кални бани щяха да я закрепят за дълго.

— Боже, боже — мислеше си доктор Павлицки, докато ядеше от компота разварените ябълки. — Толкова ги обичам, за тях съм готов на всичко, но всеки ден, всеки час да гледам мизерията им, това е свръх силите ми.

Струваше му се, че във всеки жест и дума, във всяко кътче на това бедно жилище се крият горчиви упреци към него. Колко надежди свързваха те с неговото бъдеще, с лекарската му практика, с доходите. А ето че вече цяла година седят в тази затънтена дупка и едва свързват двата края.

Ако можеше да се измъкне нанякъде! Трудностите не го плашеха. Би отишъл в Африка, дори в Гренландия. Но тук те ще умрат от глад. Предусещаше, че в широкия свят го чака успех, кариера, парѝ, но много добре знаеше, че никога няма да се осмели да направи решителната крачка. Беше роб на чувствата си, искрени и дълбоки. Тези чувства бяха го приковали към тях, към родителите, сестрата и дори старата Марциша, бяха го приковали като с вериги към малката дървена къщичка в малкия жалък град…

И колкото повече затъваше в тресавището на тази безнадеждна вегетация, толкова по-трогателно и ревностно се стараеше да не издаде отчаянието си пред своите близки. Колко им беше благодарен, че и те с нищо не показваха разочарованието си. Но го измъчваха мислите им, мислите, които сигурно се пораждаха в тях. Те по някакъв тайнствен начин проникваха навсякъде вкъщи, изпълваха въздуха с безнадеждна тъга, която не можеше да разсее дори най-сполучливият престорен смях и най-шумно изразеното доволство.

— Бях при оня знахар — започна Павлицки. — Казах му някои истини и го посъветвах, докато е време да престане тази своя дейност.

— Вярно ли е — обади се Камила, — че пациентите му не били малко?

— Малко ли? — засмя се той. — Да имах една десета от тях, една десета да…

Не довърши, прехапа устни.

Майка му започна бързо, много бързо да говори за котката Баша, че се била завряла някъде, а в сряда Кожицки имал имен ден, за кравата на свещеника, която давала невероятно много мляко.

Но Павлицки не я чуваше. Всичко в него кипеше, кръвта му пулсираше в слепоочията. Изведнъж отмести рязко недоизпитата чаша чай и скочи.

— А знаете ли защо той има повече пациенти? — извика. — Знаете ли?…

Срещна изплашените им погледи, но не можа да се овладее.

— Защото той може да лекува, а аз не мога!

— Юрек! — простена майка му.

— Да! Да! Не мога!

— Какво говориш?!

— Помните ли воденичарчето, дето си беше счупило краката? Помните го, нали?… Представете си, наместил съм ги лошо. Да, лошо. Аз не можах да се справя, а знахарят ги оправил!

Бащата сложи ръка на рамото му.

— Успокой се, Юрек. Това още нищо не означава. Не си хирург. А като интернист не си длъжен да разбираш нещо, което… не ти е специалност.

Доктор Павлицки се разсмя.

— Разбира се! Разбира се! Не съм хирург. Но този знахар, дявол да го вземе, също не е. Един нищо и никакъв селянин! Най-обикновен ратай при воденичаря… Но на мене ми дойде до гуша! Все ми е едно! Няма да позволя да гладуваме! Ще видите! Ще видите, че и аз мога да се боря!

Излезе и тресна вратата.

Осма глава

В градчето Радолишки, там, където тясната уличка, наречена Наполеон, излиза на площад Втори пазар, кръстен площад Независимост, има една едноетажна къща от червени тухли, в партера на която се помещават четири магазинчета. Най-голямо и най-представително е ъгловото, собственост на госпожа Михалина Шкопкова. В магазинчето се продават книжарски стоки, гербови и пощенски марки, панделки и ширити, копчета, с една дума, кинкалерия и пасмантерия, както и тютюн и цигари.

При всяко идване в Радолишки Антони Кошиба се запасяваше с тютюн, цигарена хартия и кибрит именно от магазинчето на госпожа Шкопкова, оттам купуваше и копринените конци.

Шкопкова рядко беше в магазина. Най-често в пазарните дни, в четвъртък. Бе затънала до гуша в домакинска работа, тъй като имаше четири деца и доста голямо стопанство. В магазина я заместваше едно младо момиче, сираче, което за квартира, храна и десет злоти месечно изпълняваше честно и съвестно задълженията на продавачка.

Госпожа Шкопкова умееше да оцени и другите й достойнства, а преди всичко това, че клиентите обичаха Мариша. Обичаха я, защото с всички беше внимателна, усмихната, услужлива, а и наистина хубава. Мнозина порядъчни клиенти, няма защо да се крие, идваха в магазина на госпожа Шкопкова да си поприказват с Мариша, да се пошегуват и да спечелят нейното благоразположение. Помощник-аптекарят, общинският секретар, племенникът на свещеника, земевладелци от околността, инженери от фабриката — никой не изпускаше случай да намине за кутия цигари или пощенски картички.

— А ти, Мариша, внимавай — казваше й Шкопкова. — На кой да е, а особено на женените, не обръщай внимание, но ако се случи някое подходящо момче, дето да ти се харесва, тогава бъди хитра. От такова нещо и женитба може да излезе.

Мариша се смееше.

— Има време.

— На нас жените времето ни винаги е малко да си намерим мъж. А ти скоро ще навършиш двайсет години. Време ти е! На твоите години имах вече тригодишен син. Само да не хлътнеш по кой да е и да не хвърчиш много нависоко, че ще се опариш. Слушай какво ти казвам!… Например господарчето с мотоциклета! Идва-идва, ама и през ум не му минава да се ожени за тебе. Познавам ги аз тях! Познавам! Ще повърти очи, ръчичката ще ти подържи, ще въздиша, а после… за смях пред хората ще те направи! Не си навличай беля на главата.

— Моля ви, какво говорите! — смееше се Мариша. — Не съм и помислила за такова нещо.

— Хайде, хайде! Баща му е голям човек. Собственик е на имение и на фабрика. Сина си ще ожени за някоя графиня. Запомни ми думата.

— Разбира се. Но аз наистина, нищо… Защо ми говорите тъкмо за него. Ако съм хвърлила око на някого от клиентите — добави тя шеговито, — това е само старият знахар от воденицата.

Вярно си беше. Мариша наистина обичаше Антони Кошиба. Бе привлякъл вниманието й преди всичко с онова, което вършеше. В градчето се приказваха чудеса за него. Едни разправяха, че докоснел ли някого, оздравявал, дори да бил на косъм от смъртта, че бил продал душата си на дявола, други пък, че силата си бил получил от Ченстоховската богородица[9]; говореше се, че лекувал безплатно, дори, че знаел такива билки, дето изпиеш ли ги, се влюбваш в онзи, който ти ги е дал. Освен това той беше винаги тъжен, мълчалив и имаше много добри очи. А и се държеше не като другите прости хора. Не плюеше по пода, не псуваше, не ровеше из стоката. Идваше, сваляше си шапката, казваше бързо какво иска, плащаше, промърморваше:

— Благодаря, госпожице — и излизаше.

Така беше до един мартенски ден, когато неочаквано рукна дъжд. Знахарят тъкмо беше в магазина, дъждът се усилваше.

Погледна през прозореца и попита:

— Ще ми позволите ли да остана, докато премине дъждът?…

— Моля. Разбира се. Седнете.

Изтича иззад щанда и му подаде стол.

— Как ще тръгнете в такъв дъжд — добави. — А и живеете далеко. Вир-вода ще станете, докато стигнете до воденицата.

Той се усмихна.

— Значи знаете, че съм от воденицата?

— Зная — кимна тя. — Вие сте знахарят. Всички тук ви познават. Но сигурно не сте от този край, защото говорите различно от другите, имате друго произношение.

— Аз съм отдалече, от Кралството[10].

— И майка ми беше оттам.

— Госпожа Шкопкова ли?

— Не, моята майка.

— Не сте ли дъщеря на собственичката на магазина?

— Не. Работя при нея.

— А майка ви къде е?

— Почина. Преди четири години… от туберкулоза.

Очите й се насълзиха, а след малко добави:

— Ако тогава бяхте в нашия край, може би щяхте да я излекувате… Горката мама, допускала ли е, че ще имам такава съдба. Но вие да не помислите, че се оплаквам. О, не! Госпожа Шкопкова е много добра с мене. И в крайна сметка нищо не ми липсва… Освен книги и… пиано.

— А баща ви?

— Баща ми беше лесничей в имението на княгиня Дубанцева. В Одринецката гора. Ах, каква красота беше! Баща ми там почина. Бях малко момиченце… Останахме с мама сами. Горката ми майчица трябваше много да работи. Шиеше, даваше уроци по музика. Отначало живяхме в Браслав, после в Швенчани, а накрая тук, в Радолишки. Мама почина тук и аз останах сам-самичка на този свят. Грижеше се за мене бившият енорийски свещеник, но когато го преместиха, той ме повери на госпожа Шкопкова. Има доста добри хора, но си е тежко да нямаш нито един истински близък човек.

Знахарят поклати глава.

— И аз съм го изпитал.

— И вие ли нямате семейство?

— И аз.

— Никого ли?

— Никого.

— Но имате поне обичта на хората, защото ги спасявате. Човек сигурно изпитва истинско удовлетворение, като помага на ближните, като облекчава страданията им. Тогава той се чувствува действително нужен, полезен. Нали няма да ми се смеете, ако ви призная, че от дете си мечтая да стана лекарка. Ако мама беше жива… Бях се подготвила да взема изпитите за шести клас и щях да заминавам да уча в гимназията във Вилно.

Усмихна се тъжно и махна с ръка.

— Ама стига толкова.

— Значи вие имате образование?

— Искаше ми се да имам. Но вече е късно. Слава богу, че поне хлябът ми е осигурен.

На щанда беше оставено някакво ръкоделие — салфетка с пъстри цветя. Момичето я взе и започна да бродира.

— Мога да припечеля дори за рокли и разни дреболии. Виждате ли, бродирам. Това е за госпожа Хермановичова от Пяски.

— Хубаво бродирате.

— Мама ме научи.

Побъбриха още около половин час. Когато дъждът спря, знахарят се сбогува и тръгна. От този ден обаче той все по-често се отбиваше в магазинчето на Шкопкова и оставаше дълго на приказки. Обикна силно госпожица Мариша. Голямо удоволствие му доставяше да я вижда, да гледа оживеното й личице, нежните ръце, светлите, гладко сресани коси. Гласът и беше чист и мелодичен, големите й сини очи гледаха искрено, а при това чувствуваше, че и тя го обича.

Във воденицата както обикновено пред жетва нямаше много работа. Пролетта бе извела хората по нивите, та нямаха време нито за боледуване, нито за лекуване. Тогава и пациенти не прииждаха така масово. Затова през ден, през два Антони ходеше до градчето. Не молеше вече никого да му купува едно-друго, което, разбира се, направи впечатление на семейството на Прокоп Мелник.

— Нещо те тегли тебе в Радолишки — казваше язвително Зоня.

— Какво има да го тегли — шегуваше се Васил. — Сигур някоя жена ще е.

— Я млъквай, умнико — измърморваше недоволен Антони.

Но тъй като на село нищо не остава скрито, скоро всички знаеха, че Антони с часове се заседява в магазина на госпожа Шкопкова.

— Какво от това — вдигна рамене Прокоп, когато Зоня му го каза, — мъжка работа. Шкопкова си я бива. Не е стара, пък и пари има. И търговка е. А ти какво си вреш носа, дето не ти е работа.

Един ден във воденицата пристигна пътуващ търговец. Разтвори вързопите, а цялото семейство се струпа и започна да се чуди на съдържанието им. Какво ли нямаше там! И тънки фабрични платна, и пъстри басми, и кожени градски чанти, и гривни, и разни гердани. Истинско богатство.

Жените писукаха, дъхът им спираше от захлас, всичко оглеждаха, мереха, опипваха. И ожесточено се пазаряха, а никак не им беше лесно, защото търговецът вземаше не само пари, но и лен, вълна, сушени гъби, мед.

Антони наблюдаваше отстрани, а когато жените най-сетне се успокоиха, и той надзърна във вързопите. Не рови дълго. Избра парче копринен плат за рокля и една широка сребърна гривна с някакви зелени стъкълца. Сума ленени чилета и голяма къделя вълна трябваше да даде на търговеца за тях.

Зоня чак на петна стана — захласна се в сделката. Не се съмняваше, че са за нея. Олга пък беше убедена, че Антони ги купува за Наталка.

Но и двете се лъжеха. На другия ден по пладне знахарят потегли към градчето с вързоп под мишницата. И двете го видяха през прозореца и по-избухливата Зоня започна да кълне:

— За оная стара крастава жаба, за оная крава! Дано краката си да строши, дано!

Но Антони стигна до градчето здрав и читав. Погледна през прозореца в магазина и тъй като вътре имаше някаква жена, изчака да си тръгне и чак тогава влезе. Госпожица Мариша го посрещна сърдечно както винаги:

— Времето е чудесно, чичо! Топло, сякаш е лято.

Кой знае защо, му викаше чичо. Така си бе наумила. Другите млади момичета из този край се страхуваха от Антони, а тя не изпитваше никакъв страх. Напротив, вярваше в добротата му и възмутено протестираше винаги, когато някой намекваше, че знахарят във воденицата си имал вземане-даване с дявола.

— Който се е свързал със злия дух — казваше тя, — причинява злини на хората и живее непочтено. А за знахаря никой не може лоша дума да каже.

Няма видими причини едно човешко същество да изпитва симпатии към друго. Това идва неизвестно откъде, от въздуха, тоест отвън. И Мариша не знаеше защо обикна знахаря. Стигаше й радостта, отбиеше ли се в магазина. Този ден радостта й беше още по-голяма, защото имаше една молба към него.

— Колко хубаво, че дойдохте, чичо Антони — каза тя усмихната. — Искам да злоупотребя с добрината ви.

— Как така да злоупотребите, госпожице?

— Първо ми обещайте, че ще изпълните онова, за което ще ви помоля.

Той поглади брада и я погледна в очите.

— Всичко, което е по силите ми.

— Горещо благодаря! Тук, на Кошчелна, живее една старица. Много е бедна. Напоследък краката й така отекоха, че не може да ходи. Моля ви, отбийте се при нея и я посъветвайте какво да прави.

— Добре — усмихна се той. — Ще отида, макар че аз не ходя по къщите. Но нищо не се прави даром.

— Тя е много бедна — започна смутено Мариша.

— Не става дума за нея — прекъсна я той, — за отплата вие трябва да ми направите удоволствие да приемете този подарък.

И той остави пакета на тезгяха.

— Какво е това? — изненада се тя.

— Вижте го. Не е много, но ще свърши някаква работа.

Тя разви пакета и се изчерви.

— Плат… И гривна…

— Носете ги със здраве и радост.

Тя поклати глава.

— Не мога да ги приема. Не, не! Как така?… Защо ми правите такива подаръци?

— Ще ми откажете ли? — попита тихо.

— Но как мога да приема… И защо?

— Бъдете така добра, госпожице. Вземете ги. Роклята и украшението ще ви свършат някаква работа, а за мене ще е голяма радост. Все едно давам част от сърцето си. Не бива да отказвате. От благодарност го правя. От благодарност, че като се отбия тук, някак ми поолеква.

— Но това сигурно е скъпо!

— Какво значи скъпо — махна той с ръка. — Нали знаете, че аз нямам нужда от нищо… тоест… така си мислех доскоро, че нищо не ми трябва, а излиза, че и аз си имам приумици, ще ми се това-онова… Ето на̀, наумих си, че трябва да си имам някого, някоя добра душа, та сетя ли се за нея, по-леко да ми стане на сърцето. Остарявам вече. А на стари години човек търси топлинка. Вас ви обикнах искрено. Хайде, вземете! Не е важен подаръкът, а че е от сърце. Вземете! И двамата сме самотни, но моята самота е по-лоша, защото съм стар. Позволете ми поне от време на време да покажа някак, че ви желая доброто.

Момичето беше трогнато. Протегна ръце към него и стисна силно големите му, отрудени длани.

— Благодаря, много благодаря, чичо Антони. Не съм го заслужила, но благодаря.

Когато вечерта се върна вкъщи, показа подаръците на госпожа Шкопкова.

— Колко е добър, госпожо — рече. — Каква съм му аз, чуждо момиче. Неудобно ми беше да ги приема, но знаех, че отказът ми много ще го натъжи.

— Я виж ти — поклати глава Шкопкова. — Внимавай да не се сбъдне предсказанието ти.

— Какво предсказание?

— Че щял да се ожени за тебе.

Мариша се разсмя.

— Какво говорите! Личи, че не го познавате! Той е възрастен и такива неща и през ум не му минават. А всъщност — натърти тя — сигурно е по-добър от мнозина млади.

И думите й бяха почти искрени. Почти, защото познаваше един млад мъж, който много й харесваше. Познанството им започна също в магазинчето, но отдавна, преди две години. Беше младият Чински, синът на собственика на Людвиково. Цяла година го нямаше. Следваше инженерство. Но лятото прекарваше винаги в Людвиково и често прескачаше до Радолишки. Понякога с родителите си с автомобила или с красива каляска и тогава изтичваше само за миг до магазина на госпожа Шкопкова, друг път сам на кон или с мотоциклета. И се застояваше с часове в магазина.

Младежът беше пъргав, буен и толкова хубав, че втори като него Мариша не бе виждала в живота си. Висок, строен, мургав, с бронзов загар. Само очите му бяха сини като нейните, иначе щеше да прилича на циганин. При това беше енергичен, весел, шумен, влезеше ли, сякаш изпълваше целия магазин. Смееше се, пееше нови мелодии (много хубаво пееше!), показваше й разни фокуси. Веднъж дори скочи с изпънати крака върху тезгяха и предизвика възмущението на шофьора, който тъкмо бе дошъл да го взима.

Но тя най-много обичаше да й разказва. Беше още млад, само със седем години по-голям от нея, но, божичко, какво ли не беше видял, къде ли не беше успял да отиде! Бе обиколил почти цяла Европа. Бил е в Америка и на разни екзотични острови. И как разказваше! А имаше какво да разказва, защото с буйния си характер се излагаше на какви ли не приключения. Сипеше ги едно след друго като из ведро.

Може би щеше да го подозира, че си ги измисля, ако в цялата околност не се говореше за неговите авантюри и ако не беше всеизвестно колко неприятности има старият Чински със сина си. Веднъж на панаира в Радолишки влязъл с коня в кръчмата и там се скарал с младия Жарновски от Велишково, след което се дуелирали. Друг път спрял влака сред полето, като запалил голям огън върху релсите. Какво ли не приказваха в околията за него, но нямаше нищо, което да го очерня или да го кара да се срамува.

Освен историите по женската част. Говореше се, че не прощавал на никоя, че флиртувал с всяка срещната и че не една си е изплакала очите заради него.

Но Мариша не вярваше на клюките. Не им вярваше по две причини. Първо, не искаше да вярва, и второ, имаше доказателства. Господин Лешек не обръщаше внимание на жените. Самата тя го беше наблюдавала. Колкото пъти останеше по-дълго в магазина, всички местни красавици се изреждаха да влизат. Мернеха ли коня или мотоциклета му пред магазина, като луди тичаха към къщи, издокарваха се с най-хубавите си рокли, навиваха си букли, слагаха си най-красивата шапка и пристигаха я за пощенски картички, я за пликове или листа за писма.

На Мариша й ставаше смешно, понеже младият Чински изобщо не ги поглеждаше.

— Вие привличате клиенти, господин Лешек — казваше му тя, когато оставаха отново сами. — Госпожа Шкопкова трябва да ви бъде благодарна.

— Ако дойде още една, ще й се изплезя! — заканваше се той и се правеше на ядосан.

Не щеш ли, само след пет минути цъфна жената на аптекаря. Беше наконтена като за бал и парфюмирана така, че в магазина просто не се дишаше. Чински наистина не се изплези, но без да му мисли много, направи нещо още по-лошо: закиха. И като започна да киха, не спря, докато напарфюмираната дама, пламнала от гняв, почти в несвяст, не излетя като стрела от магазина.

Оттогава тя така намрази Мариша, че колкото пъти срещнеше госпожа Шкопкова, я уверяваше, че докато в магазина работи това отвратително момиче, нямало за пукнат грош покупка да направи.

Госпожа Шкопкова се безпокоеше от загубата на една клиентка, дори смъмри Мариша, без сама да знае защо, ей така, за всеки случай, но не я уволни.

Жената на аптекаря, макар и вече на години, беше безспорно красива. Но господин Лешек не обръщаше внимание и на по-млади, дори на такива, които се обличаха елегантно и бяха от добри семейства, като племенницата на свещеника, дъщерята на пътния инженер или госпожица Павлицка, сестрата на лекаря. Това, разбира се, ласкаеше Мариша. Ласкаеше я още повече, че Лешек беше ужасно горделив, нещо, което тя смяташе за голям негов недостатък. Докато с нея се държеше непринудено и весело, с другите беше рязък и надменен. Разговаряше като с равни само с богатите земевладелци от околността, на останалите гледаше отвисоко. Често повтаряше, че майка му е от графски род, а баща му имал магнатско, сенаторско потекло и че в цялото воеводство, като се изключат Радживилови и Тишкевичови, никои други нямали право да си вирят носа повече от Чински.

Веднъж Мариша не издържа и му каза с иронична усмивка:

— Гледката е много забавна: такъв млад, високопоставен господин да вири нос, за да се хареса на някаква си бедна продавачка.

Тогава той се смути и започна да я уверява, че изобщо не е имал подобно намерение.

— Госпожице Мариша, не мислете, че съм чак толкова глупав сноб.

— Не мисля — отвърна хладно тя. — Затова пък си мисля, че много тактично подчертавате обществената разлика, която съществува между вас и мене.

— Госпожице Мариша!

— … и благоволението, което ми оказвате, като губите ценното си време в разговори с една глуповата и бедна продавачка в малко градче…

— Госпожице Мариша! Вие ще ме подлудите!

— Нямам такова намерение, господине. Мой дълг е да бъда любезна с клиентите. И затова сега моля да ме извините, защото трябва да помета магазина, а прахът може да навреди на скъпоценното ви здраве, да не говорим за лондонския ви костюм.

— И това го казвате вие? — скочи той пребледнял.

— Да, господине.

— Госпожице Мариша!

— Може би желаете да ви опаковам още нещо? — наведе се тя над тезгяха с престорена усмивка.

Чински с все сила шибна ботуша си с камшика.

— Сам ще се опаковам и ще се пратя по дяволите! Сбогом! Скоро няма да ме видите!

— На добър път…

— По дяволите! — изруга той.

Излетя от магазина, скочи на седлото и подкара коня направо в галоп. Тя видя през прозореца как профуча като луд по непавирания площад Независимост, вдигайки облаци прах.

Седна и се замисли. Чувствуваше, че е постъпила правилно, този горделивец си заслужаваше подобен урок, но въпреки това й беше мъчно.

— Няма да го видя скоро… Сигурно никога — въздъхна. — Е, така да е. Може би е по-добре.

На следващия ден в осем, когато дойде да отвори магазина, пред вратата вече чакаше горският пазач от Людвиково. Носеше писмо. В писмото младият Чински пишеше, че цялата му ваканция била провалена, и то заради нея, че не е очаквал такова нещо, че най-погрешно е разбрала намеренията му, че е твърде огорчен и обиден, но понеже и той се бил държал неучтиво, смятал за свой дълг да й се извини.

„За да удавя горчивите спомени — пишеше в заключение, — заминавам за Вилно и така ще пия, че сигурно ще ме вземат дяволите, както самата вие пожелахте.“

— Ще има ли отговор, госпожице? — попита горският.

Тя се замисли. Не, защо да му пише? Кому е нужно всичко това?

— Отговор няма да има — рече. — Предайте на господаря си, че му пожелавам всичко хубаво.

Минаха три седмици, а Чински не се появи. Беше й мъчничко, дори си гадаеше дали ще се върне и ще се отбие в магазина. Тогава получи телеграма. Не можеше да повярва на очите си: беше първата телеграма в живота й. Беше изпратена от Криница и гласеше:

„Светът е скучен стоп, животът нищо не струва стоп, жената на аптекаря още ли се парфюмира стоп, вие сте най-хубавото момиче в централна Европа стоп, жалко стоп.

Лех.“

След три дни в Радолишки запърпори мотоциклетът, възвестявайки на цялото градче, че младият Чински се е завърнал в родния край. Мариша едва смогна да се погледне в огледалото и да поправи косата си и той беше вече в магазина.

Всъщност тя му беше много благодарна, че дойде, но не го показа. Страхуваше се, да не би да си помисли, че държи на неговото присъствие. Това отново го ядоса и провали очакваната мила среща.

След няколко общи фрази той каза:

— Вие осъждате моя снобизъм, но снобите имат едно положително качество: те съумяват да бъдат любезни, дори когато нямат особено желание.

Искаше й се да го увери, че в отношението й към него няма място за принудена любезност, че със завръщането си и с мислите за нея там, в Криница, й е доставил голяма радост… Но вместо това процеди:

— Зная, че вашата любезност е именно от такова естество.

Той я стрелна с омраза.

— О, да! Имате право!…

— Не се съмнявам.

— Толкова по-добре.

— Единственото, което ме учудва, е, че полагате усилия.

Той се засмя подигравателно, поне на него му се искаше да бъде така.

— О, съвсем не. Става от само себе си. Виждате ли, възпитанието е вкоренило у мене формите на приличие в общуването с хората…

Момичето наведе глава.

— Възхищавам ви се.

Той рязко й обърна гръб. Не виждаше лицето му, но беше сигурна, че стиска зъби.

За пореден път най-горещо желаеше да се помирят. Разбираше, че сега трябва да каже нещо мило, че не е справедлива с него, че наистина повече няма да се върне, ако не чуе от нея дружелюбна дума. Разбираше го, но не можеше да се признае за победена.

— Сбогом, госпожице — каза той и без да чака отговор, бързо излезе.

Мариша не се разплака само защото в същия момент в магазина влезе някаква клиентка.

Всичко това се случи миналата година. До края на ваканцията той нито веднъж не се появи в Радолишки. После дойде зима, дълга зима, а след нея пролетта. За младия Чински, както винаги, се чуваше от време на време по някоя клюка, до Мариша стигаше една или друга вест. Говореше се, че бил на практика в чужбина. Щял да се жени за някаква баронеса от Познанско, родителите й дори били направили посещение в Людвиково.

Мариша приемаше всичко това доста безразлично. Винаги си бе давала сметка, че не може да храни никакви надежди по отношение на младия Чински. Освен това като че му беше и малко сърдита.

През зимата в Радолишки пристигна кино. Инсталираха го под навеса на пожарната охрана, където въпреки пронизващия студ не липсваше публика и трите вечери. Прожектираха американски филми и госпожа Шкопкова, макар и да беше слушала проповедите, в които се порицаваше развратът на висшето общество, показван по филмите, реши да види най-сетне със собствените си очи този разврат и да прецени до каква степен е възмутителен. Страхуваше се, че много неща няма да разбере, затова взе със себе си Мариша както заради образованието й, така и заради факта, че вече беше гледала филми.

Мариша наистина беше ходила на кино в по-големите градчета Браслав и Швенчани, но тогава беше още дете. Сега тя вече разсъждаваше върху съдържанието на филмите и единият особено много й хареса. Това беше историята на селско момиче, на което никой в родния край не обръща внимание. Минава за подплашено, бедно създание. Но когато попада в големия град, в един огромен магазин с хиляди клиенти дневно, я вижда и се влюбва в нея известен и богат художник, който съумява да оцени красотата, чара и човешките й достойнства.

— Да — мислеше меланхолично Мариша. — Това може да е възможно в големия град, но ако си беше останала на село, тежко̀ й.

А за себе си знаеше, че никога няма да се измъкне оттука. Щом е така… кой би могъл да бъде мъжът, който ще я обикне и вземе за жена?… Имаше достатъчно здрав разум, за да не слага в сметката нито за миг сина на господаря от Людвиково. Нито родителите му ще се съгласят, нито на него ще му хрумне, нито пък и тя самата би искала да стане жена на такъв човек. Пакетите на роднините и близките му носеше до каляските, как ще почнат, ако стане нещо, да се отнасят с нея като с равна.

Съвсем иначе би си представяла своето бъдеще, ако господин Лешек беше обикновен беден чиновник или занаятчия, че дори и земевладелец.

— О, съвсем друго щеше да е тогава.

Смяташе го за образец на мъжка красота. На нито една снимка от филм, на нито една пощенска картичка в магазина (а колко много бяха!) не бе виждала толкова привлекателен мъж. Харесваше й се във всяко отношение. Дори гордостта и самонадеяността му не бяха чак такъв недостатък, пред който в краен случай не можеш да си затвориш очите. Всъщност ако беше един обикновен човек, отдаден на работата си, сигурно нямаше така да вири нос.

Дойде пролетта и ако Мариша се сещаше за младия Чински, той беше само герой от мечтите й, а не бъдещият собственик на Людвиково.

Този образ не заемаше във въображението й кой знае какво място, но си беше там постоянно и непоклатимо. Толкова непоклатимо, че нямаше свободно място за други. Не бяха малко младите мъже в околността, които обръщаха внимание на Мариша и не скриваха възхищението си от нея. Това обаче не й правеше голямо впечатление.

Дойде юни, зноен и пищен юни. Градчето сред развълнуваното зелено море на житата приличаше на букет от масивни сребристи тополи, липи и брези, под които се гушеха като скромни цветя белите и червените къщички, едва забележими, тъй като и те бяха потънали сред жасмин, люляк и спиреа. Когато в празник човек се връщаше от дълга разходка, струваше му се, че няма по-тихо и по-красиво кътче. Отдалече не се виждаха неравните, непавирани улици, нито купищата боклуци по дворовете и излежаващите се в локвите свине.

Слънцето блестеше на чистото небе, от полята повяваше ухаещ нежен вятър, а на сърцето беше леко и радостно.

В делнични дни затваряха магазина едва след седем часа. А вътре беше непоносима горещина. Наскоро засадените откъм площада млади дръвчета хвърляха оскъдна или никаква сянка, стените се нагряваха така, че денем тютюневите изделия трябваше да се свалят в мазето, за да не съхнат. Затова вечер Мариша бързо затваряше магазина и преди да се върне вкъщи, изтичваше до Жвирувка. Беше една плитка речица, която лете можеше да преджапа и кокошка, без да си намокри перушината, но на две места, преди шосето и зад църквата, се разширяваше и образуваше два кръгли и достатъчно дълбоки вира. Преди шосето се къпеха мъжете, а зад църквата жените, главно младите момичета.

След къпането имаше достатъчно време да помогне на Шкопкова в стопанството, а после да седне с някоя книга. Мариша отдавна беше прочела всички книги в библиотеката на енорийската църква, прочела беше и всичко от библиотечката на местното основно училище. Но понякога се случваше да вземе някой роман или стихосбирка от малцината интелигенти тук. Все изпитваше глад за книги. Много от тях знаеше кажи-речи наизуст, дори и две френски и една немска, които четеше по-често, за да си поддържа познанията по езиците.

Френската книга беше стар и изпокъсан том стихове от Мюсе, собственост на бившия енорийски свещеник. Веднъж, тъкмо когато я държеше в ръка, в магазина влезе един стар и мил гост, знахарят от воденицата.

— Какво четеш, момичето ми? — попита той просто така.

— Поезия, великолепна поезия… Стихове. Но френски.

— Френски ли?…

— Да, чичо. От Мюсе са.

Знахарят обърна книгата към себе си, наведе се над нея и на Мариша й се стори, че се мъчи да чете. Устните му едва забележимо се движеха, но след малко се изправи.

Беше блед, а очите му сякаш помътняха.

— Какво ти е, чичо Антони? — запита тя учудена и малко изплашена.

— Нищо, нищо… — тръсна глава и се хвана за слепоочията.

— Поседни, чичо — изтича тя иззад тезгяха и му подаде стол. — Днес е ужасно горещо, сигурно ти призля.

— Не, не се безпокой. Вече ми мина.

— Слава богу. Уплаших се… А колкото до книгата, послушай, моля те, какъв великолепен език. Мисля, че човек и да не го знае, ще почувствува красотата му, особено в поезията.

Прелисти няколко страници и започна да чете. Ако поне за миг бе откъснала поглед от книгата, щеше веднага да забележи, че с Антони Кошиба става нещо лошо. Но си четеше за себе си. Наслаждаваше се на плавните и мелодични строфи, на лекотата на римите и на вълнуващите чувства на поета, който плаче над отчаянието на две сърца, разделени неумолимо от слепия каприз на съдбата и изгарящи в гаснещия огън на тъгата, тъга, която става единственият смисъл и причина за съществуването им.

Свърши и вдигна глава. Срещна втренчения безумен поглед на знахаря.

— Какво ти е? — скочи.

И тогава го чу да повтаря дума по дума последната строфа. Не можеше да греши, макар че той шепнеше дрезгаво и много тихо.

— Вие… вие… — започна тя, но той сякаш се опитваше да си припомни нещо и каза:

— Да… слепият каприз на съдбата. Като дърво, изтръгнато с корените… Какво беше… какво беше това…

Стана и залитна.

— Божичко! Чичо Антони! Чичо! — извика тя.

— Притъмнява ми — обади се, дишайки тежко. — Притъмнява ми, сякаш ей сега ще полудея… Какви са тия препускащи коне?… Защо бях дошъл… За тютюн… Кажи нещо, детето ми… Говори ми…

Повече с интуицията, отколкото с разума си тя разбра желанието му. Започна да говори бързо, че това са конете от Пяски, че сигурно госпожа Хермановичова е дошла да пазарува или да поръча литургия за душата на покойния си мъж, прави го всеки месец, че…

Нареждаше всичко, каквото й идваше наум, и същевременно държеше големите ръце на знахаря.

Постепенно се успокояваше. Сега седна, дишаше тежко. Донесе му чаша вода, която жадно изгълта, после изтича до мазето за тютюн и го опакова. Понеже наближаваше седем, реши да не го пусне да си отива сам.

— Остани още петнайсетина минутки, чичо Антони, после ще затворя магазина и ще те изпратя донякъде. Може ли?

— Защо, детето ми, сам ще си отида.

— Ще ми се да се поразходя.

— Добре — съгласи се безразлично.

— Ще запалиш ли една цигара?… Ще ти свия.

— Ще запаля — кимна.

Когато излязоха на шосето, започна постепенно да идва на себе си.

— От време на време получавам такива пристъпи — рече. — Сигурно е нещо мозъчно. Отдавна, много отдавна не беше ми се случвало.

— Дай, боже, да не се повтаря вече — усмихна му се мило. — Може от слънцето да е.

Той тръсна глава.

— Не, скъпо дете! Не е от слънцето.

— Тогава от какво?

Дълго мълча, после въздъхна:

— И аз не зная.

А след малко добави:

— И не ме питай, моля те, защото започна ли да мисля за това, да напрягам паметта си, може пак да ми прилошее.

— Добре, чичо Антони. Ще говорим за нещо друго.

— Не, няма нужда, момичето ми. Връщай се. Доста е пътят за малките ти крачета.

— Еее, никак не са малки. Но ако предпочиташ да останеш сам, чичо, аз ще се върна.

Той се спря, усмихна се, привлече я леко към себе си и внимателно я целуна по челото.

— Бог да те възнагради — рече тихо и тръгна.

Мариша пое обратно към града. Неочакваният жест и целувката на този човек не само не я огорчиха, но сякаш я успокоиха след случилото се. Още по-ясно почувствува, че в стария знахар беше намерила същество със златно и сродно сърце. Ах, беше сигурна, че никой в света не изпитва по-искрени и топли чувства към нея, че в случай на нещастие единствено той няма да й откаже помощта си.

Но разбра още, че този добър приятел има нужда от помощ, че сигурно го е сполетяло някакво голямо нещастие, че в него става нещо непроницаемо и тайнствено.

Пристъпът, на който стана свидетелка в магазина, й внушаваше хиляди фантастични предположения. Ако помислеше разумно, всяко от тях беше нелепо, но след като имаше да избира между делничното и невероятното, Мариша винаги предпочиташе да се спре на второто. Затова й се стори, че Антони Кошиба, знахарят от воденицата, е загадъчен романтичен герой, може би някой скрит под грубите селски дрехи княз или нещастник, който някога е извършил престъпление — разбира се, неволно или под натиска на силни чувства — и се е обрекъл да живее бедно и да върши добро на хората.

Не, тя не грешеше, не можеше да греши, защото беше чула ясно от неговите уста думите на френското стихотворение. Един прост селянин не би могъл да ги повтори. При това беше разбрал съдържанието на стиха! Как да си обясни човек подобно нещо?…

— Да предположим — разсъждаваше, — че в своето странствуване е стигнал до Франция или Белгия. Напълно възможно е. Мнозина селяни емигрират, а после се връщат.

Но една такава постановка на въпроса и такова разрешаване на загадката са твърде прозаични. Освен това ако е така, защо беше толкова потресен? Дали тук не се крие някаква трагедия… Стихотворението, без съмнение, му е напомнило нещо, събудило е болезнени спомени.

— Трябва да е някой необикновен човек — твърдо реши тя.

И с припомнянето на нови подробности увереността й ставаше все по-непоколебима, колкото повече предчувствието й се потвърждаваше. Така че поведението на този човек привидно, само привидно и външно, приличаше на поведението на другите обикновени хора. Неговата учтивост, безкористност…

Беше сигурна, че е попаднала по следите на голяма и вълнуваща тайна и реши да я разгадае. Още не знаеше как ще го направи, но знаеше, че няма да се успокои, докато не проникне в загадката докрай.

И тъкмо тогава настъпиха събития, които отвлякоха мислите и интереса й в съвсем друга посока.

Девета глава

Рано-рано една сутрин, приблизително в средата на юни, на площада спря голям син автомобил. В Радолишки всеки го познаваше и знаеше, че е собственост на господаря от Людвиково. Спря пред бакалията на Мордко Рабинов. От прозореца на магазинчето на Михалина Шкопкова се виждаше ясно как пръв слезе старият господин Чински, после госпожа Чинска и накрая синът им Лешек.

Мариша бързо се отдръпна от прозореца. Успя само да забележи, че младият инженер беше отслабнал още повече и беше облечен със светлосив костюм, в който изглеждаше по-изящно, отколкото преди.

Беше убедена, че вратата всеки момент ще се отвори и той ще влезе. С учудване установи, че сърцето й все по-бързо бие. Помисли, че сигурно се е изчервила и той веднага ще се сети, че е заради него.

Много пъти си беше представяла как ще го посрещне. Но сега, когато беше толкова близо, не можеше да си спомни нито един от вариантите. Знаеше, че се радва, до оглупяване се радва на неговото пристигане.

Седна зад тезгяха и забродира усърдно. Искаше, когато влезе, да я завари точно така.

— Най-добре е нищо да не замислям предварително — реши, — а да се държа в зависимост от това, как ще постъпи той. Може да влезе и само да поиска кутия цигари… Като обикновен клиент.

Би било отвратително от негова страна, само от подобна мисъл Мариша се натъжаваше, понеже сега по-силно от всякога беше убедена, че миналата есен се държа с него неучтиво и несправедливо.

— Дори да дойде за цигари — помисли си, — трябва да бъда любезна. Само по-бързо да идва!

Но той изобщо не дойде.

След четвърт час очакване внимателно застана до прозореца, за да установи, че Чински се качват в автомобила. Колата обърна и потегли към Людвиково.

— Замина — изрече на глас и в първия момент се натъжи неописуемо.

Едва вечерта, когато си легна и започна да обмисля станалото, стигна до извода, че това все още не означава нищо. Дори да е възнамерявал да се отбие при нея, може да не го е сторил, защото родителите му са бързали, а не е искал да им натрапва познанството си с нея, което положително не би им харесало. Заспа спокойно.

На другия ден около обед я наелектризира познатият шум на мотоциклета. Чуваше се отдалече. Мариша с учудване установи, че скоростта му сякаш не намалява. Действително мотоциклетът с вой прелетя през площада, мерна се пред прозореца и продължи нататък.

— Може да се върне? — самозалъгваше се съзнателно.

Стана напълно ясно, че я е забравил и няма ни най-малко намерение да я види отново.

— Значи така… — рече си. — Много добре…

Но не беше добре. Не можеше да бродира. Ръцете й трепереха. Няколко пъти болезнено убоде пръста си. Не можеше да мисли за нищо друго. Щом се понесе по шосето, беше сигурно, че е отишъл у семейство Зеновичови. Зеновичови са много богати и имат две дъщери за женене. Отдавна хората свързваха младия Чински с едната от тях. Но в такъв случай колко истина има в онзи слух за баронесата от Велкополска…

— Всъщност — мислеше с тъга, — боже мой! Какво ме интересува мене? Да се жени за която си иска. Пожелавам му да си намери най-подходящата и най-красивата жена. Но е отвратително от негова страна, че не влезе поне две думи да размени. Няма да го ухапя. И нищо не искам от него.

Чински се връщаше почти в седем. Вратата на магазина (съвсем случайно) беше отворена и Мариша (също случайно) стоеше на прага.

Мина край нея. Дори глава не обърна. Дори не я погледна.

— Може да е за добро — успокояваше се Мариша. — Госпожа Шкопкова е права, че не бива да се занимавам с него.

Тази вечер началникът на местната пощенска станция господин Собек беше приятно изненадан. Срещна госпожица Мариша, тръгнала за вкъщи, и когато й предложи да се поразходят до Трите круши, съгласи се, без да се замисли. В това нямаше да има нищо чудно, ако беше се случило, с което и да е друго момиче от Радолишки. Собек можеше смело да се причисли към мъжете, радващи се на успех сред женския пол. Беше млад, хубав, на държавна работа и с перспектива да направи кариера, защото беше всеизвестно, че чичо му бил голям човек в окръжната дирекция. Освен това чудесно свиреше на мандолина, на красивата си, инкрустирана със седеф мандолина, с която не се разделяше никога, освен по време на работа.

Тази мандолина, както и другите вече споменати достойнства на господин Собек привличаха младите госпожици като магнит. Всички, почти всички, с едно-единствено, и то много неприятно за Собек изключение. Мариша беше винаги учтива с него, но никога не проявяваше желание за по-близко познанство и неизменно отказваше да отидат заедно на пързалката, на разходка или на вечеринка.

Ако господин Собек беше от младежите с болни амбиции, отдавна да е престанал да досажда на Мариша. Беше обаче изключително порядъчно момче, не се поддаваше на настроения, не се оплакваше от липса на търпение и понеже се отличаваше с трайност на желанията, от време на време подновяваше предложенията си.

И този ден той се убеди, че е избрал разумна тактика.

Вървяха един до друг — по пътя, известен на всички млади и стари жители на Радолишки, пътя към Трите круши, по който старите някога, а младите сега се разхождаха на двойки и който жената на аптекаря ехидно наричаше Алеята на кравите, защото по него изкарваха на паша и кравите.

От прозорците на енорийския свещеник, откъдето той бдеше за морала на своите енориаши, пътят се виждаше като на длан, така че отчето приблизително точно можеше да определи колко двойки ще венчае през следващата година. И кои ще бъдат. Достатъчно беше да установи, че този или онзи момък се „движи“ на разходката винаги с една и съща госпожица. Простичко казано, „той ходи с нея“ и естествено за всички беше нещо като предизвестие за венчавка или в най-лошия случай проява на несъмнена любов. Защо тя се търсеше точно в ходенето, а не в стоенето, седенето или в друга разновидност на положението на човешкото тяло — никой в Радолишки не се замисляше над това, та камо ли господин Собек по време на първата си разходка с Мариша до Трите круши.

Той си мислеше единствено и изключително за госпожица Мариша, за това, че тя е бедна, но много образована и с по-добри обноски от другите, че без съмнение е по-хубава и че такава жена няма да посрами един държавен служител от какъвто и да е ранг. Мислите си изразяваше с тихичко подрънкване на инструмента (обичаше да нарича мандолината си точно така) на мелодията на модерното танго „Ще ме обикнеш ли нявга, Лолита, единствена ти на света“.

Въпреки че разбираше деликатния намек на тангото, въпреки че се досещаше за намеренията на този виртуоз, въпреки че изпитваше известна благодарност за неговото предпочитание, Мариша за съжаление не можеше да сподели настроението на партньора си. Съгласи се на разходка с господин Собек, за да се поразвлече, да убеди сама себе си, че е благородно момче, че не бива да страни от него, че е подходящ за неин съпруг. Дори идеален. Не пиеше, не вдигаше скандали, не се развяваше с мотоциклети и най-важното: отличаваше се с изключително постоянство. Не като някои други!… Какво от това, че не е много интелигентен, че не е с изискани маниери. Достойнствата му не са малко.

Но така или иначе нямаше полза от тези неоспорими аргументи, от най-добрите й желания, от разходката, която завърши чак след появата на луната, нямаше полза от романтиката, подсилена от музиката, нито пък от приказките. Мариша се върна вкъщи разочарована и тъжна, с решението никога повече да не ходи до Трите круши нито с господин Собек, нито с когото и да било.

През нощта сънува страшен сън. Себе си и младия Чински. Летяха с бясна скорост с мотоциклета, бягаха от пожар, който беше все подире им. Изведнъж пред тях се отвори пропаст, паднаха на каменисто дъно… Имаше много кръв и той рече:

— Умирам заради тебе.

Тя почувствува, че също умира, и започна да вика за помощ.

Когато отвори очи и дойде на себе си, видя госпожа Шкопкова, наведена над нея.

— Сънища — празна работа! В бога имай вяра! — рече й. — Какво сънува, та така викаше?

В първия момент Мариша искаше да разкаже съня си, но като се сети, че госпожа Шкопкова може да тълкува сънищата, предпочете да премълчи. Може сънят да означава нещо лошо за Чински, когото Шкопкова и без друго не обичаше. Нищо чудно при случай да му изтърси нещо неприятно.

— Викала ли съм?… И аз не зная защо — каза Мариша. — Може и да съм сънувала нещо. Сънищата лесно се забравят.

Но Мариша не беше го забравила. Когато на другия ден видя конете от Людвиково и господин Лех в двуколката, потръпна. Сигурна беше, че този път той ще се отбие.

И този път се излъга. Изпрати за цигари кочияша! Кочияша!

Изглежда, упорито избягваше да се срещне с нея. Ходът на последвалите събития напълно го потвърди. Не минаваше ден, без да се отбие в града или да не мине пътьом. Кога с двуколката, кога на кон, но най-често с мотоциклета. Миналата година не идваше толкова често. Сега, изглежда, го правеше напук на Мариша или по други причини, които тя не знаеше.

Колкото пъти беше без мотоциклетните си очила, имаше възможност да види как е отслабнало лицето му, удължило се е и е придобило почти мрачно, ожесточено изражение.

— Да не би да му се е случило нещо лошо? — обезпокои се, но веднага се укори за неуместното си безпокойствие. — С какво право и от къде на къде се тревожа?!…

Накрая изпадна в апатия. Вече не скачаше до прозореца при трополене на колела, тропот на копита или вой на мотор, мъчеше се изобщо да не ги чува.

И когато вече беше загубила всякаква надежда — се случи.

Беше на двайсет и четвърти юни. От сутринта в магазина имаше голямо движение, както винаги на именния ден на свещеника: купуваха честитки. Ученици, деца от сиропиталището, старци от приюта, енориаши и други. Едва към девет стана по-спокойно и намери време да слезе в мазето да вземе тютюневи изделия, за да има поне няколко пакета на витрината. Сложи ги в престилката си и се качи горе по стръмната стълба. Обърна се и сърцето й спря: на две крачки пред нея стоеше той.

Не знаеше дали е извикала, не знаеше, че кутиите цигари са се посипали от престилката й на пода. Знаеше едно: че светът лудо, безумно кръжеше и че сигурно щеше да падне, ако не беше я хванал здраво и притиснал към себе си.

Колко пъти после се беше опитвала да си припомни движение след движение, миг след миг от това неповторимо, чудесно събитие, но не успяваше. Спомняше си единствено острия, като че сърдит поглед на сините му очи, после силната до болка прегръдка и хаотичните думи, които тогава не разбираше, но съдържанието им сякаш се вливаше направо в кръвта.

После някой влезе в магазина и те отскочиха един от друг почти зашеметени.

Клиентът сигурно си е помислил, че й е прилошало или е загубила чувство за ориентация. До нея не стигаше какво иска, не можеше да пресметне колко й дължи. Когато човекът най-сетне излезе с покупките, избухна в смях.

— Съвсем оглупях! Какво му давах вместо канцеларска хартия?! Боже! Погледнете!

Сочеше разхвърлените по тезгяха предмети и се смееше, смееше, не можеше да удържи радостния си смях. Нещо в нея трептеше, пърхаше. Нещо беше се родило за нов живот и то бе великолепно, лазурно, окрилено като голяма бяла птица.

Чински стоеше неподвижен и я гледаше в захлас. Някога й беше телеграфирал, че за него е най-красивото момиче… Но толкова красива не беше я виждал досега.

— Браво! Много хубаво — продължаваше тя. — Да идвате толкова пъти и да не се отбиете при мене! Мислех, че сте обиден.

— Обиден ли? Вие се шегувате! Та аз ви ненавиждах!

— Защо?

— Защото не можех да ви забравя, госпожице Мариша. Защото не можех нито да се забавлявам, нито да работя.

— Затова ли, когато минавахте покрай магазина, обръщахте поглед на другата страна?

— Да! Точно затова. Знаех, че не ме харесвате, че ме пренебрегвате!… Никоя жена досега не ме е пренебрегвала. Затова си дадох честна дума, че няма да ви погледна повече.

— В такъв случай сте извършили две лоши неща: първото е, че сте си дали дума, а второто, че сте я нарушили.

Чински тръсна глава.

— Нямаше да ме осъждате, госпожице Мариша, ако знаехте какво е тъга.

— Как така! — възмути се. — Защо да не зная какво е тъга? Може би зная по-добре от вас.

— Не! — махна с ръка. — Невъзможно е. Вие не можете да имате никакво понятие за тъгата. Знаете ли, понякога ми се струваше, че съм откачил?… Да! Откачил!… Не ми ли вярвате? Вижте тогава.

Извади от джоба си тънка розова книжка.

— Знаете ли какво е това?

— Не.

— Параходен билет за Бразилия. Четвърт час преди да отплува корабът, грабнах куфарите си от палубата и вместо в Бразилия, пристигнах в Людвиково. Не можех, просто не можех! А после започна най-голямото мъчение! Опитвах се да удържа на дадената дума, но не можех да не идвам в Радолишки. Бях се зарекъл да не се срещам с вас, но можеше случайно да ви срещна. Нали?… Тогава нямаше да погазя думата си.

Мариша изведнъж стана сериозна.

— Струва ми се, че сте постъпили лошо, като не сте удържали на обещанието си.

— Защо? — възмути се той.

— Защото… сте имали право да не искате да ме виждате повече.

— Бях идиот! — извика решително.

— Не, били сте разумен. За нас двамата… Това няма никакъв смисъл.

— О, така ли?… До такава степен ли не ме понасяте, че не искате дори да ме виждате?

Тя го погледна право в очите.

— Не, господине! Ще бъда напълно искрена. И аз тъгувах за вас много, много.

— Маришенко! — протегна ръце към нея.

Тя поклати глава.

— Момент, ще ви кажа всичко. Почакайте. Тъгувах много. Беше ми мъчно… Да, мъчно. Дори… плаках…

— Единствена моя! Чудо мое!

— Но — продължаваше — стигнах до убеждението, че по-лесно ще ви забравя, ако не се виждаме. Какъв смисъл може да има нашето познанство… Вие сте твърде разумен, за да го знаете по-добре от мене.

— Не — прекъсна я той, — тъкмо обратното, достатъчно разумен съм, за да зная, че вие, Мариша, не сте права. Аз ви обичам. Вие очевидно не можете да разберете какво е това любов. Но не съм ви безразличен. Щеше да бъде лудост, ако продължавах да обричам себе си на раздяла. Говорите за смисъл! Та не е ли прекрасно, достатъчно оправдаващо и възвишено само това — срещите, разговорите, приятелството? Какво ви пречи да се виждаме… Защото чуйте ме, моля ви!…

Тя слушаше внимателно и не можеше да отрече, че е прав, още повече че й се искаше да я убеди. А той умееше да бъде убедителен.

Впрочем не можеше да му забрани да идва в магазина, който беше отворен за всички клиенти. А с клиентите трябва да се разговаря учтиво.

И така, оттогава Лех Чински идваше всеки ден, а конят или мотоциклетът му, които стояха пред магазина на Шкопкова, предизвикваха в градчето всеобща сензация, множество коментари и завист, което естествено прерасна в така нареченото обществено възмущение.

Всъщност за нещо възмутително никой и дума не би могъл да каже. Заседяването на младия инженер в магазина, чиято врата е била отворена винаги и за всеки, не можеше да буди компрометиращи Мариша подозрения. Но човешката завист не се съобразява дори с безспорните факти. Почти нямаше момиче в Радолишки, което да се оплаче, че си няма обожател, но никой от тях не би могъл да се сравнява с младия Чински. И защо същият този красив брюнет бе избрал точно пришълката Мариша от магазина на Шкопкова, не можеха да разберат. Като е решил да си търси компания сред момичетата от града, да се беше спрял на някое по-красиво, по-заможно, по-достойно във всяко отношение. Родителите на тези по-достойни естествено споделяха възмущението на дъщерите си, споделяха го и младежите, които ходеха с тях до Трите круши. А това вече беше общественото мнение на Радолишки.

Ако въпреки вродената си чувствителност Мариша не схвана веднага промяната във фронта на градското мнение, беше само защото бе погълната изцяло от собствените си преживявания. А те бяха толкова нови и опияняващи, че в сравнение с тях целият околен свят плуваше в мъгла, изглеждаше нереален, случаен и незначителен.

Мариша съзнаваше, че обича. С всеки изминал ден това съзнание ставаше все по-ясно, по-дълбоко. Напразно се мъчеше да се бори с него. Всъщност ненапразно, защото именно благодарение на тази битка, на необходимостта да отстъпва пред силата на чувството, тя усещаше още по-силно странната, вълнуваща сладост, прелестния шемет, който грабва като вихър, спира дъха, оглушава, обгръща те отвсякъде с невидими прозрачни пръсти, сковава, завладява, възнася…

— Обичам, обичам, обичам — повтаряше тя хиляди пъти на ден и в това имаше и почуда, и радост, и страх, и щастие, и захлас от голямото откритие, направено в собствената душа, която досега не е знаела, че крие в себе си толкова скъпоценно съкровище.

Всичко това беше още по-учудващо, след като всъщност нищо ново не бе настъпило. Ако някой страничен човек искаше и можеше да подслуша разговорите на двамата млади в магазина на Шкопкова, щеше да се разочарова. Чински идваше, целуваше ръка на Мариша, а после й разказваше за пътешествията и приключенията си или четяха книгите, които той винаги й носеше. Бяха главно стихове. Понякога Мариша разказваше за детството си, за майка си, за неосъществените, за съжаление, планове. Може би се беше променило само това, че тя го наричаше господин Лешек, а той нея просто Мариша. Разбира се, когато никой не ги чуваше.

Промяната щеше да бъде по-голяма, стига Мариша да пожелаеше. Лешек неведнъж се бе опитал да я целуне, но тя винаги се противеше така решително и с такава уплаха, че не му оставаше нищо друго, освен да бъде търпелив.

После си отиваше, а тя до края на деня мислеше единствено за преживените часове и за ония, които ще настъпят утре.

Затваряше магазина и се връщаше вкъщи съсредоточена и погълната от радостното съзерцание на собственото си щастие, изпълнена с умиление към малките къщи, зелените дървета, синьото небе, към целия свят, към всички, които поздравяваше с искрена усмивка.

Тъкмо затова не забелязваше злите погледи, презрителните изражения, враждебността и насмешката. Не всички се ограничаваха с безмълвна демонстрация на враждебност и порицание. Ето че един ден се случи нещо с много неприятни последици.

В Радолишки от години живееше известното в цялата околия семейство на сарачи Войдилови. Те произхождаха от дребна, но почтена шляхта и това беше първата причина за уважението и почитта към тях в града, а втората беше, че поколения наред вече се славеха като най-добрите сарачи. Войдилови седла, юзди или хамути в Радолишки се търсеха много, въпреки че често струваха повече от вилненските. По онова време глава на заможното и уважавано семейство беше Панкраци Войдило, когото всички наричаха с любимия му прякор Мостерджей, наследници на занаята му щяха да станат синовете Юзеф и Каликст, а третият син на Мостерджей, Зенон, се смяташе и от семейството, и от целия град за изродена издънка.

Бащата искаше да го изучи за свещеник. С мъка пробута мързеливия в учението син през шестте гимназиални класа и го настани в духовна семинария. Но грижите и разходите не дадоха никакъв резултат. Напразно се радваше сърцето на стария Мостерджей, когато синът му за всеобщо учудване пристигна в градчето с расо на семинарист. Не мина година и Зенон бе изхвърлен от семинарията. Разправяше, че бил напуснал доброволно, защото нямал влечение, но хората твърдяха, че проявеното от него влечение към водката и жените било причина да го изхвърлят от средата на бъдещите духовни пастири. Верността на тези клюки се потвърждаваше от по-нататъшното поведение на екссеминариста. Той по-често седеше в кръчмата, отколкото в църквата, а при кои жени от улица Крамна се отбиваше, по-добре да не се споменава.

Тъй като знаеше латински, ставаше за работа в аптеката. Така поне си мислеше баща му. Но пак се излъга. Зенон много скоро заряза работата в аптеката. И по този повод се говореха какви ли не приказки, но не можеха да се повярват, защото радолишкият аптекар, господин Немира, не бе от приказливите, пък и беше в приятелски отношения със стария Мостерджей.

Един ден същият този Зенон Войдило в компанията на неколцина младежи минаваше покрай магазина на Шкопкова тъкмо в момента, когато Мариша затваряше, спря се и престорено приятелски я заговори:

— Добър ден, госпожице Мариша, как сте?

— Добър вечер — отвърна му с усмивка. — Благодаря, добре.

— Все пак неудобството си е неудобство.

— Какво неудобство — учуди се.

— Така си е! Госпожа Шкопкова уж добра жена, а не вземе да помисли за подобно нещо — продължаваше той съчувствено.

— За какво нещо?

— За едно канапе.

— За канапе ли? — широко отвори очи Мариша.

— Разбира се, за канапе. Тезгяхът на магазина е тесен, пък и корав. На двама, особено ако единият е господни Чински, не може да им е удобно върху него.

Младежите шумно се разсмяха.

Мариша все още не беше го разбрала, но предугаждаше някаква подлост и вдигна рамене.

— Не зная за какво говорите…

— Света̀ вода ненапита, не знаела за какво говоря — обърна се Зенон към приятелите си. — Ама знае как се прави.

Отговориха му с нов гръмогласен смях.

Разтреперана, Мариша извади ключа от ключалката, изтича по стълбите и почти бегом се понесе към къщи. Коленете й се огъваха, главата й бучеше, сърцето се блъскаше в гърдите.

Никой досега не бе я оскърбявал така нагло и гнусно. Никому не беше причинила и най-малкото зло, никому не беше казала лоша дума. Дори не беше помисляла лошо за някого. И изведнъж…

Чувствуваше се така, сякаш я бяха облели с кофа помия. Тичаше, а продължаваше да чува подмятания, смях и подсвиркване.

— Боже, боже… — шепнеше с треперещи устни. — Колко е страшно, колко е отвратително…

Мъчеше се да дойде на себе си и да овладее плача, който напираше в гърдите й, но не успя. Стигна до оградата на къщата, в която живееше свещеникът, опря се на тарабите и избухна в ридания.

Тази уличка зад градините беше една от най-тихите. Но не щеш ли, случайно тъкмо по това време началникът на пощенската станция в Радолишки, господин Собек, се бе запътил при градинаря на свещеника за ягоди. Като видя разплаканата Мариша, той първо се учуди, после се трогна и накрая започна да я утешава.

Досещаше се каква може да е причината за сълзите й. И той знаеше, че младият Чински всеки ден се застоява в магазина.

Замаял е главата на момичето, накарал го е да се влюби, а сега го е изоставил — мина му през главата.

Докосна лакътя на Мариша и й заговори:

— Не си заслужава да плачете, госпожице Мариша. От сърце ви го казвам, убеден съм. Не си заслужава. Ще мине време, раната ще заздравее. Не си хабете очите. Вие струвате хиляди пъти повече от него. Той трябва да страда. Оскърбил ви е, бог ще го накаже. На тоя свят всичко се връща. Такъв е законът. Всичко се връща. Като с греблото. Настъпиш го по зъбците, мислиш си, ще ти покажа кой съм, а то, докато се усетиш, отскочило — фрас с дръжката по главата… Такива са законите. Хайде, не плачете, госпожице Мариша…

Развълнува се от риданията и от безсилието на своите утешения. Сам едва не се просълзи. Погали я лекичко по раменете, разтърсвани от плач.

— Стига, госпожице Мариша, стига — повтаряше. — Не бива, не си струва. Обидил ви е… обидил. Лош човек. Съвест няма.

— Но защо, защо!… — плачеше Мариша. — Вярно е, че никога не ми е бил приятен… Но нищо лошо не съм му сторила.

Собек се замисли.

— За кого говорите?

— За него, за Войдило…

— За стария ли? — учуди се той.

— Не, за онзи, екссеминариста.

— Зенон?… Какво ви е направил тоя нехранимайко?

— Жестоко, отвратително ме оскърби… Пред хората! Такъв срам… Такъв срам… Как ли сега ще се покажа пред очите им.

Кършеше ръце.

Собек усети, че кръвта нахлу в главата му. Докато мислеше, че Чински е наранил Мариша, неволно се примиряваше като пред висша сила, срещу която не можеш да направиш нищо. Но като чу, че се отнася за младия Мостерджей, кипна от внезапен гняв.

— Какво ви е казал? — опитваше се да се овладее.

Ако Мариша не беше толкова опечалена и разстроена, сигурно нямаше да му се довери. Да имаше време да размисли, щеше да осъзнае, че няма смисъл да споделя това с господин Собек, един все пак чужд човек. Но в този миг тя твърде силно се нуждаеше от съчувствие. Разказа с пресекващ глас, както можа, цялата ужасна случка.

Докато я слушаше, Собек се успокои и дори се засмя.

— И вие обръщате внимание на този глупак — рече. — Той ли говори, куче ли лае — никаква разлика. Не си слагайте грижа на сърцето.

— Лесно ви е да говорите така…

— Лесно или не е друг въпрос, а Зенон е кръгла нула. Какво може да е той за вас?… Плюйте и толкоз…

— Дори така да е — изтри сълзите си. — Нали хората чуха, ще се разнесе из града. Как ще ги погледна утре?

— Ох, госпожице Мариша, защо пък да не ги гледате? Щом съвестта ви е чиста, другото е вятър работа.

— Не всеки ще повярва, че е чиста.

— Почтеният ще повярва, а лошият и в църквата вижда мръсотии. Но на лошите не бива да им се обръща внимание. Било що било и толкоз. Я вижте — показа кошничката, — отивам при градинаря за ягоди. Защо не дойдете с мене? Ягодите му са хубави, ей такива големи. И сладки.

Тя се усмихна.

— Благодаря, трябва да се прибирам… Довиждане.

— Довиждане, госпожице Мариша. И няма защо да се тревожите.

Мариша се спря и рече:

— Толкова сте добър към мене… Никога няма да го забравя.

Собек се намръщи и махна с ръка.

— Каква ти доброта? Не си струва да говорим за мене. Довиждане.

Тананикайки си под нос някакво танго, тръгна към градината. Избра си ягоди, попазари се, плати и се върна вкъщи. Умираше за ягоди. Изсипа ги в две дълбоки чинии, счука захар в хаванчето, посипа ги щедро с пудра захар, за да поемат повече. Обичаше всичко да прави както трябва.

Сложи вода за чай, извади от шкафа хляб и масло. Това беше вечерята му, а днес, понеже беше събота, щеше да я завърши с такъв чудесен десерт — чиния сочни, ароматни ягоди. Втората остави за утрешния обед.

После изми съдовете, избърса ги, подреди ги, свали от стената красивата си мандолина и излезе.

През лятото в събота вечер младежта плъзваше по улиците и главно по Алеята на кравите. Собек срещаше познати на всяка крачка. С някои се спираше, разговаряше, шегуваше се, а на други кимаше отдалече. Мина по Виленска, после отиде до Трите круши и се върна. Момичетата се опитваха да го привлекат всяка в своята компания. Но той отказваше и се разхождаше сам, като от време на време подрънкваше с перото по струните.

Когато минаваше по улица Ошмянска, видя пред къщата на Лейзор неколцина младежи. Седяха и пушеха.

— Ей — извика единият, — господин Собек. Я ела тука да ни посвириш.

— Нямам желание — спря се Собек.

— Остави ти желанието — обади се друг. — Сядай с нас и желанието ти ще дойде.

— С вас няма да седна — отвърна Собек.

— Защо така?

— Защото между вас има едно леке, а аз с лекета си нямам работа.

Настана кратко мълчание и трети глас попита:

— За кого мислиш така, ако смея да попитам?

— Аз не мисля за него — спокойно прецеди Собек. — А го презирам. И ако сте любопитен за кого става дума, господин Войдило, това сте именно вие.

— Аз ли?

— Да, вие, господин екссеминарист! За мене вие сте леке и в една компания с вас не искам да бъда.

— Защо обиждаш човека бе, Собек? — обади се помирително друг глас.

— Не е човек, а говедо. По-лошо и от говедо, хулиган.

— Тоя да не е пиян?… — провикна се Зенон.

— Пиян ли… Не, господин Войдило, нямам нищо общо с пияниците. Напълно трезвен съм, не като тебе, дето спиш по канавките. Дето се нахвърляш неприлично срещу момичетата. Само една пияна свиня, с извинение, може да оскърбява с мръсни думи невинно и беззащитно момиче, и то на публично място. Това да знаеш.

И той издрънка няколко такта от валса „Есенни маневри“.

— Говори за оная, Шкопковата Маришка — забеляза някой.

— Разбира се, че за нея — потвърди Собек. — За нея, на която едно такова леке, като уважаемия господни Войдило…

— Я млъкни! — кресна Войдило. — Стига!

— На тебе ти стига, ама на мене не!…

— Гледай си работата, бе!

— И ти можеше да си я погледаш. Само че е тъмно. Не се вижда отдалече. А при мене няма да слезеш, защото те е страх.

Зенон се засмя.

— От какво да ме е страх бе, глупако?

— Страх те е да не ти разбия мутрата!…

— Оставете, не си струва — посъветва ги кротко някой от групата.

— Така е, не си струва да си цапам ръцете — със същия тон призна Собек.

— Твойта мутра ще пострада! — викна Зенон.

Преди останалите да успеят да го спрат, той връхлетя. В тъмнината настъпи суматоха. Разнесоха се няколко приглушени удара, после силен трясък. Красивата мандолина на Собек бе станала на трески при сблъсъка с главата на екссеминариста. Противниците се вкопчиха и сгромолясаха на земята. Изтърколиха се до оградата.

— Пусни ме — обади се сподавено Зенон.

— На̀ ти на тебе, хулигане, на̀ ти, добре да ме запомниш?

Звучни удари придружаваха думите на Собек.

— На мене ли ще вдигаш ръка!… На̀ ти сега! На̀! На̀! Ще закачаш ли пак момичетата?! А?

— Няма!

— На̀ ти още веднъж, че да го запомниш!

— Няма, кълна се!

— Това ти е, за да не забравиш! И още един! Още!

— Братя, помощ! — изскимтя Зенон.

Побоят беше привлякъл двайсетина души, но никой не се притича на помощ. Собек се ползуваше с всеобщо уважение и дори онези, които бяха изпуснали началото, предпочитаха да вярват, че той е правият, още повече че противникът му беше известен побойник. Другарите на Зенон също не се чувствуваха задължени да бъдат солидарни. От самото начало дълбоко в себе си бяха на страната на Собек. Пък и Зенон бе започнал побоя.

— Господа — обади се някой от тълпата. — Стига, хайде, стига!

— Престанете! — добави втори.

Собек се надигна от земята. От къщи изтича Лейзор с газена лампа в ръка. На светлината й пролича цялото опустошение, причинено на външността на Зенон. Стърчеше със скъсан костюм, синини под очите и разкървавен нос. Повъртя език и изплю няколко зъба.

Собек поизтупа дрехите си, вдигна от земята дръжката на мандолината, на чиито струни печално се люшкаха остатъци от кутията, окашля се и си тръгна, без да продума.

Другите също започнаха да се разотиват, нищо не говореха и нищо не питаха. Но на следващия ден целият град бръмчеше като кошер. Пред църквата след литургия нямаше друга тема за разговор. Общо взето, признаваха Собек за прав и се радваха, че е дал урок на Зенон. От друга страна, се настроиха срещу Мариша. Първо, че бе станало заради нея и второ, че това заседяване на младия Чински в магазина така или иначе говори лошо за морала на едно момиче.

Пък и просто не вървеше заради някаква си пришълка, за продавачка да се бият публично хора от градското общество, чиновник и син от заможно, уважавано семейство.

Всички бяха любопитни как ще реагира семейството на Войдило. Дори, уж между другото, подпитваха братята на Зенон, но те само вдигаха рамене.

— Не е наша работа. Като си дойде тате, ще видим.

Старият Мостерджей наистина не беше в Радолишки. Бе заминал за Вилно да купува кожи.

Мариша научи за побоя на Зенон рано сутринта. Дотърчаха две съседки и разказаха всичко с подробности. Докато госпожа Шкопкова прие новината със задоволство, като божие наказание за Зенон, дето се е отказал от свещеническия сан, Мариша просто се изплаши. Жестоко се упрекваше за излишната си бъбривост. Защо й трябваше да се оплаква на този благороден човек, господин Собек! Да го изложи на такива неприятности. Кой знае какви последствия ще има всичко това. Старият Войдило няма да му прости за побоя на сина си. Сигурно ще заведе дело в съда и ще направи оплакване в дирекцията на пощите. За благородството си Собек може да заплати със службата си…

Няма съмнение, че му беше благодарна, но и малко засегната. Беше се пожертвувал заради нея, излагаше се на опасност, доброволно се бе забъркал в отвратителните клюки, които сега дълго ще петнят името му. И в резултат на всичко това бе превърнал нея, Мариша, в свой длъжник. Дори и дума да не продума, всеки негов поглед ще и повтаря:

— Защитих честта, почтеността и доброто ти име, не трябва ли да ми се отплатиш?

И още нещо. Мариша ясно си даваше сметка, че след скандала мира няма да й дадат.

Затова не излъга, когато каза, че я боли глава и не може да отиде на служба в църквата. Наистина се чувствуваше болна, нещастна, неспокойна. През целия неделен ден не излезе от къщи, плачеше и си представяше какво ще стане. Да можеше да избяга оттука, да замине колкото може по-надалече. Поне във Вилно. Би се хванала на всякаква работа, слугиня би станала… Но нямаше пари за път, а не се заблуждаваше, че Шкопкова ще й заеме. Нито Шкопкова, нито някой друг в градчето. Освен… освен…

И изведнъж се сети за знахаря от воденицата. Чичо Антони сигурно няма нищо да й откаже. Той е единственият човек, единственият, който й е останал на тоя свят.

Започна трескаво да обмисля план за действие. Вечерта, когато се стъмни, ще стигне отзад през градините до дъскорезницата… А оттам до воденицата. Някъде по пътя ще наеме каруца и сутринта ще бъде вече на гарата. Оттам ще пише писмо на госпожа Шкопкова… И на него, на господин Лешек.

Сърцето на Мариша се сви. А какво ще стане, ако той не пожелае да дойде във Вилно?…

И изведнъж всичките й проекти рухнаха.

Не, сто пъти по-добре тук ежедневно да се излага на одумване, подигравки, клюки, дори на срам, отколкото да се откаже да вижда очите, устата, косата му, да слуша скъпия мъжествен глас, да докосва силните му, красиви ръце.

— Да става каквото ще — реши.

Имаше още един изход: да му довери всичко. Той е доста по-умен от нея и сигурно ще намери най-доброто решение.

Но на това нямаше никога да се реши. Знаеше, че никой в града не би се осмелил да му разкаже каква е причината за случилото се между Собек и сина на Войдило. Между другото господин Лешек не се впускаше в разговори с никого тук. Ако все пак научеше за скандала, можеше да се усъмни, че господин Собек е имал някакви права да се опълчи в защита на Мариша, а тогава…

— Не, нищо няма да му кажа, нищо! — реши тя. — Така ще е най-разумно.

Сутринта тръгна от къщи към магазина с наведена глава и така бързаше, сякаш я гонеха. Отдъхна си едва когато влезе вътре. Огледа се в огледалцето и с безпокойство забеляза, че двете безсънни нощи и преживяното напоследък не са минали безследно. Беше бледа, с тъмни сенки под очите. Това окончателно я разстрои.

— Види ли как съм погрозняла — мислеше си, — ще се разочарова. По-добре да не дойде!

Часовете минаваха един след друг и Мариша все повече се безпокоеше.

— Чул ме е дяволът и Лешек няма да дойде! — упрекваше се тя.

Църковните камбани удариха за пладне, когато видя конете от Людвиково. Но Лешек не беше в кабриолета. Кочияшът седеше на капрата и се прозяваше. Дебелата Михалевска, икономката на Людвиково, беше слязла и отишла на покупки. Мариша бе готова да изтича до кабриолета и да попита за Лешек, но успя да се въздържи и постъпи разумно, тъй като не мина и час, когато на улицата се разнесе ревът на мотоциклета.

Едва не се разплака от щастие. Лешек обаче не забеляза нито пребледнялото й лице, нито насълзените очи. Връхлетя като ураган в такта на мазурка, направи няколко танцови стъпки и извика:

— Да живее гениалният механик! Да живее! Можеш да ме поздравиш, Маришенко! Вече си мислех, че ще пукна от горещина, но се заинатих!

И започна да й разказва как по пътя му се развалил моторът и с какви мъки отстранил повредата сам, въпреки че можел да се качи на кабриолета с Михалевска.

Беше толкова доволен от себе си, че сияеше.

— За брата до море, за любима през море! — извика.

— Как сте се омазали, господин Лешек! Ей сега ще ви донеса вода.

Тъкмо пълнеше легенчето, когато влезе Шкопкова с обеда. Изгледа ги с упрек, но нищо не каза.

— На господин Чински му се наложило да поправя машината си — обясни Мариша. — Искаше да се измие, защото се е изцапал с машинно масло.

— Ще гледам да не напръскам много — добави Чински.

— Няма значение — отвърна сухо Шкопкова и излезе.

Инженерът ни най-малко не се разтревожи от студенината на собственичката на магазина. Разказваше весело на Мариша каква била повредата на мотора и как хитро се справил с нея. Постепенно и момичето се отпусна.

— Колко хубаво се смееш! — повтаряше Чински.

— Най-обикновено.

— Напротив, необикновено! Заклевам ти се, Маришенко, че във всяко, абсолютно във всяко отношение ти си необикновена. А колкото до смеха, всеки човек се смее различно.

И започна да имитира смеха на различни хора. Правеше го толкова комично и с такива гримаси, че умрял да си, ще се разсмееш. Най-добре и най-дълго имитира дебелата икономка Михалевска.

Не знаеше, че в същия момент Михалевска беше готова по-скоро да се разплаче, отколкото да се смее, и то заради него.

Още докато с мъка се качваше в кабриолета, кочияшът забеляза, че е пурпурночервена, сякаш току-що е свалила сладкото от огъня. През целия път чуваше, че си мърмори зад гърба му, въздиша и пъшка.

— Трябва да е станало нещо — досети се той.

Както си и беше. В градчето Михалевска бе научила такива страшни неща, че просто не бяха за вярване и нямаше да им повярва, ако не бяха ги потвърдили няколко души и ако със собствените си очи не беше видяла къде бе оставил мотоциклета си господин Лешек и къде седеше вече цели два часа.

Двата малки, но добре охранени коня тичаха напето в тръс, а на нея й се струваше, че кабриолетът едва-едва се мъкне. Току поглеждаше напред и пресмяташе колко километра остават до Людвиково.

Най-сетне отвъд гората се откри просторен изглед. Нивите под лек наклон се спускаха към синьото огледало на езерото, появило се на хоризонта. Оттатък езерото в симетрични редици се издигаха малките кубчета на червени тухлени постройки и комини. На един хълм сред кичури зеленина се белееше високият изящен замък, който в околията минаваше за осмото чудо, ако не на света, то поне на североизточната част на страната. Единствено Михалевска не споделяше този възторг. Тя предпочиташе някогашната дървена, но по-голяма и по-уютна от новата сграда, в която се беше родила, отраснала и работила от дете.

Не можеше да прости на своя работодател и връстник, стария Чински, че вместо да възстанови опожарения по време на нашествието дом, бе наредил да издигнат модерен, при това двуетажен замък, сякаш нарочно е искал старите крака на икономката да имат колкото може повече стъпала за изкачване и слизане.

Дори сега, въпреки че бе погълната от други мисли, тя посвети една въздишка на тази нелепа новост, с която не можеше да свикне, независимо от изминалите години.

Кабриолетът влезе през портата, зави в страничната алея на парка и спря пред служебния вход. Михалевска беше твърде развълнувана, за да се заеме лично с разтоварването на докараните продукти и подреждането им в килера. Като локомотив на бърз влак се понесе през кухнята, коридора и трапезарията, пъхтейки може би повече, отколкото изискваха умората и скоростта, която бе развила.

Знаеше къде ще намери по това време господарите си и не сгреши. Бяха на северната тераса. Госпожа Елеонора, изправена в стегнат корсет, бе седнала на твърд, нетапициран стол (други не признаваше) и се бе задълбочила в големите счетоводни книги на фабриката. Зад нея стоеше счетоводителят Слупек с изражение на мъченик, когото всеки момент ще подложат на изтезания. Върху плешивата му глава, наподобяваща голяма розова пърхутка, бяха избили гъсти капки пот. На другия край на терасата в голямо плетено кресло седеше господин Станислав Чински, отрупан с невероятни купища вестници.

Михалевска застана между тях безмълвна като статуя на ужаса.

Господин Чински смъкна очилата на носа си и попита:

— Какво има, Михалеша?

— Беда! — простена.

— Няма лимони ли?

— Ами, какви ти лимони!… Ком-про-ми-та-ци-я!

— Какво е станало? — спокойно, но вече с по-голям интерес попита Чински, отмествайки вестника.

— Какво е станало ли?… Скандал!… Мислех, че ще потъна в земята от срам. Целият град само за това приказва! Само за него!

— За кого?

— Ами за нашия скъп Лешек.

— За Лешек ли?

Госпожа Чинска вдигна глава и рече:

— Запомнете, господин Слупек. Прекъсваме тук, на 1482 злоти и 24 гроша.

— Да, госпожо — отдъхна счетоводителят. — Двайсет и четири гроша. Да изляза ли?

— Не, останете. Та какво казваш, Михалеша?

— За господин Лешек. Срам за цялото семейство! Такива неща научих, че не е за вярване!

— Хайде, кажи ги. Кой знае какви клюки ще са — изрече с каменно спокойствие госпожа Чинска.

— В Радолишки очите ще си извадят заради нашия господин Лешек. Началникът на пощенската станция си строшил китарата в него и се въргаляли из площада. Разбил му носа. Зъби му избил…

— На кого? — скочи старият Чински. — На Лешек ли?

— Не, на оня, сина на Мостерджей, сарача.

— Че нас какво ни засяга?

— Ами станало е заради онова момиче, дето господин Лешек го задява.

Госпожа Чинска смръщи вежди.

— Нищо не разбирам. Моля те, Михалеша, разкажи ни всичко, но поред.

— Нали ви казвам?! Заради момичето. Заради Шкопковата Мариша. Отдавна си знаех, че работата там не ще да е чиста. Стари очи, ама виждат. Не ви ли казах още миналата седмица: май господин Лешек доста зачести с ходенето си в Радолишки!… Казах ли ви го?… Е… казах ли го, или не…

— Няма значение. Та какво е това момиче?

— Момиче като момиче. Че е хубава, хубава е, но нищо особено не виждам в нея. Чак да се бият заради една такава?… Но това е едно, а господин Лешек е друго. Всеки ден лети към града. Мисля си аз: какво ли го влече натам, а то какво било! Едва сега се разбра.

— И какво било?

— Ами ходел е при нея, при оная Мариша. Мотоциклетът му къде е по цели дни?… Точно пред магазина на госпожа Шкопкова. Всички го виждат и клатят глави. А господин Лешек къде е?… Той пък в магазина. Насаме! Да! Насаме с нея, защото Шкопкова не седи в магазина. Госпожа аптекаршата разправяше, чудно, вика, как досега свещеникът от амвона, вика, не е осъдил една такава поквара. И ако, вика, не го е направил, то ще е от уважение и почит към родителите, вика, на този предприемчив ерген.

Господин Чински зловещо се намръщи.

— Разказвай нататък.

— Та оня де, синът на сарача, екссеминаристът, в събота… не, не, в петък… Не, добре го казах, в събота, попитал публично същата тая Мариша защо си била сложила канапе в магазина… А тя нищо не отвърнала. Тогава той започнал такива врели-некипели за нашия господин Лешек и за нея да дрънка, че всички се хванали за коремите от смях.

— Кои всички? — попита спокойно госпожа Елеонора.

— Ами хората. На улицата е имало хора и всички са чули. Тогава тази Мариша, изглежда, се засрамила, защото дума не обелила, ами си плюла на петите. Ама трябва да се е оплакала на оня, дето се занимава с пощата, Собек. Пък може той и от друг да го е научил. Важното е, че щом срещнал екссеминариста, нахвърлил се върху него и такъв бой му теглил, че оня едвам оцелял. А днес със собствените си очи видях мотоциклета на господин Лешек пак пред магазина. Ще си навлече някоя беля. Този Собек може да му стори нещо, щото…

— Добре — прекъсна я госпожа Чинска. — Благодарим ти, Михалеша, за информацията. Ще видя как стоят нещата.

Тя говореше съвсем безразлично, но икономката много добре знаеше на какво мирише тази работа. Изведнъж й дойде наум, че постъпи доста прибързано и необмислено. Беше наистина ядосана от неморалните посещения на Лешек, но тя го обичаше повече и от родните си деца и сега съжаляваше за постъпката си.

— Но аз, моля ви се — започна тя, — нищо лошо не казвам за нашия господин Лешек, защото то се знае…

Но господарите Чински вече разговаряха на френски, което означаваше, че Михалеша трябва да излезе. Стори го, без да бърза, и се чудеше дали да не изтича веднага на пътя да предупреди Лешек каква каша му е забъркала. Но като поразмисли, все пак реши, че едно порядъчно мъмрене, каквото си заслужаваше, ще му бъде само от полза и се отказа от намерението си.

Във всеки случай си заслужаваше порицанието. Ако е прелъстявал едно почтено момиче, постъпката му е много лоша. Ако пък оная Мариша не е почтена, тогава излага себе си и семейството си.

На такова мнение беше Михалеша, така смятаха и господарите Чински.

Затова когато Лешек си дойде, с учудване и тревога забеляза студените погледи, с които го посрещнаха. Отначало го стресна предположението: негодникът Бауер, директорът на хотела във Вилно, сигурно е изпратил сметката.

— Ама че безобразие — мислеше си, докато мълчаливо вечеряше, — не можа ли да изчака няколко седмици. Сметката — доколкото Лешек си спомняше — съдържаше разходи, които не би искал в никой случай да бъдат показани на родителите му. Особено за счупените огледала и за многото, наистина прекалено много бутилки шампанско…

— Би ли могъл сега да ни посветиш половин час? — обади се, ставайки от масата, госпожа Чинска. — Бихме искали да поговорим с тебе.

— Чак половин час? — гузно попита Лешек.

— Да не би да ти се струва прекалено много за разговор с родителите?

— Напротив, мамо. На ваше разположение съм.

— Да отидем в кабинета.

— Охо! — помисли си Лешек. — Работата изглежда сериозна.

В кабинета като правило се провеждаха най-неприятните и най-официални разговори с родителите му.

Господин Чински седна на председателското място зад писалището, изкашля се двукратно и започна:

— Скъпи Лешек! Стана ни известно, че лекомислието ти не само е надхвърлило границите на добрите нрави, но е нарушило и понятието за лично достойнство, което двамата с майка ти сме се старали да ти внушим.

— Не зная, татко, за какво става дума — отвърна Лешек, приел хладен и отбранителен тон.

— Става дума за отвратителните скандали сред градските… ергени… скандали, предизвикани заради тебе.

Лешек помисли с облекчение:

— Значи не е сметката от хотела! Слава богу! — и вече съвсем спокойно се усмихна.

— Скъпи родители, виждам, че някой ви е заблудил или, с други думи, ви е разказал някакви нелепи измислици. Не съм чувал нищо за каквито и да е скандали. Още по-малко бих могъл да ги предизвикам.

— И нищо ли не си чувал за някаква си Мариша — бавно изрече майката, — продавачка в магазина на Шкопкова?

Лешек леко се изчерви.

— Какво общо има това?

— Твърде много, скъпи мой.

— Разбира се, познавам Мариша. Мило момиче.

Изкашля се и добави:

— Доста често се отбивам в магазина за цигари.

— Всеки ден — подчерта майката.

— Възможно — сви вежди той. — И какво от това?

— Ходиш там всеки ден и се заседяваш с часове.

— Дори да е така… Не смяташ ли, мамо, че вече съм на възраст, когато не се нуждая от контрол?…

— Положително. Що се отнася до нашия контрол. Обаче дори най-зрелият и самостоятелен човек винаги подлежи на един друг, при това значително по-нетолерантен контрол. Имам предвид контрола на общественото мнение.

Лешек се възмути.

— Прости ми, мамо, но аз не съм извършил никакво престъпление!

— Никой не те обвинява в престъпление.

— В такъв случай за какво става дума?

— За такт и достойнство — отговори убедено госпожа Чинска.

— Смятам, че спазвам и едното, и другото.

Господин Чински се размърда нетърпеливо в креслото.

— Скъпи Лешек — започна. — Трябва сам да разбереш, че твоите редовни посещения, демонстративните ти посещения в магазинчето не са минали без коментари…

— Това никого не засяга. Магазинът… магазинът е публично място. Всеки може да влезе.

— Извинявай — прекъсна го майката, — но подобни разсъждения са под твоето равнище. Преди всичко ти седиш там по цели дни, което прави впечатление на всички и предизвиква коментари. Сигурно не смяташ хората за дотолкова наивни, та да допускат, че използваш времето си за изучаване методите на търговията на дребно. Седиш там заради въпросната продавачка.

— Възможно. И какво от това?

— От това би следвало, че смяташ нейната компания особено интересна.

— Действително е така, мамо.

— И подходяща за тебе?… Така ли? Подходяща за един Чински в обществено, интелектуално и социално отношение?

Лешек вдигна рамене.

— Въпрос на възгледи, на гледна точка…

— В такъв случай позволи да ти кажем, че според нас тук няма място за никакви възгледи. А най-доброто доказателство е, че посещенията ти там са станали тема на сплетните в градчето.

— Никак не ме интересуват сплетните! — отвърна рязко.

— Нещата не се изчерпват само със сплетните. Това момиче е било публично оскърбено от един измежду по-нещастните… твои съперници, в резултат на което друг… обожател на тази… известна госпожица е сметнал за необходимо да се обяви в защита на честта й чрез уличен побой. Благодарение на това твоето… ухажване и твоята личност са се разчули из цялата околност.

Лешек широко отвори очи.

— Но аз нищо не зная! Това е просто невъзможно!

Скочи възмутен и извика:

— Това са отвратителни сплетни, в които няма нито дума истина!

— За съжаление, сине — обади се господин Чински, — имаме напълно достоверни сведения.

— Не вярвам! — избухна. — Щеше да ми каже! А ти, мамо, когато говориш за едно момиче, което не познаваш, за най-почтеното момиче, не би трябвало да си служиш с такива… такива… двусмислени намеци. Това… това е отвратително!

Родителите си размениха бързи погледи. Бяха изненадани от избухването на сина, който досега се беше изразявал за жените доста пренебрежително.

— Виждам, че госпожицата твърде много те засяга.

— Естествено, че ме засяга, след като заради мене е била изложена на подобни… подобни…

Прехапа устни и не довърши.

Госпожа Чинска му разказа спокойно всичко, което беше научила от икономката. Лешек бе успял да се овладее дотолкова, че не я прекъсна нито веднъж. Когато свърши, сухо се обади:

— И какви изводи възнамерявате да направите?

— Какви изводи ли? — учуди се господин Чински. — Единственият извод е да те помолим да се замислиш върху поведението си. Това е всичко.

Лешек поклати глава.

— Не е всичко. Можете да се съгласите или не, но аз не виждам в поведението си нищо, което да накърнява вашето, моето или чието и да е достойнство. Не мога да бъда упрекнат в нищо. Абсолютно в нищо! Нито аз обаче, нито, струва ми се, моите родители могат да простят на един простак, ако петни репутацията на бедно, но достойно за уважение момиче, като използува моето име.

Госпожа Елеонора измери сина си с ироничен поглед.

— Прекалено си уверен, скъпи мой, в уважението, което заслужава въпросната госпожица. Не допускам да си наивен! Но как мислиш да реагираш?… Много съм любопитна. Дали не възнамеряваш по подобие на онзи пощенски чиновник да влезеш в уличен бой със сина на сарача?

— Не, но ще отнеса въпроса в съда!

— Това няма да говори добре за здравия ти разум. Едно съдебно дело положително не ще оправи репутацията на госпожицата.

— В такъв случай ще наредя на кочияша да му даде един урок с камшика! — викна припряно. — Във всеки случай… Отсега нататък няма да купуваме нито за фабриката, нито за имението изделията на баща му!

— Бащата няма никаква вина — забеляза господин Чински.

— Разбира се — добави госпожа Елеонора. — А освен това позволи ми да изразя учудването си от тона ти, така категоричен, сякаш фабриката и имението са твоя собственост и поръчките зависят единствено от тебе.

Нервите на Лешек бяха вече твърде опнати. Отстъпи крачка назад и попита:

— Така ли било?… Значи ти, мамо, възнамеряваш и в бъдеще да правиш поръчки при същия този сарач?

— Не виждам повод за промени.

— Но аз виждам! — извика той.

— За щастие това нас не ни задължава.

— Така ли? Тогава чуйте! Решително настоявам. Избирайте. Или ще се съобразите с моето желание, или повече няма да ме видите!

Завъртя се на пета и излезе от кабинета. Негодуванието му нямаше граници, беше възмутен до такава степен, че действително не би се поколебал да изпълни заплахата си и да замине дори веднага.

Не искаше и не можеше в момента да прецени дали постъпва правилно. Самата мисъл, че един никаквец в градчето се е осмелил публично да му се подиграва, го вбесяваше, замъгляваше трезвия му разум и го караше да реагира незабавно. За момента това беше най-важното: да накаже, да отмъсти. Нека само родителите да му попречат! Нека! Почти го желаеше. Тогава ще им покаже, че е в състояние пред нищо да не отстъпи. И тях ще накаже.

Изтича в парка и с бастуна на баща си, който бе грабнал от антрето, започна яростно да брули листата от клоните на кестените.

Скъсването с родителите естествено ще е равносилно на мизерия. Наистина вече беше специалист по керамика и можеше да постъпи на работа в Чмелюв или в някоя друга фабрика. Това обаче ще сведе бюджета му до някакви си жалки петстотин злоти месечно.

— И така да е — убеждаваше себе си. — Ще издържа.

И изведнъж изплува въпросът:

— Каква всъщност беше причината за конфликта, конфликт, който ще постави на карта целия ми живот?

Отговорът дойде бързо:

— Мариша…

Да, в основата беше Мариша, прелестното момиче, за което беше готов на всичко. Дори да се допусне, че не на всичко, то все пак на доста много.

— На доста много — уверяваше се сам.

Но веднага се появиха съмнения. Дали ако скъса с родителите си, ако се откаже от положението и благосъстоянието, цената няма да е твърде висока?…

Отхвърли с възмущение тази мисъл. Въпросът беше ясен: някой се е осмелил да обиди Мариша и него, следователно трябва да бъде наказан. И ако родителите му откажат, на единствения си син, толкова дребно удовлетворение, ще докажат, че не заслужават никаква милост. Нека да страдат.

А Мариша?… С Мариша е съвсем друго. В случая е излишен въпросът заслужава ли го. Защото ако се разсъждава трезво, с Мариша не всичко е наред. Твърдо не. Синът на сарача, изглежда, се е чувствувал в правото си да фамилиарничи с нея или го е направил от ревност. Ами пощенският служител, някой си Собек?… Защо е защитил Мариша?… Без никакво основание ли?…

Да мисли така, значи да бъде глупашки наивен. Естествено все нещо трябва да го свързва с момичето.

Беше обхванат от гняв. Самото предположение, подсказано от майка му, че тези хора са негови… съперници, му се стори обидно, оскърбително.

— Такива са последиците — мислеше огорчен — от общуването с хора от тези среди.

Няма съмнение, че майка му е жена с опит. Тя гледа на живота разумно. Ако подозренията й дори частично са основателни…

— Хубаво се наредих! Станах за смях като някакво хлапе! Пред мене това момиче се преструва на самата невинност, а кой знае какво си позволява с един такъв, да речем, Собек…

Подозрението наистина беше отвратително, но кой можеше да гарантира, че и животът, че и истината не са отвратителни?

И Лешек бе обхванат от пълно разочарование. Седна на каменната пейка, мокра от росата, и светът му се стори някак гнусен, досаден, недостоен за всякакви усилия, за всякаква борба, за всякакви жертви…

… Защото Мариша, ако беше честно, искрено момиче, нямаше да крие скандала от него. Напротив. Щеше да му признае всичко, да го помоли той да я защити, а не някакъв си Собек…

Иззад дърветата изплува кръглата луна. Лешек изобщо не обичаше луната. А този път в неприятното й изражение долови явна иронична усмивка.

— Още съм си страшно глупав — хрумна му, — страшно глупав.

И се замисли какво ще си кажат родителите му за цялата тази история и за неговото поведение. Ако би могъл да чуе разговора им, щеше да се убеди, че тяхната оценка за разума му не се отличава от неговата собствена.

След излизането на Лешек Чински доста продължително мълчаха, после госпожа Елеонора въздъхна:

— Много ме безпокои глупостта на Лешек.

— И мене не ме радва — добави господин Станислав, ставайки. — Късно е вече. Време е за сън.

Целуна жена си, както обикновено, по ръката и челото и отиде в стаята си. След четвърт час вече беше в леглото и тъкмо се канеше да зачете „Потоп“, който беше най-доброто средство да успокои нервите си преди сън, да се откъсне от проблемите на ежедневието и да се понесе върху крилата из въображението, когато на вратата му се почука.

— Ти ли си? — учуди се, като видя жена си. От години не беше се появявала в стаята му по пеньоар по това време.

— Да, Сташо. Исках да чуя твоето мнение. Не зная как трябва да постъпим. Смяташ ли, че заплахата на Лешек трябва да се приеме сериозно?

— Той е неуравновесено момче — забеляза предпазливо господин Чински.

— Защото… Няма да бъде възпитателно, ако отстъпим пред заплахата му. А, от друга страна, трябва да вземем под внимание възрастта му. Ако досега не сме успели да го възпитаме, никаква педагогика вече няма да ни помогне.

Господин Станислав погледна тъжно към разтворения върху юргана дебел том. Заглоба тъкмо беше поел командуването на войската и се бе заел да снабдява лагера. Моментът беше особено приятен, а за беля трябваше да се занимава с Лешек.

— Смятам, Еля, че твърде категорично му отказахме.

— Но справедливо.

— Несъмнено. От друга страна обаче, амбициите на момчето бяха засегнати. Може би в крайна сметка…

Мисълта за предстоящите в книгата събития, за докараните от Бялисток оръжия и боеприпаси, за пристигането на княз Сапеха (тази калпава глава трябва от Витебск да е дошла) настройваха Чински миролюбиво и отстъпчиво.

— … в крайна сметка този сарач би трябвало да вкара синчето си в пътя. Не може да се отрече, че в известна степен Лешек има основание.

— Тоест, ти настояваш — подзе госпожа Елеонора — да приемем условието на Лешек?

— Аз да настоявам?! — учуди се искрено господин Станислав.

— А да не би аз — сви нетърпеливо рамене. — Винаги съм била на мнение, че си прекалено мек и снизходителен към него. Дано някога не си изпатим от тази твоя слабост.

— Извинявай, Еля… — започна господин Чински, но съпругата го прекъсна:

— Добре, ще се съобразя с желанието ти. Обаче пак подчертавам, че не съм на това мнение.

— Но… — опитваше се да възрази Станислав, — но аз…

— Какво ти? Ти, скъпи мой, го възпита зле! Лека нощ!

И госпожа Елеонора излезе. Излезе, засрамена от самата себе си. Съвестта й не можеше да бъде приспана с привидното стоварване на отговорността за отстъплението върху съпруга. Властната й натура се бунтуваше срещу ултиматума на сина и ако Станислав поне с една дума беше поощрил упорството и категоричността й, тя нямаше да промени решението си. Друг въпрос е, че крачеше към спалнята на мъжа си, напълно убедена, че няма да чуе от него подобно поощрение.

Обаче онзи, който предполага, че госпожа Елеонора би могла да се примири напълно с поражението, не я познава. Наистина изтръпваше при мисълта, че синът й ще изпълни заканата си и ще замине накрай света, но не можеше да се съгласи с едно свое поражение, с отстъпление от позициите.

Затова на другия ден извика сина си и без много приказки му заяви, че не под натиска на неговата заплаха, а поради настояването на баща му е решила да откаже поръчките при сарача Войдило, но само при едно условие. А именно, Лешек още днес да замине при чичо си Еустахи в околностите на Варшава, и то за по-дълго време.

Умишлено не определи срока от страх, че ако е прекалено дълъг, Лешек ще откаже. Но опасенията й бяха напразни. След безсънната нощ, след множеството скептични и дори цинични мисли Лешек бе напълно примирен със съдбата. Сам се чудеше дали няма да е най-добре да замине, затова прие проекта на майка си без всякаква съпротива.

Заминаването щеше автоматично да отстрани изкушението да ходи в градчето; в шумния, весел дом на чичо си Еустахи, където винаги беше пълно с момичета и млади жени, сигурно щеше да прекара по-приятно, отколкото в тази противна околност, в това жалко блато, сред дребни, мръсни и делнични проблеми.

Така си мислеше до момента, когато отвъд прозореца на вагона започнаха да се мяркат и изчезват гаровите постройки. Но когато колелата на влака монотонно и ритмично затракаха, мислите му се объркаха, завъртяха и изведнъж литнаха в друга, в съвсем обратната посока.

Но това е вече отделна история.

Десета глава

Спокойно си течеше животът в мелницата на стария Прокоп Шапел, наричан Прокоп Мелник. Ведрото синьо небе се отразяваше в гладката повърхност на спокойните езера, от липите се разнасяше медено ухание, добрата вода-хранителка като лъскава панделка падаше върху голямото воденично колело, сякаш беше безкрайна огледална лента, която върху перките се пръсва на зелени прозрачни парченца, все по-дребни, все по-бели, докато се превърнат долу в кълбеста пяна, летлива и съскаща.

Долу водата бълбукаше, горе монотонно мъркаха доволните и сити от смляното зърно воденични камъни, а в коритата се сипеше пухкаво скъпоценно брашно. Хлебният поток чакаше само чували.

Преди жътва във воденицата нямаше много работа. Към три часа следобед ратаят Виталис отбиваше водата и колелото, освободено от тежестта й, се завъртваше по инерция веднъж-дваж, изскрибуцваха дъбовите оси, изтракваха зъбните колела, простъргваха воденичните камъни и настъпваше тишина. Само брашненият прах се спускаше безшумно отгоре и се стелеше по земята, по наредените чували, по кантарите, покриваше всичко със слой, който сутрин стигаше до половин пръст дебелина.

Някои безсъвестни мелничари и това брашно продаваха на хората, но старият Прокоп нареждаше да го смитат за говедата и другите животни, затова кравата и конят му, пък и свинете, патиците, гъските и кокошките на майка Агата бяха угоени, сякаш са господарски.

След три часа̀ във воденицата нямаше никаква работа и точно по това време знахарят Антони Кошиба обикновено се стягаше за града. Отупваше се от брашното, слагаше чиста риза, измиваше ръце и лице до големия пън край езерото, където най-удобно се слизаше до водата, и тръгваше към Радолишки.

Болните през лятото бяха малко, и то главно вечер, след залез-слънце, когато хората, както е известно, са по-свободни.

Напоследък всички домашни и особено жените бяха забелязали големи промени в поведението на знахаря. Беше започнал да се грижи повече за себе си, лъскаше обущата си с вакса до блясък, беше си купил две цветни ризи, подстригваше си брадата и косата, които преди достигаха чак до раменете му като на поп.

Зоня ни най-малко не се заблуждаваше за причините на това издокарване. Безпогрешният в такива случаи женски инстинкт отдавна беше й подсказал, че безразличният досега към женската красота Антони Кошиба трябва да си е харесал в града някаква жена. Първоначалните подозрения, насочени към Шкопкова, собственичката на магазина, след кратко разпитване се оказаха погрешни. Антони наистина се отбивал в нейния магазин, но там се срещал единствено с младичката госпожица, която работи при Шкопкова.

Зоня я беше виждала неведнъж и я обхващаше и смях, и гняв, като си помислеше за това ухажване.

— Ех, старче — викаше, наблюдавайки издокарването на знахаря. — Какво те е прихванало? Я се виж, за тебе ли е тя?… Опомни се! Разбра ли! За какво ти е? Мъкнеш ли се, мъкнеш там, ама какво ли ще домъкнеш? На тебе ти трябва яка, работна жена, а не такава белоръка.

— Такава като тебе му трябва, нали? — смееше се Олга.

— Защо пък не! Защо пък не! — слагаше войнствено ръце на кръста Зоня. — Няма да си кривя душата я. С какво съм по-лоша от оная?… Че не съм толкова млада, а?… Много важно! Помисли, бе, Антони, що ти е такава млада?… Отгоре на това и гражданка! С разните й прищевки. С шапки и шапчици. Грях ще си сложиш на душата!

— Млъкни най-после! — обаждаше се и знахарят, загубил търпение.

И се отдалечаваше с мърморене:

— Що за глупости й се въртят в главата!…

Всъщност смяташе, че приказките на Зоня са преливане от пусто в празно. И през ум не му минаваше да се жени. Към жените беше с предубеждение, без да се замисля за причините, страхуваше се от тях, пък и малко ги презираше. Но с Мариша от Радолишки беше съвсем друго. Мариша се различаваше от всички. До такава степен се различаваше, че му се струваше нелепо да бъде сравнявана с жените въобще. Самото хрумване на Зоня за женитба с Мариша беше толкова глупаво, че не си струваше да се мисли за него. И ако все пак мислеше, то беше, защото искаше да разбере откъде е могло да се появи нещо такова в празната й глава.

Отбивал се бил в магазина?… Отбиваше се, какво от това? Носел от време на време по някое подаръче на Мариша?… Защо не, да не би да няма право?… Обичал да си бъбри с нея?… Разбира се, че предпочита с нея вместо с някой друг, но защо трябва веднага да се говорят разни глупости… Горкото момиче, почти дете, а е сам-самичко. Лошо ли е да си по-сърдечен към такова същество?… И то искрено сърдечен, без никакви облаги, без сметки. Между другото чувствуваше, че и тя се привърза към него и че също го бе обикнала искрено. Ако не беше така, нямаше винаги с такава радост да го посреща, нямаше да го задържа в магазина колкото може повече, нямаше да му доверява тъгата и грижите си.

А напоследък те не бяха малко. Още в понеделник Мариша сякаш бе посърнала, а когато знахарят дойде в четвъртък, веднага забеляза, че е плакала.

— Какво има, момичето ми — попита, — пак ли мира не ти дават лоши хора?

Тя поклати глава.

— Не, чичо Антони! Не е това! Само че заради онзи скандал се случи нещо много лошо.

— Кому? — разтревожи се.

— На Войдило, сарача.

— Какво лошо?

— Младият Чински, изглежда, е научил, че екссеминаристът ме е обидил, и се е стигнало до сбиване. Във всеки случай сарачът вчера изпратил каруцата с готовата работа в Людвиково, а нова не му възложили. Преди старият Мостерджей не бил в града. Ходил във Вилно и едва вчера се върнал. Когато каруцата пристигнала празна, попитал:

— А къде е поръчката?

Каруцарят отвърнал:

— Господарката от Людвиково нареди да предам, че вече няма да има поръчки за нас.

— Защо няма да има? Фабриката ли затварят?

— Не затварят фабриката — рекъл каруцарят. — Ами защото вашият син обидил младия господар, затова не искат да ви дават работа.

Знахарят се изкашля.

— Това не е справедливо. Как бащата ще отговаря заради сина си? Синът е развейпрах, но бащата си е порядъчен човек и няма никаква вина.

— Разбира се — съгласи се Мариша. — И аз това му казах.

— На кого?

— На Мостерджей. Едва когато чул тези неща от каруцаря, започнал да разпитва и научил какво е станало. Тогава първо отишъл при господин Собек, подал му ръка и го поздравил, затова че постъпил добре със сина му, а после дойде при мене.

— И какво искаше?

— Отначало ме изгледа сурово и каза: — Дойдох да се извиня заради моя Зенон. Глупав и лош е той. Падаше му се на този хаймана някаква поука, но му е малко това, дето е получил от господин Собек. Разбирам, казва, че не е имал право да ви обиди вас, тоест мене. Не е негова работа какво правите вие. Госпожа Шкопкова се грижи за вас, тя да му мисли, а не този готованец. И ако бяхте дошла да се оплачете на мене, щях да го науча аз него. Но вие, казва, сте се оплакала на младия господар от Людвиково и сега мене, стария човек, ме сполетя беда, без да съм виновен, защото си оттеглиха поръчките, а те носят повече от половината ми печалба.

Знахарят се учуди:

— Но нали ти не си се оплаквала на младия господар?

— Разбира се. Казах го и на господин Войдило, но той, изглежда, не ми повярва.

— Е, дотук не виждам нищо лошо.

— Лошото е другаде. Днес сутринта старият Войдило изгонил сина си от къщи!

— Изгонил ли го?… Как така го е изгонил? — учуди се знахарят.

— Той си е такъв, суров човек. Целият град само за това говори. И всички твърдят, че било заради мене… А аз какво съм виновна? Какво лошо съм направила?…

Гласът на Мариша затрепери, а в очите и се появиха сълзи.

— Мислех да изтичам при господин Войдило и да го помоля да прости на Зенон, но се страхувах… Впрочем той нямаше да обърне никакво внимание на молбите ми. Свещеникът се застъпил за Зенон, казал, че момчето е разхайтено, но ако го изхвърлят от къщи, ще тръгне по още по-лош път… Нищо не помогнало. Старият отвърнал, че дори Зенон да изгниел по затворите, пак нямало да се трогне, защото, казал, не стига, че е мързелив, безделник и нехранимайко, ами на това отгоре отнема хляба на баща си и братята си.

Знахарят поклати глава.

— Неприятно нещо, но ти нямаш вина, моето момиче.

— Какво от това, че нямам! — закърши тя ръце. — Сега всички ме сочат с пръст, сякаш съм някаква престъпничка… Гледат ме накриво… Дори госпожа Шкопкова настройват против мене. С ушите си чух как един дърводелец й казваше: само бели на хората навличате и бога обиждате, като държите тая пришълка.

Мариша закри лице с ръцете си и заплака.

— Зная — хълцаше, — зная как ще свърши всичко това… Те ще ме прогонят… ще ме оставят без работа… А пък аз исках, исках всичко да е колкото може по-добре… Ако господин Лешек беше дошъл, на колене щях да го моля да прости вината на Зенон… Но той… той не идва. Никакъв не се обажда. Само това ми липсваше… толкова съм нещастна… О, боже господи!…

Антони Кошиба седеше, отпуснал безпомощно големите си ръце. Лицето му бе пребледняло от вълнение. Беше готов душата си даде, за да отнеме страданията и тревогите на това добро момиче. Обхващаше го ту гняв и желание да действува незабавно, ту си даваше сметка за собственото си безсилие.

Нямаше дори думи, с които би могъл да я утеши. Тогава стана, прегърна я и започна да я гали с грубата, отрудена ръка по косата, повтаряйки:

— Успокой се, гълъбче, успокой се!

Тя се сгуши до него, разтърсвана от плач. Толкова тъжно му стана и за нея и себе си, и за самотата и безпомощността им, че и неговите сълзи потекоха по лицето, по прошарената брада, по пръстите, които с искреното желание да я утеши плъзгаше по светлата глава на момичето.

— Успокой се, гълъбчето ми, успокой се, успокой… — повтаряше той едва чуто.

— Чичо Антони, единствено тебе… само тебе си имам на света… аз… пришълката.

— И двамата сме чужди сред тия хора, и двамата сме пришълци, гълъбче! И не се тревожи, не проливай сълзи. Няма да им дам да ти сторят нещо лошо. Стар съм, но ще намеря сили… Докато мене не ме сполетят глад и беднотия, дотогава и ти, гълъбче, всичко ще имаш. Успокой се, успокой се, моето момиче, успокой се, скъпо дете… Когато ти дойде до гуша, ще дойдеш при мене, във воденицата. Може да не е хубаво, не е богато, но ще си сита и на топло, няма сама да си. Гора колкото искаш, просторни ливади, ще събираме билки, ще ми помагаш, гълъбче, да лекуваме хората… Зли езици няма да те стигнат, лоши думи няма да те наскърбят… Хубаво ще ни бъде заедно на нас, пришълците… Успокой се, гълъбче, успокой…

— Колко си добър, чичо Антони, колко си добър — идваше полека-лека Мариша на себе си. — Роден баща не може да бъде по-добър… С какво го заслужих?…

— С какво ли? — замисли се знахарят. — Кой знае? А с какво аз съм заслужил да се сгушиш ей така до мене, гълъбче мое, та чак старото ми сърце, дето по навик, а не от желание биеше, да се сгрее като от слънце… Един бог знае, а аз, макар да не зная, съм му признателен и няма да престана да му благодаря до сетния си дъх…

Пред магазина спря някаква бричка и след малко влезе един мъж. Купуваше цветна хартия за гирлянди, сигурно за наближаващия празник на реколтата. Дълго избира, пазареше се и негодуваше от високите цени.

Когато най-сетне излезе с пакетите, знахарят рече:

— А ще позволиш ли, гълъбче, да ти кажа искрено какво си мисля?

— Моля те, разбира се — усмихна се тя не без опасение, че след един такъв увод няма да чуе нещо приятно.

И не се излъга: знахарят започна да говори за Лешек.

— Заради него са ти всичките ядове и горчилки. Какво хубаво си видяла от него, гълъбче?… Не казвам, че е лош или злосторник, очите му са добри, но е още млад, неулегнал, още гони вятъра. Наблюдавал съм го, неведнъж и не десет пъти съм го виждал да идва и да се застоява тука… Пък хората говорят. А както е млад и лекомислен, не е чудно, че го подозират в лоши намерения. Самият аз, бог ми е свидетел, не вярвам! Главата си залагам, че всичко, дето го приказват, са врели-некипели. Но видиш ли, гълъбче, защо да те одумват?… Не можеш да им запушиш устата, нито да им затвориш очите. Гледат и одумват. А на тебе, момичето ми, за какво ти е неговото ухажване? Само беля си навличаш. Млада си, неопитна, лесно ще повярваш на всяко обещание.

— Той никога нищо не ми е обещавал — прекъсна го Мариша изчервена и сконфузена.

— Не ти е обещавал ли?… Тогава какво иска?… Не забравяй, че той е голям господар, богат, светски човек. Какво си ти за него?… Една играчка. А сърцето се привързва. Ей ти сега, няма го и ти е тежко.

— Друга е причината…

— Може да е друга, а може да е тази — кротко поклати глава. — А да се ожени за тебе, няма да се ожени. Тогава защо ти е?

Мариша сведе поглед.

— За това изобщо не съм помислила. Просто разговорите с него са приятни. Много е пътувал, много е видял. Хубаво разказва…

— Да си разказва на други. Защо е избрал тъкмо тебе?

— Защото… казва, че… ме харесвал.

— Оставаше да не те харесва. Да не е сляп.

— Не предполагах, че и ти, чичо Антони, ще виждаш нещо лошо в това.

Знахарят протегна ръце, сякаш да се скрие зад тях.

— Опазил ме бог! Не е лошо, но е никому ненужно. И на тебе, и на хората вреди, и тревоги ти създава, а от това никаква полза няма. Аз не ти говоря против него. Не. Но ако той беше толкова почтен, нямаше да излага тебе, гълъбчето ми, на одумване, нямаше да гледа да ти замае главата, нямаше да седи тука като пън.

— Но… но аз не мога да го изгоня — опитваше да се защити Мариша.

— И не трябва. Ако искаш да чуеш един добър съвет, съвет от сърце, тогава ще ме послушаш и няма да се впускаш в приказки с него. Така ще престане да идва. Не ме ли послушаш, нищо не мога да ти помогна.

Мариша се замисли. Много добре знаеше, че знахарят я съветва с най-добри чувства и има право. Познанството й с Лешек тъй или иначе, рано или късно щеше да свърши. Или ще му хрумне някакъв нов каприз, или ще се ожени. И толкоз. Да продължава така наистина няма смисъл. Колкото по-дълго трае, толкова по-трудно ще й бъде да се раздели с него, толкова по-болезнена ще бъде тъгата й. Ето, само от няколко дни го няма, а животът й вече се превърна в мъчение… Но, от друга страна, нима тя не предпочиташе да заплати с години отчаяние за няколко месеца щастие да го вижда, да потъва в погледа му, да слуша гласа му?…

Споменът за най-краткотрайното щастие остава в душата завинаги, до смърт. Трябва ли да се отказваме от такава скъпоценност? Нима е по-добре да я пренебрегнем от страх пред страданието и да живеем единствено с безплодната, безсмислена пустота?…

Знахарят е добър и умен, но дали в случая не греши?

— Ще си помисля над съвета ти, чичо Антони — изрече със сериозен тон. — Ще си помисля, макар че може да е излишно, защото той сигурно няма повече да дойде.

И наистина дните минаваха, а никой не беше виждал младия Чински нито в града, пито в околността.

В същото време Радолишки кипеше от клюки. Едни порицаваха, други хвалеха строгата постъпка на стария Мостерджей. Но всички мнения бяха единодушни по две точки: първата беше убеждението, че Зенон Войдило ще свърши зле, а втората — увереността, че Мариша е виновна за станалото.

Дори онези, които по-рано я поздравяваха приятелски, сега гледаха да я отминат, все едно че не я виждат. Други пък гласно и при всеки удобен случай изразяваха мнението си, без да пестят солените думи. Дори не бяха лоши или озлобени хора. В скромния живот на малкия град бяха чисто и просто свикнали с определени нрави и ако нещо се отклоняваше от нормите на навиците им, заслужаваше според тях да бъде заклеймено. Едно бедно работещо момиче, поддържащо връзки с богат господарски син, не може да разчита на женитба, тогава на какво се надява?…

Подобна логика на мислене допадаше особено на онези, които най-горещо хвалеха сарача, че е изгонил от родителския дом своето синче безделник и скандалджия. Щом е стигнал до тази възраст и още не е станал човек, вече нищо не ще му помогне. Да би мирно седяло, не би чудо видяло. Да върви, където му очите видят и да не срами почтеното си семейство.

Но Зенон явно не възнамеряваше да заминава. Първия ден наистина беше изчезнал някъде, но на следващия се завърна и с поведението си веднага потвърди най-лошите предположения и предсказания. Напи се до припадък в кръчмата на Юдек, пропи всичките пари, които баща му бе дал за път, а после до среднощ вдига скандали по улиците, крещеше, че щял да запали бащината си къща, да застреля всички Чински и да счупи главата на онази фльорца Мариша.

Накрая се нахвърли върху полицая, отпра единия му джоб, а когато със сила го замъкнаха в участъка, изпотроши прозорците и мебелите. Сложиха му белезници и го задържаха цяло денонощие в ареста, а на следващия ден направиха протокол, за да се заведе дело и естествено да го осъдят на поне два месеца.

Засега го пуснаха на свобода и Зенон изчезна от градчето, но се говореше, че се навъртал наоколо.

Тези събития развълнуваха не само градското обществено мнение. За тях научиха и в Людвиково. Госпожа Чинска веднага изпрати едно момче при сарача и го уведоми, че макар и да смята бащиното наказание, наложено на Зенон, за правилно, в желанието си да помогне Зенон да не затъне в блатото, решава да възобнови старите поръчки с надеждата, че господин Войдило ще прости на сина си.

Сарачът обаче беше твърд човек. Благодари за поръчките, но заяви, че решил ли е веднъж нещо, връщане назад няма и че повече не иска да види провинилия се син. Не се поддаде на уговарянията.

— Виждаш ли — казваше по-късно госпожа Чинска на съпруга си. — Виждаш ли как се отнася към децата си един баща, когато е принципен и с характер.

Господин Станислав се престори, че не е разбрал намека, измърмори нещо под носа си и се задълбочи в четенето. Затова пък госпожа Елеонора стигна до убеждението, че от цялата тази случка може да извлече полза за възпитанието на Лешек и написа до единствения си син обширно писмо с подробности за случилото се и множество поучителни бележки.

Това писмо сигурно щеше да окаже благотворно влияние върху Лешек, ако беше го получил. За съжаление обаче в същото време, когато шедьовърът на майчините възпитателни способности се намираше в пощенския вагон на влака за Варшава, получателят му се въртеше неспокойно в спалния вагон на влака за Людвиково.

Въртеше се и не можеше да заспи, защото бе обхванат от угризения, които не можеше да потисне с никакви доводи и самозалъгвания. У чичови си той, разбира се, умираше от скука, но скучаеше не по обективни причини. Компанията беше шумна, приятна и весела, развлеченията — разнообразни и непрекъснати, жените — хубави, кухнята — превъзходна, времето — чудесно. Причината за скуката се криеше в самия него. Чисто и просто тъгуваше.

Беше глупаво и несериозно, че той, един зрял, здравомислещ човек тъгуваше като хлапак по някаква пансионерка, по русокосото момиче от магазинчето в малкото градче, тъгуваше въпреки усиленото самовнушение, въпреки необоримите доводи, въпреки волята си и взетите решения. Беше заминал с твърдото намерение да се отърси от нелепите чувства и от хаоса на отвратителните дребни неприятности, които възникнаха от тях. Но още с тръгването го връхлетяха други мисли, изпълниха го, завладяха го и не му даваха мира нито денем, нито нощем.

Безразличието се изместваше от тъга, нежност, умиление, въображението му поднасяше фантастични сцени, в които виждаше Мариша разплакана в прегръдките на този самозван рицар Собек или пък оскърбявана и хулена от тълпа простаци, или пък заминаваща в неизвестна посока… с протрито палтенце, смешна провинциална шапка, с бедничкото си имущество в малко охлузено куфарче.

Картината беше толкова жива, че чак се изплаши. Скочи от леглото, облече се, стегна си багажа и нареди да събудят шофьора да го закара до Варшава. На чичови си остави писмо с обяснение, че внезапно се бил сетил за нещо изключително важно и неотложно.

Във Варшава имаше още два часа до тръгването на влака. Мотаеше се по „Маршалковска“ и спря пред витрината на едни бижутерски магазин. Неволно мярна един красив платинен пръстен с розетка от бледосини сапфири.

— Това е цветът на очите й — мина му през ум и разчувствуван, без да му мисли, влезе в магазина.

Пръстенът не беше много скъп, но глътна парите, които му бяха останали след купуването на билета за влака.

Сега, както не можеше да заспи, извади кутийката от джоба на палтото и заразглежда пръстена. Никога досега не беше правил на Мариша какъвто и да е подарък. Дори беше съмнително ще приеме ли нещо.

— Би приела — хрумна му, — ако пръстенът е годежен.

И изведнъж усети, че сърцето му заби по-силно.

Протегна ръката с пръстена и се загледа в блясъка на камъните.

— Това е годежният ми пръстен — изрече на глас.

Вдигна глава и огледа купето със страшен поглед, сякаш очакваше някой да го оспорва. Купето обаче беше празно, стените мълчаха, само завесите се полюшваха в такт с движението на влака.

Веднага потъна в блажено, напомнящо сън спокойствие. Сега вече знаеше, вече нямаше място за никакви съмнения. Да, ще се ожени за нея. Ще бъде до него, до него завинаги. Край на тъгата, край на тревогите, край на съмненията и страданията.

Да си го наричат лудост! Ще го нарекат така онези, които не знаят каква лудост, каква безнадеждна лудост е да се бориш срещу любовта!

И престъпление! Защото бива ли човек да изтръгва от себе си най-хубавото, най-благородното, най-красивото чувство? Кой знае, може би единственото чувство, което оправдава съществуването, което е цветът на душата?… Да го потъпче, да го унищожи, да се отрече от него?… В името на какво?… За да се хареса на хората ли?… Що за глупост! Заради другите да се отречеш от себе си, да се отречеш от най-същественото в себе си, от собствения си стремеж към щастие!

О, напълно си даваше сметка за трудностите и пречките, които ще срещне по пътя си. Нито за миг не се заблуждаваше, че родителите му ще се съгласят на този брак. Не се съмняваше, че ще направят всичко, за да му попречат да постигне целта си. Общественото мнение, всички познати и роднини ще се опълчат срещу Мариша. Ще трябва да е готов за ожесточена борба.

Но не се страхуваше от борбата. Напротив. Вдъхновяваше го мисълта, че ще се изправи сам срещу всички в защита на своето щастие, на своето и Маришиното щастие, че ще преодолее пречките, ще устои на нападките, ще победи, защото трябва да победи.

Вече мислено си представяше плана на действията им. Виждаше целия арсенал от оръжия и хитрости, които щяха да употребят срещу него. Това ще са заплахи за прекратяване на всякакви отношения, за лишаване от наследство, или наистина ще го лишат, както и злобни шеги и подли клевети, сцени и скандали, тръшкания и припадъци, молби и закани. И ще се започне със заключване на касата. Родителите му при техните връзки като нищо ще му попречат да намери някаква работа.

— И това трябва да имам предвид — разсъждаваше.

Няма нищо по-лесно от това да започне открита борба и… да бъде победен. Но в случая не ставаше дума за самата борба, а за победа. Да оцелее на бойното поле. Наистина би могъл без много шум да продаде личните си вещи и да избяга с Мариша някъде накрай света. Тя е свикнала с бедността, ще свикне и той. Млад е, все някъде ще намери работа. Но подобно бягство нямаше да го удовлетвори, щеше да помрачи извоюваното щастие. Затова и трябваше да се изключи като възможност.

Ставаше ли въпрос за нещо важно, проявяваше достатъчно практичен разум, че да не се поддава на донкихотщина, която често го спохождаше. Затова сега реши да действува внимателно, прозорливо, без да посвещава някого.

В момента между другото нямаше желание да си блъска главата с бъдещата стратегия. Беше така упоен от откритието на собствените си желания, толкова щастлив от взетото решение, че всичко друго изглеждаше дребно, жалко, без значение.

Появата на Лешек, лъчезарен и приветлив, предизвика сензация в Людвиково. Първо, никой не го очакваше и, второ, бе видимо променен. Нямаше и следа от някогашната раздразнителност, резки движения, безразличие към семейните и имуществените проблеми, скучаещ вид.

— Какво се е случило, Лешек? — питаше доволна госпожа Елеонора.

— Променил съм се, мамо. Просто съм друг човек.

— Любопитна съм дълго ли ще продължи тази благоприятна фаза.

— О, да — усмихна се загадъчно. — Имам чувството, че това е последната фаза на моето развитие. Доста мислих и премислях и стигнах до извода, че е крайно време да се стабилизирам, да започна някаква работа, да уредя живота си и така нататък.

Господин Чински чак откъсна поглед от вестника.

— Това означава ли, че най-сетне възнамеряваш да се заемеш с фабриката?

— Не грешиш, татко.

— В такъв случай ще трябва да изпратя благодарствена телеграма до чичо ти. Да не би там да си срещнал някого, който така те е преобразил? Доста народ е имало при него, нали?

— О, да, твърде много. Цяла тълпа — кимна и добави замислено: — И сред тълпата срещнах… себе си.

— Ооо… И с какви впечатления остана от срещата?

— Отначало доста неприятни. Чух много критични забележки, нелишени от основание. Накрая обаче се убедих, че имам работа с човек, който знае какво иска. Това много зарадва и двама ни.

Госпожа Елеонора се наведе и го целуна по челото.

— Поздравяваме и двама ви, а в случая и себе си.

— Благодаря, мамо. Заслужавам много повече поздравления, отколкото предполагаш — отговори сериозно.

Разговорът се проведе след вечеря и изпълни господин и госпожа Чински с най-розови надежди. Затова на другия ден сутринта, когато попитаха прислужника спи ли още младия господар, се вцепениха от отговора.

— Младият господар нареди да му се докара мотоциклетът и замина в посока на Радолишки.

Единадесета глава

Енорийският свещеник Пелка беше вече възрастен човек. Спеше малко и се събуждаше рано. Имаше му сигурно нещо на храносмилателната система, защото на гладен стомах се чувствуваше ужасно. Затова в делнични дни биеха камбаната за богослужение преди седем часа, а в седем отец Пелка заставаше пред олтара.

Мариша, за да не закъснее за литургия, трябваше да става в шест часа и беше малко недоспала. Но молитвата в църквата толкова я успокояваше, че дни наред не бе пропуснала нито едно богослужение. Коленичеше в ъгъла зад амвона и се молеше горещо бог да й прости греховете, да отнеме тъгата и страданията, които се бяха стоварили отгоре й, да й прати утеха и да ощастливи човека, когото бе обикнала.

Горе органът свиреше чудесните църковни мелодии, в които няма тъга или веселие, а някакво странно, всесилно спокойствие на вечността, сякаш излъчвано от небето в звездна нощ.

Това спокойствие изпълваше църквата, застиваше в белите статуи на апостолите и пророците, разливаше се по неясните очертания на потъмнелите икони, звънтеше в долитащите от олтара мраморни слова на латинската молитва и завладяваше измъчените души на вярващите, които тъкмо тук търсеха спокойствието.

Мариша излизаше от църквата като опиянена от този неземен покой, смирена и примирена със съдбата. Не смееше дори мислено да проникне във великите истини, прозрявани от светците в часове на съзерцание и отдаване на бога. Пък и не би могла. Колко ясно обаче усещаше полъха на вечността, който изпълваше нея, малкото бедно момиче, забравено от всички и никому ненужно, с доверие и вяра, че някъде далече в неизмеримите простори има могъщ всевластен покровител и съюзник, чиито добри очи — незрими, но всичко виждащи — я гледат.

Всеки ден излизаше със странното чувство, че ей сега ще се случи нещо, че всичко ще се промени, че щастието неочаквано ще я споходи. И това предчувствие беше толкова силно, че когато онази сутрин на връщане от църквата видя Лешек пред магазина, дори не се изненада. Само дето не успя да овладее радостта си.

— Вие дойдохте — повтаряше с разтреперан глас, — дойдохте…

Стори й се, доколкото можеше в това си възбудено състояние да забележи нещо, че е сериозен и съсредоточен. Засрами се, когато й целуна ръка на улицата, пред очите на минувачите.

Едва влязоха вътре, хвана ръцете й, погледна я в очите и каза:

— Никога никого не съм обичал така, както тебе. Не мога да живея без теб. Ще се съгласиш ли да станеш моя жена?

Краката на Мариша се подкосиха, главата й се замая.

— Вие какво… какво… говорите… — промълви.

— Моля те, Мариша, стани моя жена.

— Но… това е невъзможно! — почти извика.

— Защо невъзможно?

— Сам помислете! — измъкна тя ръце. — Вие всъщност не го казвате сериозно!

Той смръщи вежди.

— Не ми ли вярваш?

— Не, не! Вярвам, но вие помислихте ли… Боже! Какво ще стане! Вашите родители… всички тук в градчето… Ще ви отровят живота, ще има да ви хулят… Мене ще намразят…

Лешек кимна.

— Така е. Предвидил съм всичко. Зная, че ни очакват много, може би твърде много неприятности, спънки, оскърбления. Но след като имам да избирам между тях и вероятността да се откажа от тебе, готов съм на всичко. По една много проста причина: обичам те. И ако ти не го разбираш, явно съм се заблуждавал по отношение на твоите чувства и ти изобщо не ме обичаш.

Погледна го с упрек.

— Аз ли?… Аз не ви обичам?…

— Мариша!

Прегърна я и я обсипа с целувки. Мариша чак премаляваше от порива и силата, с която я притискаше към себе си. Не искаше да се бори, а и не можеше. В този миг беше неизказано щастлива. Можеше да се закълне, че откакто свят светува, никое момиче не е преживяло такова щастие.

Ако понякога в мислите й бяха проблясвали дребни упреци към Лешек, вече от тях нямаше и следа. Не вярваше, разбира се, че женитбата им може да се осъществи. Би било невероятно. Но неговото решение, без съмнение искрено, доброто му желание, както и това, че беше надвил себе си, и то заради нея, доказваха благородството, силата на чувствата и изключителния му характер. Ако я попитаха сега може ли да съществува човек с повече достойнства, с чиста съвест би отрекла.

Надвил е себе си, защото е трябвало да надмогне гордостта и увереността, че най-богатите и най-красивите девойки въздишат по него, че най-добрите семейства искат да им стане зет, че малцина са онези, които могат да му съперничат по произход, богатство и образование. А как обичаше да се самоизтъква, да споменава уж между другото високопоставените си приятели, да говори с пренебрежение и погнуса за хората от градчето.

И изведнъж иска да му стане жена. Тя, която дори в този осмиван от него град е пришълец, бедно сираче без близки, без приятели, с изключение на селския знахар, без пукнат грош. Наистина в сравнение с другите момичета от Радолишки тя има благодарение на майка си по-добро образование и възпитание. Но дали възпитанието, образованието и обноските й няма да правят лошо впечатление в неговата среда?…

Казват, че баща й, когото бе загубила още като малка, бил лекар, вторият й баща, когото обичаше като истински и наричаше татко, беше само лесничей, скромен служител в едно имение, а майка й, по произход от знатно семейство, тук в околността бе известна като бедна учителка по музика и чужди езици, а по-късно само като шивачка.

Дали хора като семейство Чински, хора от общество, което на произхода и родословното дърво обръща повече внимание, отколкото истинската аристокрация, дали биха могли да се примирят с един такъв брак на сина си?…

След като се окопити от първата почуда, Мариша заговори на Лешек тъкмо за това. Той я слушаше внимателно, без да я прекъсва, а когато свърши, каза:

— И какво от това?… Ще се промени ли с нещо фактът, че се обичаме?…

— Не, с нищо не може да се промени. Ще ви обичам винаги, единствено вас, до последен дъх! — прошепна тихо.

— Но, изглежда, за тебе това не е толкова важно, че да се бориш и да посрещаш неприятностите и тревогите.

Тя поклати глава.

— О, не! Не става въпрос за мене! Аз съм готова на всякакви жертви и унижения. Но ти…

— Какво аз? — попита с яд.

— Ти… Тебе ще те покруси, разочарова, сломи…

Той скочи и плесна с ръце.

— Маришка! Маришка! Как не те е срам! Обиждаш ме! Как може да не вярваш в силите ми?…

— Не е така — отрече, — вярвам! Но нямам право да те излагам на подобно нещо. Не искам да се превръщам в бреме за тебе. И така съм много, много щастлива…

— О, чудесно. Значи ти си щастлива. А аз не те интересувам! Така ли? Мога да продължавам да съм нещастен, защото на тебе ти е хрумнало, че може да си бреме за мене! Засрами се! Толкова интелигентно и умно момиче да говори подобни безсмислици! И изобщо кой те е упълномощил да решаваш съдбата ми?… Нямала право да ме излага на неприятности! Но самият аз, струва ми се, имам това право?… А аз искам, трябва и край! Или си мислиш, че толкова не ме бива, та трябва непременно да бъда зависим от родителите си? Светът да не е малък, че да няма място за двама души? Стигне ли се до война с моите родители и на нас това ни дотегне, мислиш ли, че няма да можем да заминем нанякъде?… Не се бой! Не ме познаваш достатъчно. Не съм от тези, дето си оставят кончето в калта. Ще видиш! Всъщност няма какво да говорим. Решението е взето и — точка!

Усмихна се и отново я прегърна.

— Поне ти не ми създавай затруднения в тази борба, в борбата за моето и твоето щастие, за нашето щастие… Защото ще ме подлудиш и ще си тегля куршума!

— Лешек! Скъпи мой, любов моя — трескаво засплита ръце около врата му.

— Ще видиш, моя Маришенко, че ще бъдем най-щастливото семейство на земята.

— Да, да — притискаше се тя до него.

Вече не беше способна да мисли, да протестира, да се съпротивлява. Вярваше му, бе разсеял съмненията й с въодушевлението и волята си.

Лешек извади от джоба си малката кутийка и взе пръстена със сапфирите.

— А това ще те пази — каза весело, слагайки пръстена на ръката й. — Да не забравяш, че си изключително моя собственост.

— Колко е красив!

— Камъчетата са с цвета на очите ти, Маришенко.

Тя дълго не отдели поглед от пръстена, най-сетне се обади с учудване и благоговение в гласа:

— Значи аз съм… сгодена?…

— Да, скъпа, ти си моя годеница.

— Годеница… — повтори тя и добави тъжно: — Но аз не мога да ти дам пръстен… Нямам. Последния, маминия, продадох за… погребението й. И той беше със сапфири, мама много го обичаше, макар че беше евтин, много по-скромен от този.

Очите й се насълзиха.

— Не мисли за тъжни неща — рече. — Аз и без годежен пръстен няма да забравя, че съм вече роб, най-щастливият роб, който изобщо не копнее за свобода.

— Боже! Боже! — прошепна. — Вие ми се свят. Всичко стана така неочаквано…

Той се засмя.

— О, не може да се каже, че е изведнъж. Познаваме се вече две години.

— Да, но можех ли да предположа, че ще свърши така.

— Свършва по възможно най-добър начин.

— Просто не мога да повярвам, че не е сън, че е в действителност. И… откровено казано… страхувам се…

— От какво се страхуваш, Маришенко?

— Че… знам ли, че всичко това ще се разсее, ще изчезне, че нещо ще ни раздели.

Хвана я за ръката.

— Разбира се, скъпо мое съкровище, трябва да бъдем изключително предпазливи, да попречим на всякакви интриги и всичко подобно. Затова ще трябва да пазим пълна тайна. Никой, абсолютно никой не бива да научи за нашия годеж. Вече имам план. Изпълня ли го, раз-два и се венчаваме. Въпросът е решен и на глава да се изправят, все толкоз. Само че помни: мълчание!

Мариша се засмя.

— Не бих казала на никого и без да ме предупреждаваш. Нали ще ми се присмеят, никой не би повярвал. Мислиш ли, Лешек, че всъщност имам на кого да се доверя?… Може би единствено на чичо Антони…

— На знахаря от мелницата ли?… Не, и на него не казвай. Чу ли?

— Обещавам тържествено.

И Мариша удържа на обещанието. Удържа, макар че ако истината бе излязла още същия ден наяве, можеше да й бъдат спестени много неприятности.

Неприятностите започнаха с идването на Шкопкова в магазина. Тази по природа почтена жена навярно беше се поддала на настроенията, обхванали Радолишки. Като видя Лешек в магазина, седна демонстративно зад тезгяха и даде да се разбере, че няма да се махне скоро оттам. Щом младежът си замина, избухна:

— Няма да ти дойде акълът на тебе! Опомни се, момиче! Хубаво ми се отплащаш за грижите и хляба.

— Боже мой! — погледна я Мариша умолително. — Какво лошо сте видели от мен?

— Какво ли? — нахвърли се Шкопкова. — Това, че целият град ще започне с пръст да ме сочи, дето позволявам такова нещо! Какво лошо ли?… Това, че в моя магазин стават такива работи!…

— Ама какви работи?!

— Явна поквара! Да, поквара! Позор! Затова ли съм те гледала? Затова ли съм се грижила за тебе, та сега всички да ме одумват?!… Какво търси тука този господинчо, този донжуан, този развейпрах?…

Мариша мълчеше. Госпожа Шкопкова направи пауза и сама си отговори:

— Аз ще ти кажа какво търси! Ще ти го кажа! Дебне да те обезчести! Разбра ли! Иска любовница да те направи! А отгоре на всичко ти, глупачко такава, въртиш очи и подмамваш тоя тип да те погуби, да те опозори! И знаеш ли какво те чака, като се поддадеш на изкушението?… Жалък живот и мъчителна смърт, а след смъртта — вечни мъки!… Щом още нямаш достатъчно ум в главата, послушай мене, старата! Да не мислиш, че само си чеша езика? Да се намирам на приказки?… Хич не ми е до приказки. Сърцето ми се къса, сякаш с нож ме пробождат. Довтаса у дома оная вещица Кропидловска, че като ме почна: сляпа ли съм била, не съм ли виждала, че оня, как му викаха, пак е оставил мотоциклета си пред магазина?… Как можело да оставям възпитаничката си на поквара и за срамотии?… Пък аз й рекох: скъпа госпожо Кропидловска, това на тебе, с извинение, не ти влиза в работата! И ако искаш да знаеш, ей на̀, тестото ми се надига, ще излезе от нощвите, а аз какво, та няма да хукна до магазина я!… А тя: ти гледай тестото ти да не излезе, уважаема госпожо Шкопкова, нищо че в това време може да излезе, че възпитаничката ти е надула корема!… Като го чух, помислих, че ще се пръсна! Заради тебе! Дето ми се отплащаш така за добрината, за грижите… Пред някаква си повлекана да потъвам аз в земята от срам заради тебе… На стари години…

Госпожа Шкопкова изпадна в самосъжаление и заплака.

Мариша хвана ръката й и искаше да я целуне, но тя, изглежда, беше побесняла не на шега, защото издърпа ръката си и викна:

— Никакви извинения няма да помогнат!

— Но, госпожо, за какво да се извинявам? — събра смелост Мариша.

— За… за какво ли? — чак се задави Шкопкова.

— Ами да. Хора като госпожа Кропидловска във всичко виждат нещо лошо. А в случая няма нищо лошо. Много несправедливо осъждате господин Чински. И дума не може да става за подобни намерения. Той е много благороден и честен човек.

— Няма да бръкне в чужд джоб — прекъсна я гневно госпожа Шкопкова, — но колкото до момичетата, мъжете са си свине.

— Грешите. Другите, може. Не зная, но той не е такъв.

— Устата ти още мирише на мляко, това да знаеш! Аз пък ти казвам: покажи му вратата на тоя господинчо, ако държиш на доброто си име! На доброто си име и на моите грижи — добави тя натъртено.

— Как да му покажа вратата? Да му кажа, че не желая да идва в магазина ли?

— Точно така.

— Тогава той има право да ми отговори, че магазинът не е мой, че всеки може да влезе в него.

— Да влиза, а не да се заседява на приказки.

— Освен да му кажа, че вашето желание е такова.

— Можеш и така да му го кажеш.

— А какво ще стане, ако се обиди? Ако семейство Чински престанат да купуват от нас, както постъпиха с Мостерджей?

Госпожа Шкопкова се намръщи. Самата тя се страхуваше от подобна възможност и доводът, макар и не особено искрен, но навреме подхвърлен от Мариша, подействува.

— Е — измърмори. — Така не може. Какво ме баламосваш. Добре знаеш как да се отървеш от него!

— Научете ме как — настояваше Мариша.

— Ще те науча! — приключи спора Шкопкова, която бе решила да отиде за съвет при енорийския свещеник.

Дните се редяха, но не минаваше нито един, в който младият инженер да не се отбие при Мариша поне за половин час. С тази разлика, че оставаше в магазина по-кратко отколкото преди, защото сега имаше малко време. За радост на родителите си бе започнал работа във фабриката. Последователно се запознаваше със счетоводството, администрацията, производството, доставката на суровини и пласмента. Смяташе, записваше си, в разговор с родителите си мимоходом нахвърли няколко проекта за реорганизации, твърде уместни и разумни.

Баща му шумно го хвалеше, а майка му мълчеше, което при нея беше още по-красноречива похвала. Един следобед тя го попита:

— Имаш ли намерение, Лешек, да ни помагаш системно в постоянно в ръководството на фабриката?

— Да, мамо — кимна той. — Но имам условие.

— Какво условие?

— Искам да се стабилизирам, мамо.

— Как го разбираш?

— Най-обикновено. Искам работата ми да е определена в някакви граници, със съответни права, с други думи, с конкретна длъжност.

Госпожа Елеонора го погледна учудено.

— Ти си наш син.

— Това ме прави щастлив — поклати се той с усмивка, — но не конкретизира длъжността ми. Виж какво, мамо, обичам да съм наясно. Съвсем наясно. В юридическо отношение също. Ето, досега съм вземал от вашия джоб толкова, колкото сигурно не съм спечелил. Сега искам да работя и да получавам заплата. Постоянна заплата. Не ви предлагам да ми преотстъпите напълно ръководството. А да ми поверите, да речем, управлението на производството.

— Нали и сега нищо не ти пречи да…

— Разбира се. Може да ви изглежда странно, но аз не мога, не искам, пък и… няма да работя по друг начин. Отлично зная какво ще ми кажеш, мамо. Ще кажеш, че съм ваш наследник, че някога всичко ще бъде моя собственост и че би било смешно да постъпвам на работа в предприятието на собствените си родители. Но за да съм щастлив, спокоен и доволен от себе си, трябва да имам лична независимост. Трябва да си зная работата, длъжността и парите. И това ми е условието.

Господин Чински махна неопределено с ръка.

— Условието ти е малко странно, но в крайна сметка не виждам причина да бъде подценено.

— Защо ти е това? — отсече госпожа Елеонора, вгледана изпитателно в очите на сина си.

— Няма ли да бъде достатъчно, мамо, ако кажа, че искам да бъда самостоятелен?

— Самостоятелността може да се използува много лошо.

— Сигурно, но вие можете да се подсигурите с предварителни условия. Например, ако се установи, че изпълнявам лошо задълженията си, че продукцията се влошава качествено или количествено, че организацията се нарушава, че по моя вина има загуби, тогава ще сте в правото си да ме отстраните.

Господин Чински се разсмя.

— Говориш, сякаш ще сключваме формален договор.

— А защо не? — учуди се престорено Лешек. — Ясните положения улесняват взаимоотношенията. Искам да бъда обикновен служител като господин Гавлицки или Слупек. Те имат договори. В договорите им се посочват заплатата, жилището, премиите. Не виждам защо би трябвало да ми откажете сключването на такъв договор.

Настъпи мълчание. Лешек предчувствуваше, че след малко от устата на майка си отново ще чуе въпроса: „Защо ти е това?…“ Затова се прокашля и добави:

— Мога да бъда изпълнителен и добросъвестен работник само когато зная, че съм обвързан с договор. Иначе лесно ще се сещам, че съм син на собствениците и че в крайна сметка те ще ми простят лесно за нехайството или безделието. Трябваше да се радвате, че искам доброволно да се впрегна в хомота.

— Добре — отвърна замислено госпожа Елеонора. — Ще обсъдим въпроса.

— Благодаря ви — Лешек стана, целуна ръка на майка си, а баща си по челото и излезе.

Правеше се на безгрижен и спокоен, но дълбоко в себе си изтръпваше при мисълта, че майка му ще прозре намеренията му и категорично ще откаже. Поради това, за да отстрани всякакви подозрения, започна да ходи в околните имения, да посещава дори по-далечните съседи, а когато се връщаше, разказваше новини и клюки, като наблягаше на хвалебствените описания на външния вид на някои госпожици. Това трябваше да остави у родителите му впечатление, че желанието да се стабилизира свързва с планове за женитба и че посещенията му имат за цел да намери кандидатката за жена.

На запад от Людвиково имаше шосе за Радолишки. Обаче до града можеше да се отиде и през Божишки и Вицкуни, при което пътят се удължаваше с десетина километра. Взетите от Лешек предпазни мерки стигнаха дотам, че оттогава той използуваше само втория път. Направо за Радолишки тръгваше единствено когато можеше да оправдае присъствието си в града с някои неотложни покупки. Тогава препускаше като бесен, за да отдели четвърт час повече за разговор с Мариша.

Тъй като сега изучаваше работата във фабриката, разполагаше с време обикновено следобед. Затова неведнъж в магазина сварваше знахаря Кошиба от воденицата. Малко се боеше от този сериозен брадат мъж с тъжни очи и широки плещи. Беше убеден, че знахарят го гледа недружелюбно, дори заплашително, макар Мариша да го уверяваше, че бил най-добрият човек на земята.

— Може би е малко недоверчив към тебе — казваше му. — Но сам си си виновен. Ако беше ми позволил да му доверя тайната за нашия годеж, убедена съм, че веднага щеше да те обикне.

— Предпочитам предпазливостта — усмихна се. — Готов съм да почакам, докато спечеля симпатиите му. Дори да губя!

Тя го погледна с упрек.

— Лешек! Не е хубаво да си правиш шеги с най-благородния човек и мой голям приятел.

— Прости ми, скъпа. Но според мене той не е най-подходящият обект, в който да влагаш чувствата си. Възможно е този знахар да е мерило за честност, може би дори умее да лекува, в което не вярвам особено, но така или иначе е обикновен селянин. Какво ти дава приятелството с едни такъв прост човек?

Тя поклати глава.

— Какво ми дава това приятелство ли?… Виж какво, Лешек, ти имаш родители и не знаеш какво значи да бъдеш сирак. Да си нямаш никого, абсолютно никого. Тогава всяка ръка, протегната към тебе, всяка, дори най-грубата, най-отрудената, е съкровище, голямо съкровище. Неоценимо богатство. Ти не можеш да го разбереш!

— Разбирам, Маришенко, разбирам — засрами се Лешек. — И нека ме вземат дяволите, ако не възнаградя този почтен човек заради моята единствена, най-скъпа… Всъщност аз го обичам.

Мариша му разказа какво й беше обещал знахарят, когато тя се страхуваше, че ще загуби работата си при госпожа Шкопкова.

— Сега виждаш ли какво сърце има той? — завърши.

Лешек беше трогнат.

— Да! Проявил е изключителна доброта! Но и ние няма да бъдем по-лоши. Нека само всичко се уреди, този човек ще получи в Людвиково една хубава къща и доживотна рента. Трябва да знаеш, че който ти подаде ръка, той може да разчита на моята благодарност. Веднага, още при първата среща, ще му дам малко пари…

Мариша се засмя.

— Ти не го познаваш. Той изобщо не приема пари. Дори лекува главно даром. Освен това казваш, че бил прост селянин. Обаче представи си, сериозно се съмнявам в това…

— Защо?

— Защото той, струва ми се, знае френски език.

— Какво пък, може да е бил емигрант. Много селяни ходят на работа във Франция.

— Не! — отвърна. — Ако беше така, щеше само да говори френски. А той четеше, и то стихове. Но моля те, за бога, да не се издадеш пред него, че знаеш.

— Защо?

— Защото споменът за това буди у него мъчителни усещания! Сигурна съм, че в живота му има някаква голяма тайна.

— Значи предполагаш, че е интелигентен човек, който се укрива, преоблечен като селянин?

— Не зная дали се укрива. Готова съм да се закълна, че човек като него не би могъл да извърши позорна постъпка, която да го принуждава да се крие. Но съм сигурна, че е интелигентен. Обърни внимание на израза на очите му, на обноските, на говора му. Възможно е да си внушавам, но когато разговарям с него, имам чувство, че в умствено отношение стои много по-високо от мене.

— Има умни селяни — отбеляза Лешек се замисли.

След малко извика:

— Сетих се! Има много прост начин. Съвсем лесно можем да го изпитаме и да се уверим дали е интелигент, или селянин. Стига да го подхванем умело.

— Лешек! Но аз не искам за нищо на света…

— Зная, зная! И аз нямам лоши намерения. Нито възнамерявам да се намесвам в неговата тайна, ако изобщо има такава. Искам само да проверя. Обещавам ти, че той дори няма да забележи.

— Все едно — намръщи се тя. — Не е красиво.

— Както искаш. Все ми е едно — съгласи се Лешек.

Съгласи се само привидно, а беше решил да опита при първия удобен случай. Имаше вродено влечение към разгадаване на тайни. Още от малко момче обичаше да чете Карл Май, а по-късно приключенските разкази на Конан Дойл. Дори най-обикновените ребуси го омайваха.

Начинът, който му хрумна, наистина не беше сложен. Просто в разговор със знахаря щеше да употреби думи, каквито един прост селянин не може да знае. Ако разбере смисъла на изречението или въпроса, ще даде убедително доказателство, че не е такъв, за какъвто се представя. Едва тогава ще може да се отиде по-далеч и да се търсят причините…

В един от следващите дни, пътувайки по заобиколния път до Радолишки, срещна знахаря, който вероятно се връщаше от града. Спря мотоциклета, поклони се, посочи връзката билки, събрани сигурно из крайпътните ровове, и попита:

— При какво заболяване са ефективни, господин Кошиба?

— Това е ангелика. Помага за сърце — любезно, но студено отвърна знахарят.

За да го предразположи за по-дълъг разговор, Лешек се пошегува:

— А не знаете ли кое лекарство е най-добро за любов?

Знахарят вдигна очи и изрече натъртено:

— За любовта, млади господине, най-доброто е почтеността.

Повдигна леко шапката си и отмина.

Лешек за миг остана неподвижен, стъписан от отговора, който не бе очаквал, после се досети какво имаше предвид знахарят и си каза:

— Не може да му се отрече липсата на „espri dapropos“[11].

Когато стигна в града, разказа на Мариша за срещата и добави:

— Да си призная, малко ме смути, въпреки че не съм заслужил такава рецепта.

— Да, но той не го знае — забеляза тя.

— Разбира се. Дяволски се изкушавах да му разкрия истината. Изобщо тази тайна ме измъчва. С най-голямо удоволствие бих разтръбил на всички за нашия годеж. Но все още не бива. Не бива. Едно прибързване ще провали плановете ми.

И наистина сега той се стараеше с посещенията си да не привлича ничие внимание не само в Людвиково, но и в Радолишки. Понякога оставяше мотоциклета пред кръчмата или в двора на търговеца на коне Глазер, а в магазина отиваше пеш. Не биеше толкова на очи.

Изглежда, и до Людвиково не стигаха нови сплетни, защото родителите му нищо не споменаваха, напротив, наблюдаваха благосклонно работата на сина във фабриката. Не се бяха връщали към сериозния разговор, пък и Лешек не го подновяваше, тъй като се страхуваше да не заподозрат особените подбуди за нетърпението му.

Един петък отново срещна знахаря Кошиба. Този път в магазина. Старецът си приказваше с Мариша и когато Лешек влизаше, на неговото брадато, широко лице все още се долавяха следи от усмивка. Изглеждаше му в добро настроение и реши да използува случая, за да проведе предвидения експеримент. Поздрави безгрижно и приветливо и уж случайно попита:

— Вие сте от Кралството, не тъгувате ли за вашия край?

— Никого не съм оставил там, та да тъгувам.

— Странно. Аз съм още много млад и не съм го преживявал лично, но от възрастните съм чувал, че в чужбина ги измъчвала носталгия. Вие не изпитвате ли?

— Какво? — вдигна очи знахарят.

— Носталгия — свободно повтори Лешек.

— Не — поклати глава. — Тук е същата земя, не е чужбина.

Лешек все още не беше сигурен и добави:

— Все пак други хора, други нрави. Не е лесно човек да се аклиматизира.

Знахарят вдигна рамене.

— Обиколил съм цялата държава. Моят дом е навсякъде и никъде.

И това не задоволи Лешек. Знахарят би могъл да се досети за смисъла на непознатата дума от цялостното изречение. Въпросът трябваше да се постави по-точно.

— И тук хората са благоразположени към вас — каза той. — Чувал съм го неведнъж. Много визити ли имате?

— Да. Особено напролет и зиме. През лятото по-малко боледуват.

Сърцето на Лешек заудря по-силно. Сега беше вече почти сигурен, че предположенията на Мариша са основателни. И добави:

— Можехте състояние да направите, ако нямахте явно аспирации към филантропия.

Знахарят или не забелязваше, че го изпитват, или му беше безразлично, че му поставят капани, защото добродушие се усмихна:

— Това не е филантропия — рече. — Просто искам да помагам на страдащите, а на състоянието… изобщо не държа. Вие, богатият, трудно ще го разберете.

— Защо?

— Защото богатството зашеметява. Състояние се трупа, за да служи за нещо, да помага. Но придобиеш ли го, задушава всичко и те кара да му служиш на него, на богатството.

— Тоест от средство преминава в самоцел?

— Точно така.

— Изхождайки от тази предпоставка, следва, че е опасно да се притежава каквото и да е, защото човек може да се превърне в роб на собствеността си?

— Разбира се — кротко потвърди знахарят. — Но опасност има само тогава, когато човек не го разбира, когато се е самозабравил.

Мариша слушаше мълчаливо разговора и отгатна, че Лешек го е подхванал, за да провери подозренията си. Сега тя вече не се съмняваше, че е била права. Знахарят Антони Кошиба сигурно не беше прост селянин. Някога, изглежда, е получил образование или е живял сред образовани хора. До същия извод стигна и Лешек.

Когато знахарят излезе, той каза:

— Знаеш ли, това е учудващо! Този човек мисли абстрактно, разсъждава логично и знае отлично значението на думи, които простите хора никога не употребяват. Главата си залагам, че тук действително се крие някаква тайна.

— Виждаш ли!

— В момента обаче не това ме занимава — продължи Лешек, — поразен съм от нещо друго. Този човек без съмнение е надарен с изключителен ум. Да предположим, че по неизвестни нам причини е решил да се преструва на обикновен селянин. Това за него сигурно е важно, след като упорито живее и работи като селянин, облича се и дори се изразява като селянин. И изведнъж позволява да бъде въвлечен в случаен разговор, от който може да се прозре образованието му!… Ето какво ме шокира! Как е възможно! Положил е толкова усилия да минава за прост човек, направил е всичко възможно, а позволява да бъде уловен в такава явна клопка! Няма логика. Изглежда така, сякаш вече не държи на този свой маскарад. Дявол да го вземе! Тази загадка ме увлича.

Мариша хвана ръката му.

— Виждаш ли колко си лош. Беше ми обещал да не се занимаваш с това. Не бих ти простила никога, ако заради тебе, а косвено и заради мене чичо Антони има някакви неприятности.

— Бъди спокойна, мила. В никакъв случай няма да се стигне дотам. Дори да открия нещо, то ще бъде наша тайна. Но точно сега ли ни е до чуждите проблеми?… Скъпа моя! Какво става с дневника?

Беше обещала да му донесе дневника си, който бе занемарила от три години, но представляваше почти всекидневна хроника на живота й от дете.

Подаде му дебел подвързан том.

— Искам да го прочетеш — изчерви се. — Но, моля те! Не ми се присмивай. Някога съм била много глупавичка, а… се съмнявам, че с годините съм поумняла.

— Ти си най-умното момиче, което съм срещал — шеговито издекламира той. — Най-доброто доказателство е, че си ме оценила.

— Ако това е мерило за разума — засмя се, — тогава ти си издаваш лошо свидетелство, като избираш такова нищожество като мене.

— Това нищожество за мене е всичко.

Същата вечер, легнал в леглото, Лешек отвори дневника на първата страница и зачете:

„Казвам се Мария Йоланта Вилчур. На десет години съм. Първият ми баща е починал, а с втория ми баща и с мама живеем в нашето прекрасно лесничейство в огромната Одринецка гора…“

Неулегналите разкривени буквички се сплитаха в обикновени, прости, безизкусни думи, очертаваха неравни редове, изпълваха страница след страница.

Лешек неволно се усмихваше, а очите му се навлажняваха, докато четеше тези страници, тези скъпи, най-скъпи на света страници, които му позволяваха да проследи ден след ден, месец след месец, година след година нейните дребни, но твърде важни радости, детските й, но вълнуващи грижи, светлата душа, толкова чиста, нежна и чувствителна, тези страници му позволяваха да я придружи в детските и девическите й години, да се вживее в тях и още по-силно да пожелае вече нищо да не го разделя с нея.

Дванадесета глава

Първите червени листа на кленовете започнаха да се ронят от дърветата. Беше ранна есен, все още топла, тиха, слънчева. В делнични дни плугове разораваха нивите, по шосетата се нижеха коли, натоварени с тежки чували, но в неделя навсякъде опустяваше. Само щурците свиреха, а понякога над стърнищата бавно и необезпокоявано литваше птица или тромаво изтичваше охранен заек.

Тази тишина бе прорязана от острия гръмогласен рев на мотора. Мотоциклетът отмина пътя за воденицата и сви от шосето в страничния път между храсталаците. Младият Чински караше бързо, но беше отличен мотоциклетист и Мариша, която при първите разходки се страхуваше, сега се чувствуваше напълно сигурна на задното седло. Само на по-острите завои инстинктивно се вкопчваше здраво за своя другар.

Пътят водеше до Вицкунската гора. Всяка неделя идваха тук. Обикновено следобед Мариша излизаше на шосето извън града и там далече от хорските очи се срещаха. Рядко се натъкваха на някого, но и в такива случаи Мариша можеше да не се страхува, че ще я познаят. Зеленият комбинезон, каската и очилата я променяха неузнаваемо. До гората имаше около шест километра и там прекарваха до вечерта, когато Лешек отново откарваше Мариша до Радолишки, а сам се връщаше в Людвиково по заобиколния път.

Наложително беше да вземат всякакви предпазни мерки, иначе злите езици нямаше да дадат мира на Мариша, ако се разчуеше, че двамата с младия инженер се разхождат в гората.

Тази неделя, докато помагаше на Мариша да закопчее комбинезона, Лешек каза:

— Това е нашата последна конспирация.

В тона му имаше нещо стряскащо.

— Защо последна? — попита Мариша.

— Защото утре ще обявим на всички, че сме сгодени.

Мариша замря.

— Какво говориш, Лешек! — прошепна.

Изведнъж се изплаши от това, което щеше да настъпи. Разбира се, тя вярваше на годеника си. Но някъде дълбоко в подсъзнанието й тлееше някакво кротко и тъжно съмнение. Предпочиташе да не мисли за бъдещето. Настоящето беше толкова хубаво, че каквото и да дойдеше, според нея щеше да бъде по-лошо.

— Хайде, качвай се, скъпа — подкани я Лешек, — днес ще ни трябва повече време, за да обсъдим всичко.

Тя се намести мълчаливо на седалката. Насрещният вятър винаги я зашеметяваше, но сега й се струваше, че е почти в несвяст. Не бе предполагала, че всичко ще стане толкова скоро, не знаеше всъщност от какво зависи обявяването на годежа им. Не знаеше и не можеше да се досети, защото Лешек, след като обмисли въпроса, бе решил да скрие от нея своите начинания.

Едва вчера приключи всичко и сега в джоба си носеше най-редовно сключен договор. Документът съдържаше тригодишно споразумение между него и родителите му. По силата на договора младият Чински поемаше длъжността началник на производството във фабриката с не много висока, но напълно достатъчна заплата.

Измъкването на подобен договор от родителите му не беше от най-красивите постъпки. Наложи се да прибегне към хитрост и тъкмо затова, че хитростта не беше похвална, предпочиташе да я премълчи пред Мариша. Опасяваше се, може би не без основание, че момичето ще се противопостави и няма да иска да се възползува от облаги, придобити по такъв начин.

Самият Лешек не беше възхитен от машинациите си, но нямаше и някакви особени скрупули. В крайна сметка това беше борба за съществуване, борба за собственото му щастие и за щастието на любимото момиче. Трябваше да държи нужните козове и той ги имаше. Налагаше се да отнеме на родителите си наказателните им средства и той им ги отне.

В понеделник — беше си го наумил вече — ще им заяви, че е решил непоколебимо да се ожени за Мариша. Тогава те ще разберат защо е настоявал да сключат договора.

— Да — ще им каже, — истина е. Предвиждах, че ще искате да осуетите женитбата ми, предвиждах, че издигайки кастовите си предразсъдъци над щастието на своя син, ще се мъчите да ме принудите да променя решението си и няма да се спрете пред нищо. Следователно не виждам защо аз трябваше да се откажа предварително от средствата за отбрана. Всъщност ни най-малко не съм злоупотребил с доверието ви. В продължение на три години ще трябва да ми изплащате заплата, но няма да е даром. В замяна на това аз ще работя честно и добросъвестно. А сега ви остава изборът: да се примирите с положението, да се запознаете с бъдещата ми жена и да я приемете за нов член на семейството или и мене да зачеркнете от семейството.

Ох, отлично знаеше, че родителите му няма да отстъпят веднага. Знаеше, че ще има градушка от молби и заплахи, че ще има сълзи и обиди, че може наистина да се стигне до скъсване на отношенията и до открита война. Друг изход обаче нямаше.

Дълбоко в душата си се надяваше, че в крайна сметка ще успее да получи съгласието им. Стига само да се съгласят да се запознаят с Мариша. Беше убеден, че нейният чар, ум, доброта и всичките й положителни качества, каквито не беше срещал у други момичета, щяха най-добре да убедят родителите му.

Във всеки случай беше готов на всичко и в зависимост от това как родителите му ще приемат неговото утрешно известие, съставяше по-нататъшния план на действията си.

Така или иначе Мариша трябваше още утре да престане да работи в магазина. Ако родителите се примирят с волята на сина си, ще се пренесе веднага в Людвиково. Ако ли не, ще трябва до сватбата да замине за Вилно. Лешек и там беше подготвил всичко. Един месец тя щеше да живее у Вацек Корчински. Вацек беше съученик на Лешек, а госпожа Корчинска щеше от все сърце да се грижи за годеницата на Лешек, когото много обичаше.

Оставаше да обсъди с Мариша нейното заминаване и раздялата с досегашната й покровителка. Така или иначе Мариша не беше пълнолетна и Шкопкова би могла да създаде известни затруднения, въпреки че Лешек не ги смяташе за кой знае колко сериозни. Освен това при едно заминаване за Вилно щеше да възникне и деликатният паричен въпрос. Не знаеше дали Мариша, която сигурно нямаше свои пари, ще се съгласи да приеме от него необходимата сума. Всъщност сумата нямаше да бъде голяма. Във Вилно госпожа Корчинска щеше да се захване с попълването на Маришиния гардероб. Можеха да се разплатят по-късно, а за щастие тези дребни разходи нямаше да затруднят Вацек, който печелеше много добре като адвокат.

Всичко това Лешек обмисляше по пътя. Мариша, седнала зад него, също бе потънала в размисли. Както винаги в неделя, пътят беше пуст. Едва до мостчето срещнаха една селска кола, теглена от малко конче. Конят се подплаши от мотора и се дръпна настрани. Коларят, изглежда, беше пиян, защото вместо да дръпне юздите, скочи в рова. Неговият пътник се изтърколи след него. Облаци прах закриха картината, която им се мерна само за секунди. Лешек не спря и на Мариша за миг й се стори, че пътникът в колата й беше познат.

И не грешеше: беше Зенон Войдило. Когато на завоя мотоциклетът сред облаци прах изчезна, Зенон се измъкна от рова, закани се с юмрук и изфъфли няколко цветисти псувни, изключително цветисти, защото беше страшно пиян.

Обаче нито Мариша, нито Лешек ги чуха. Пътят тук се разширяваше и навлизаше в стара, високостеблена гора.

Стигнаха до една полянка, където разположиха малкия си бивак. Скромното им пиршество се състоеше от плодове и няколко блокчета шоколад. Оставиха всичко до скрития в храстите мотоциклет и хванати за ръка отидоха до края на дефилето. Винаги сядаха тук. Дефилето беше дълбоко, със стръмни склонове, на дъното течеше тесен, тъмен ручей. Често пъти, седнали безшумно, виждаха сърни да идват на водопой. Днес обаче разговаряха и гласовете им, отразявани от ехото в падината, сигурно бяха подплашили сърните.

— Скъпа моя — говореше Лешек, — нашите неприятности свършиха. След месец ще се оженим. Представям си изражението на добродушния свещеник, когато го помолим да съобщи от амвона за годежа ни! Е, не само неговото изражение, а и на другите! Ще бъде сензация!

Потри ръце, погледна Мариша и се учуди:

— Какво те тревожи?

— Знаеш ли — въздъхна, — всичко това няма да бъде приятно за мене. Лесно е да си представиш какво ще кажат хората.

— Какво могат да кажат?

— Например, че се омъжвам за тебе по сметка… за пари, за положение, че правя добра сделка, че съм успяла да хвана такъв съпруг…

Лешек почервеня:

— Глупости! Как можеш да предполагаш подобно нещо?

— Много добре знаеш, че ще говорят точно така.

— В такъв случай ще им отговоря — избухна, — че са глупаци. Искат със собственото си жалко мерило всичко да мерят. Но нека само да посмеят да те засегнат! Само да посмеят! Не се бой, ще съумея да защитя жена си. Дори от дявола! Ако изобщо може да става дума за някакви сметки, аз съм този, който прави добра сделка, като те вземам за жена. Да, само аз, защото без тебе не бих могъл да живея. И не искам. А ти щеше да се омъжиш за мене дори да нямах пукнат грош, да се казвах Филанкишиев и да бях обикновен работник. Готов съм да се закълна!

Мариша се сгуши до него.

— И клетвата ти няма да бъде лъжлива. Със сигурност бих предпочела да си беден.

— Но аз, скъпа моя, съм беден. Нямам нищо. Всичко принадлежи на родителите ми и зависи от тяхната фантазия. Аз имам само работата си в Людвиково. Заплата и едно малко жилище. Това е всичко. Както виждаш, ти нямаш никаква сметка. Най-голямото ми богатство ще бъдеш ти… Съкровище, което няма никому да отстъпя…

Гледаше с възхищение сведената и глава, златистия отблясък на слънцето в гладко сресаните коси, нежния профил.

— Дори не знаеш — продължаваше — колко си хубава. Виждал съм хиляди жени. Хиляди. Виждал съм всепризнати красавици, по които светът лудее, разни филмови звезди и какви ли не. Никоя от тях не може да се сравнява с тебе. И, сигурен съм, никоя няма такъв чар. Ти не знаеш, че всяко твое движение, всяка усмивка, всеки поглед са творение на изкуството. Кой може да оцени твоята красота в това жалко градче! Но ще видиш, когато те въведа в големия свят! Всички ще си загубят ума! Казвам ти! Най-известните художници ще се надпреварват да те рисуват. Илюстрованите списания ще поместват твои снимки…

— О, боже! — разсмя се тя. — Страшно преувеличаваш!

— Никак не преувеличавам! Ще видиш. А аз ще ходя горд като цар. Зная, че това е суета, но почти всеки мъж има този недостатък. Радва се и се гордее, че има жена, за която всички му завиждат.

Мариша поклати глава.

— Дори ако се намерят такива, които да забележат нещо хубаво у мене, до завист твърдо няма да се стигне. Затова пък изтръпвам от страх при мисълта как ще те компрометирам с липсата на добри обноски, със своята недодяланост и глупост.

— Маришка!

— Така е. Да не мислиш, че твоите познати ще забравят, че съм била продавачка при госпожа Шкопкова? Винаги ще имат едно наум. Защото действително съм обикновена Пепеляшка, провинциално пате. Няма да мога да се движа в твоето общество, няма да мога да разговарям. Аз всъщност съм почти без образование. Мама наистина възнамеряваше да ме подготви за матура, но както знаеш, не стигнах до нея. Жениш се за едно просто момиче.

В гласа й звучеше тъга. Лешек взе нежно ръката й и попита:

— Кажи, Маришенка, за безкритичен и наивен глупак ли ме смяташ?

— Какви ги измисляш! — запротестира тя.

— Смяташ ли, че моите изисквания и ниво са значително по-ниски от тези на роднините и познатите ми?… Защото това, което казваш, може да се тълкува така. Аз, кръгъл глупак, те вземам за жена, понеже в тебе виждам достойнства, каквито нямаш, и едва те, след като те видят, ще открият, че съм се лъгал.

— Не, Лешек — възрази примирено. — Ти гледаш на недостатъците ми снизходително, защото ме обичаш.

— В такъв случай и те ще те обикнат.

— Дай боже.

— А недостатъци си измисляш. Всяко момиче би могло само да мечтае за твоята красота, за вродената ти интелигентност и изтънченост. А колкото до добрите маниери, до обноските, убеден съм, че ще ги усвоиш без ни най-малко затруднение, а образованието си ще можеш да продължиш колкото си искаш. Стига да не прекалиш, защото не искам жена ми да бъде много по-умна от мене.

— Не се бой от това — засмя се.

— Точно това най-много ме плаши — изражението му стана сериозно. — Знаеш ли кога се убедих, че моята Маришенка е голяма умница?

— Не зная.

— Когато не ми каза нито дума за онези градски произшествия. Та аз можех да се усъмня, че този Собек, който те е защитил, е имал някакви права над тебе. Но ти правилно си си казала: няма да се оправдавам пред Лешек, защото ако в него се е породило подобно отвратително съмнение, няма смисъл от никакви обяснения.

Мариша не си спомняше да е разсъждавала по този начин, но не възрази.

— Просто не исках да те намесвам в неприятни истории — каза.

— Това не е хубаво. Кой друг, освен мене може да ти бъде защитник?

Замисли се и добави:

— Независимо от всичко ще трябва някой ден да се отбия в пощата и да стисна ръката на този Собек. Макар да проявява наглост, щом се осмелява да те обича, все пак е постъпил като истински мъж.

Слънцето вече клонеше на залез. Обикновено по това време се стягаха за връщане, но днес имаха да обсъждат доста неща. Решиха Мариша да уведоми още на другия ден госпожа Шкопкова за годежа си и за това, че повече няма да работи в магазина.

— Освен това й кажи — предложи Лешек, — че ако се смята за ощетена, ще й върнеш сумата, която според нея й дължиш.

— Ти не я познаваш — отвърна Мариша. — Няма да поиска нищо, защото аз съм се отплатила с труда си. Ще бъде смъртна обида, ако й спомена такова нещо. Тя е много почтена жена. Страхувам се от друго: че няма да повярва за годежа ни.

— Тогава ще дойда, предполагам, около обед, и ще го чуе от мене. Във всеки случай ти си приготви нещата.

— Лешек, скъпи мой, с какво съм заслужила да бъда толкова щастлива!

Той я прегърна и нежно я притисна до себе си. Изпълваше го неописуема радост, защото за това момиче, за това чудесно момиче, което си нямаше никого на този свят, той представлява всичко и ще бъде всичко. Същевременно се чудеше на себе си. Толкова жени беше държал в обятията си и не бе усещал нищо, освен желание. Защо единствено към тази, която несъмнено желаеше повече от всичко друго на земното кълбо, дори желанието му беше различно, изпълнено от неизменна любов и почти религиозно богоговение. Някога, в първите месеци на познанството си с Мариша, гледаше и на нея като на всички други. Ако тогава бяха останали насаме… Сигурно нищо нямаше да го спре да извърши ужасна грешка.

— Слава богу, че не стана това — мислеше си.

Дълго още се разхождаха в гората, почти се беше стъмнило, когато решиха да се връщат. През тази част от пътя, където имаше много повалени дървета и корени, караха бавно. Нямаше всъщност от какво да се боят. Лешек познаваше пътя като петте пръста на ръката си, знаеше всеки коловоз, всеки камък, всеки завой. Би могъл да стигне до шосето дори с вързани очи, а на светлината на силния фар можеха да пътуват безопасно и с по-голяма скорост.

Така поне си мислеха.

В момента, когато мотоциклетът изскочи от гората и силното му бръмчене се разнесе по спящата равнина чак до шосето, на един от завоите на страничния път се появи сянка на мъж.

Екссеминаристът Зенон дълго бе чакал. Беше преспал няколко часа в рова и се страхуваше да не би в това време мотоциклетът да е минал обратно към шосето. За щастие тревогата му излезе неоснователна. Шумът на мотора наближаваше откъм Вицкунската гора, от време на време от височинките на пътя светлината на фара стрелваше далече в храсталака лъч ярка зеленина.

— Сега няма да ми се изплъзнат — промърмори Зенон.

От една седмица беше в запой. Измоли стотина злоти от леля си в Швенчани и на връщане към Радолишки къде пеш, къде с някоя случайно минаваща каруца не бе отминал нито една кръчма, нито една странноприемница. Връщаше се да помоли още веднъж баща си за прошка, но не вярваше да успее и от отчаяние се напиваше до смърт. Когато следобед срещна по пътя мотоциклета на Чински и позна тях двамата, виновниците за прокуждането му от бащиния дом, пияната му глава се изпълни с омраза и жажда за мъст.

— Сега ще си платят за всичко — повтаряше си.

Знаеше, че ще се върнат само оттук, защото друг път нямаше. Седна в рова зад един завой и започна да дебне.

Главата му още бучеше, а той залиташе, но щом чу шума на приближаващия се мотоциклет, пристъпи към действие бързо и според плана си. Всичко беше обмислил с най-големи подробности. Точно зад завоя пътят се издигаше стръмно нагоре, Чински трябваше да даде газ и щеше да го направи смело, защото завоят не беше остър.

Когато точно след завоя види неочакваното препятствие, ще бъде много късно да спре и не ще може да избегне катастрофата.

Материал за препятствието Зенон беше приготвил предварително. В храсталака намери два доста дебели прогнили пъна, струпа и купчина камъни, с каквито беше пълен ровът.

Сега, без да губи време, той изтъркаля всичко това на пътя и старателно го нареди напреки. Тесният път беше преграден от край до край и в никакъв случай препятствието не можеше да се заобиколи. От двете страни на пътя имаше дълбоки ровове със стръмен външен скат. Освен това бяха обраснали с гъст храсталак и обточваха пътя като стени.

Не беше се стъмнило напълно и Зенон още веднъж огледа с мрачно задоволство работата си. Щеше да тръгва към шосето, когато се сети, че ако се скрие в храсталака близо до барикадата, ще може преспокойно да наблюдава резултата от своето отмъщение.

— Поне да видя как ще си строшат главите — усмихна се.

Подхлъзна се няколко пъти по стръмния скат на рова, но най-сетне се покатери горе, разтвори клоните на храсталака и удобно се настани. Наблюдателният пост бе избран отлично. Оставаше да си лежи и да чака, а когато се пребият, да излезе на шосето и да тръгне към града. Никой ме може да докаже, че той е сложил препятствието, никой не бе го видял тук, а селянинът, който го докара от вицкунската кръчма, беше заминал към Ошмяна. Той между другото дори не знаеше кого вози. А тези може да ги намерят едва на сутринта. Нощем никой не минава оттук, не е като по шосето, по което се нижат коли към гарата за ранния влак или към Людвиково за тухли.

— Може, разбира се, и да ме заподозрат — мислеше си Зенон. — Колко пъти съм им се заканвал. Но няма да намерят доказателства срещу мене. Ще си платят скъпо и прескъпо… Пък и ще има какво да погледам… Такова нещо не става всеки ден!…

Минутите му се струваха часове. Шумът на мотора наближаваше, ставаше все по-силен. Около половин километър ги делеше от неизбежната катастрофа.

— Освен ако дяволът го пази — мина му през ума.

Но никой не пазеше Чински. Напротив, хрумна му, че става все по-тъмно и че Мариша може да се простуди. И понеже след моста пътят беше значително по-хубав, даде газ.

Снопът ярка, бяла светлина пред него се забиваше в тъмнината, отстраняваше я и очертаваше пътя. Още два завоя, след втория доста стръмно възвишение и излизат на шосето. Лешек мислеше за утрешния ден, за решителния разговор с родителите, за това как ще им представи Мариша, за очакващото го щастие, за вечерите, които ще прекарват двамата, за сутрините, когато ще се будят, за да се увери за хиляден път, че блаженството им не е било сън, а действителност… Мислеше за масата, сложена за двама, за веселата, лъчезарна Мариша, която шета в неговия дом, в техния дом…

И изведнъж видя…

Преди да осъзнае видяното, преди да разбере, че това е смъртта, той неволно удари спирачки, светкавично спусна крака и заби токове в бягащия под колелата път. Гумите отчаяно изсвириха, струи червеникав чакъл се разхвърчаха от двете страни и се разнесе глух трясък от силен удар.

После всичко утихна.

Гледката действително беше необикновена и Зенон не пропусна нито една подробност, нито част от секундата. Видя изскочилия на завоя мотоциклет, видя отчаяните усилия на мотоциклетиста, видя момента, когато машината се удари в препятствието и двете тела причудливо излетяха нагоре във въздуха.

После настъпи тишина.

С изумително бистър ум той разбра случилото се. Бе изтрезнял така, сякаш никога не беше слагал в устата си капка алкохол. Беше отмъстил. Там на пътя лежаха те или убити, или смъртно ранени. Беше отмъстил и не чувствуваше нищо или по-скоро усещаше в себе си безгранична празнота. И едно странно, тъпо спокойствие.

Излезе на пътя. Наляво, далече от препятствието беше отхвръкнал мотоциклетът. Зенон запали клечка кибрит. Видя купчина изкривено желязо. Продължи напред и отново си светна.

Лежаха близо един до друг. Нея беше я отхвърлило по-далече. Зенон се наведе над него. Ръцете и краката му безпомощно разтворени, главата вбита в раменете. Приличаше на размекнат манекен. Долната част на лицето беше обезформена, от широко отворената му уста течеше кръв. Очите бяха затворени.

На две крачки беше тя. Лежеше с лице към земята и присвити рамене, като че ли плачеше, сякаш спокойно бе легнала тук да поплаче, лежеше така, както захлупват лице всички жени, когато плачат. По нея не личеше, че се е случило нещо лошо. Зенон запали нова кибритена клечка и се наведе над Мариша, за да погледне лицето й отстрани. Тогава до главата й видя малка кървава локва.

Озърна се. Стори му се, че Чински простена. Сигурно му се е причуло. Прибра кибрита в джоба си и тръгна.

Без да осъзнава, ускоряваше крачка. Нещо странно ставаше в главата му. Усещаше, че го обзема ново, непознато чувство, страшно чувство. Да, изпитваше страх, до смърт се страхуваше, но не от онези, които останаха на пътя, а от самия себе си, от себе си в тази пустош, в тъмнината, от чувството, че до него, зад него, почти вътре в него има някой друг, чудовищен, страшен, ужасяващ…

— Убиец!

И изведнъж хукна. От задъханите му гърди се изтръгна вик:

— Помощ! Помощ! Помощ!…

Откъм шосето се чуваше тропот. Там ще намери хора.

— Помогнете! Помощ! Убиец!

Викът му преминаваше във вой, див, животински вой, в нечленоразделно скимтене, в което не се различаваха думи, а само безумен страх и отчаяна молба.

Тринадесета глава

Във воденицата лягаха да спят рано. Дори жените, които въпреки дневната умора обичаха да си побъбрят и все не можеха да се наприказват, та често седяха пред къщи до среднощ, сега също се канеха да лягат, защото нощите захладняваха.

Старият Прокоп казваше пред иконите дългите си вечерни молитви и опираше чело в пода от усърдие, защото беше неделя. Ратаят Виталис отдавна хъркаше в одаята. Младият Васил седеше в пристройката при Антони Кошиба и свиреше тихичко, по майсторски на устната си хармоника, свиреше и наблюдаваше знахаря, който в една малка гаванка мълчаливо бъркаше с дървеното чукало лой, някакво лекарство и свинска жлъчка. Приготвяше прочутия си мехлем против измръзване.

Изведнъж в тишината излая кучето. Събудените гъски се разкрякаха.

— Някой иде — каза Васил.

— Виж кой е — промърмори знахарят.

Васил избърса с ръкав хармоничката, прибра я в джоба и без да бърза, излезе навън. Чу ясно тропота на каруца и смесени човешки гласове. Много гласове, трябва да бяха девет-десет души. Единият бягаше напред и тежко дишаше. Когато стигна до Васил и спря сред падащата от прозореца светлина, момчето се отдръпна.

— Що за дявол си ти?! — попита застрашително, за да си придаде смелост.

Дошлият, с лице и ръце в кръв и обезумели очи, запелтечи с дрезгав глас:

— Знахарят… Помощ… Живи са още…

— В името на отца и сина, кои?

— Бързо! Бързо! — простена дошлият. — Знахарят! Знахарят!

— Какво има? — обади се от пруста Антони Кошиба.

— Спасявай ги! Спасявай! И моята душа проклета! — хвърли се към него. — Живи са още!

Васил го погледна в очите и рече:

— Това е Зенон на сарача Войдило.

— Какво има? — разнесе се край тях гласът на Прокоп.

— Пребиха се с мотоциклета! — трепереше като трескав Зенон. — Но са живи!

Знахарят го хвана за раменете.

— Кой?! Човече, кой?!… — в гласа му прозвуча ужас.

Отговорът вече беше излишен. Каруцата пристигна. В нея лежаха две безжизнени тела. От стаята изскочи Виталис, дотърчаха и жените, донесоха лампи.

Окървавеното лице на младия Чински изглеждаше страшно, но очите му бяха отворени и сякаш виждаха. Докато с бледото си като хартия лице Мариша приличаше на мъртвец. От светлата коса над слепоочието се процеждаше кръв. Наведен над каруцата, знахарят проверяваше пулса.

Селяните разказваха един през друг.

— Тъкмо минавах край вицкунския път, когато този връхлетя и се развика „помощ“. Отивам и що да видя, господ да е с тях, лежат си на пътя…

— Вече и дъхът им беше спрял…

— Ей с тоя мотоциклет са се пребили. Някой е сложил пън на пътя, а те в пъна, та на̀…

— Чудим се и се маем що да правим, а тоя падна на колене и ръце ни зацелува. Спасявайте ги, вика, карайте ги на доктор в града, бъдете, вика, християни…

— Че как иначе, хора сме, я. Ама как да ги откараме в града? Душата им ще излезе от тръскането, дори да са живи още. Та, викаме си, само при знахаря…

— Макар тука най-нужен да е свещеникът.

Антони Кошиба се обърна към тях. Лицето му така се бе вкаменило, че приличаше повече на труп, отколкото на жив човек. Само очите му искряха.

— Сам няма да се справя — рече. — Някой да яхне коня и да върви за доктора.

— Виталис! — извика Прокоп. — Впрягай!

— Няма време да впряга — кресна знахарят.

— Дайте ми кон, аз ще ида — обади се Зенон.

— Извеждай коня, Виталис! — съгласи се Прокоп. — А ти обади в Людвиково, че синът им е тука.

В това време знахарят вече беше в стаята. С един замах смете всичко от масата, с втори разчисти пейката. Ръцете му трепереха, на челото му избиха едри капки пот.

Отново изтича навън. Сега даваше разпореждания. Внимателно пренесоха на ръце ранените в стаята, където Васил запали още две лампи. Олга разпалваше жарта в печката. Наталка сипваше вода в тенджерите. Зоня режеше с голямата ножица платно за бинтове.

Навън се разнесе бърз тропот на копита. Зенон полетя към града, яхнал неоседлан кон.

— И този ще си строши врата — измърмори след него Виталис. — Пък и коня ще пребие в тъмното.

— Как ще го пребие — отвърна Мелник, обезпокоен и ядосан от това лошо предсказание. — Пътят е прав, равен.

— Боже, божичко, такова нещастие! — повтаряше старата Агата.

— Що му е трябвало на свят ден злия дух да изкушава — мъдруваше единият селянин. — С машината да се разкарва.

— Ти пък — грях, какъв ти грях? — възрази друг, по-млад.

— Може и да не е грях, ама захлупеното мляко котките не го ядат.

— Казвайте, добри хора, как е станало, ама поред — попита Прокоп.

Всички се струпаха край каруцата. Излязоха и домашните от стаята, откъдето Антони, изглежда, ги беше отпратил. Започнаха от подробни по-подробни описания. От време на време някой от слушателите се откъсваше от групата и надничаше през прозореца. Знахарят като че бе забравил да дръпне пердето, както, правеше обикновено.

Но Антони не беше забравил. Просто знаеше, че не бива да губи нито секунда. Първо прегледа Мариша. Слабото дишане и едва доловимият пулс показваха, че бере душа. Трябваше час по-скоро да се установи къде е нараняването. Раната над слепоочието не можеше да бъде причина за тежкото й състояние. Тя беше повърхностна, навярно при падането се е ударила на остър камък, който бе разкъсал кожата и се бе хлъзнал по костта. Костта не беше засегната. Кожата по ръцете и колената й също беше ожулена на много места, но костите бяха здрави.

Пръстите на знахаря бързо, но системно изследваха неподвижното тяло на момичето, ребрата, ключиците, гръбначния стълб и се върнаха пак към главата. Едва докосна мястото, където главата се свързва с врата, и Мариша трепна веднъж, втори, трети път…

Сега вече знаеше: имаше счупване на черепната основа.

Ако мозъкът не бе засегнат, една незабавна операция все още можеше да я спаси. Можеше… надеждата беше нищожна… но все пак я имаше.

С опакото на ръката знахарят изтри потта от челото си. Погледът му се спря на примитивните инструменти, които употребяваше досега. Разбираше отлично, че с тях няма да може да направи толкова опасна и трудна операция.

— Единственото спасение е в доктора — мислеше трескаво. — Дано по-скоро да дойде.

Знахарят проми и превърза раните на Мариша, после се зае с Чински. Младежът беше дошъл в съзнание и стенеше високо. След като изми съсирената кръв от лицето му, установи, че челюстта е счупена. По-лошо беше сложното счупване на лявата ръка. Косо счупената кост беше пробила мускулите и кожата.

С няколко движения на ножа отряза ръкава и започна операцията. За щастие раненият загуби съзнание от болката. След двадесет минути операцията беше свършила. Поне опасност за живота на Чински нямаше.

В това време Зенон препускаше като луд към града. Едва не прегази някаква жена пред църквата и най-сетне скочи от коня пред дома на доктор Павлицки.

Лекарят още не беше заспал и веднага се ориентира какво трябва да направи. Изпрати сестра си до пощата да се свърже с Людвиково, а сам бързо извади от шкафа чантата с хирургическите инструменти, провери дали нещо не липсва, сложи още някои лекарства, спринцовка и бинтове.

Сестра му се върна и съобщи, че семейство Чински са тръгнали с автомобила и след пет-десет минути ще са в Радолишки.

— Ще отида с тяхната кола — реши лекарят.

— Ама тръгвайте бе, докторе, ей ви коня! — препираше Зенон.

— Луд ли си! — възмути се Павлицки. — Да се друсам на кон, и то без седло?!… Пък и с автомобила ще стигна по-бързо.

И имаше право. Неочаквано бързо пристигна големият автомобил от Людвиково. Ужасени, Чински искаха да разпитат Зенон какво и как се е случило, но лекарят заяви, че ще имат време за това по-късно.

След по-малко от пет минути бяха вече пред воденицата. Когато влязоха в стаята на пристройката, знахарят тъкмо бе бинтовал главата на ранения.

— Жив ли е, жив ли е синът ми?! — извика госпожа Чинска.

— Жив е, госпожо, и нищо страшно няма — отвърна знахарят.

— Какво знае този човек, докторе, спасявайте сина ми!

— Ей сега ще сваля парцалите и ще го прегледам — каза лекарят.

— Няма защо да го мъчите. Ще ви кажа, докторе, какво му е. Има счупване на челюстта на това място и на лявата ръка, ей тук. Наместил съм костите както трябва.

— Моля не ми пречете! — кресна докторът. — Струва ми се, по-добре от вас зная какво трябва да се направи!

— Няма какво повече да се прави — упорито твърдеше знахарят. — Но нея, това момиче трябва веднага да се спасява.

— Какво й е? — попита лекарят.

— Костта е влязла в мозъка.

— Господин докторе! — простена госпожа Чинска.

Пулсът беше задоволителен.

— Само ще му направя инжекция против тетанус и ще можете да го откарате в болница. Трябва час по-скоро да се направи рентгенова снимка. А сега ще прегледам момичето.

Наведе се над Мариша и се опита да напипа пулса. След малко обърна глава.

— Вече агонизира — заяви.

— Спасете я, господин докторе — обади се знахарят с пресипнал глас.

Лекарят вдигна рамене.

— Вече нищо не може да се направи. Но ще видя раната… Хм… Разбира се… Счупена е черепната основа.

Неподвижното тяло започна да трепери.

— Засегнати са мозъчните ципи — добави. — Затова са гърчовете… Да… На нея и чудо не може да й помогне. Имате ли огледало?

Знахарят му подаде парче счупено огледало. Докторът го приближи до полуотворената уста на ранената. То леко се замъгли.

— Уви — разпери ръце. — Единственото, което мога да направя, е една инжекция за засилване на сърцето. Състоянието е безнадеждно.

Отвори чантата, пълна с лъскави хирургически инструменти. Знахарят ги гледаше като омагьосан, не можеше да откъсне поглед от тях.

Лекарят напълни спринцовката с прозрачната, гъста течност от една ампулка и заби иглата подкожно в ръката на момичето.

— Усилията са напразни — промърмори, — всеки момент може да настъпи краят.

И отново се обърна към Чински с намерение да свали бинтовете.

Знахарят докосна лакътя му.

— Господин докторе! Спасете я!

— Невежи човече! — обърна се Павлицки ядосан. — Как да я спасявам?!

— Та това е ваш дълг — изрече мрачно Кошиба.

— Ти ли ще ме учиш какъв ми е дългът. Аз пък ще ти кажа, че ако раненият получи инфекция от твоите превръзки, ще отидеш в затвора. Ясно ли ти е? Нямаш право да се занимаваш с лечение.

Знахарят сякаш нищо не чуваше.

— Направете й операция — каза. — Може и да е сполучлива.

— Я ме остави на мира! Стига с тая операция!

И като се обърна към семейство Чински, сякаш искаше да му бъдат свидетели, викна:

— Труп да оперирам?! Счупена е основата на черепа. Парченца от костта сигурно са засегнали мозъка. И най-гениалният хирург няма да се справи. Пък и как ще се направи трепанация в такива хигиенни условия…

Направи широк жест с ръка към прашните връзки билки по тавана, опушените газени лампи и мръсотиите по пода.

— Ако имах вашите инструменти — упорито продължаваше знахарят, — щях да опитам…

— В такъв случай цяло щастие, че нямате. Щяхте по-бързо да попаднете в затвора — вече по-спокойно отговори лекарят, опипвайки челюстта на младия Чински. — Хм… наистина има счупване, струва ми се, че не е опасно… Все пак без рентгенова снимка нищо не е сигурно… Раните са повърхностни…

С вещина ги дезинфектира и превърза със свои бинтове. После прегледа ръката и като видя двата прореза, избухна:

— Как сте посмели да го направите!… Как сте посмели!… Сигурно с някакъв мръсен джобен нож!…

— Костта стърчеше — оправдаваше се Кошиба, — а ножа го попарих с вряла вода…

— Ще ви науча аз!… За това вече ще отговаряте!…

— Добре, ще отговарям — промълви примирено знахарят. — А какво трябваше да сторя?

— Да ме чакате!

— Нали изпратих да ви повикат. За щастие са ви заварили вкъщи, а какво щеше да стане, ако ви нямаше?… Трябваше да оставя момчето без помощ, така ли?…

— Благодарни сме ви за това — обади се господин Чински. — Човекът има право, докторе.

— Вероятно — съгласи се неохотно лекарят. — Наистина можеше да ме няма вкъщи. Дай, боже, само да мине без инфекция.

Господин Чински извади една банкнота от портфейла си и я подаде на знахаря.

— Заповядайте, за помощта.

Кошиба поклати глава.

— Не ми трябват пари.

— Вземете. Правилно постъпвате, че помагате даром на бедните, но от нас можете да вземете.

— Аз не помагам на бедни или на богати, а на хората. И ако не беше съвестта ми, изобщо нямаше да помогна на младия господин. По-справедливо щеше да е той да загине, а не това нещастно момиче. Заради него умира сега…

Госпожа Чинска се обърна към лекаря на френски език:

— Можем ли вече да го пренесем в автомобила?

— Да!… — отговори. — Ей сега ще извикам хора. Само да прибера нещата.

Набързо прибра разхвърляните превързочни материали, затвори чантата и излезе навън. През прозореца Антони Кошиба видя как лекарят слага чантата в колата. В този миг се роди решението:

— Трябва да я взема!

Възползувайки се от суматохата, която се създаде при пренасянето на младия Чински, знахарят излезе навън. Вратата на автомобила беше отворена, шофьорът седеше от другата страна. Достатъчно беше само да посегне и да се върне обратно вкъщи.

Никой не забеляза изчезването на чантата. След две минути колата потегли към Радолишки.

Знахарят не губеше време. Затвори се в стаята и с трескава бързина нареди върху масата до главата на Мариша взетите инструменти, приближи лампата, след което най-внимателно обърна безжизненото тяло в удобно положение. После се прекръсти и пристъпи към операцията.

Първо трябваше да обръсне косата на тила. Върху разкритата кожа се виждаше голямо синкаво петно. Отокът беше незначителен.

Още веднъж прилепи ухо до гръдния кош. Сърцето едва потрепваше. Протегна ръка и взе остро, тясно ножче с дълга дръжка. След първото сечение шурна тъмна кръв, която се просмукваше в платното. Второ, трето, четвърто… Сигурните, бързи движения на ръцете му разкриваха мускулните връзки. Показа се розово-бялата кост на черепа.

Да, доктор Павлицки не грешеше, костта беше хлътнала и напукана, а няколко мънички парчета се подаваха и притискаха мозъка.

Преди всичко трябваше да ги отстрани изключително внимателно, за да не се нарани мозъчната ципа. Това беше неописуемо трудно и мъчително. На всичко отгоре тялото на оперираната започна да се гърчи. Изведнъж спазмите престанаха.

— Нима това е краят? — помисли си знахарят.

Но не прекъсна операцията. Нямаше време да провери пулса. Не откъсваше поглед от раната, не виждаше, че оттатък прозорците, залепили носове на стъклото, хората упорито наблюдаваха отчаяните му усилия.

Пропяха първи петли, когато свърши и заши раната. Сега отново се прекръсти и прилепи ухо до гръдния кош: не се чуваше нищо.

— Инжекция! — мина му през ума.

Лесно намери в чантата кутийката с ампули и спринцовката.

— Същото е, което инжектира докторът — увери се.

След новата инжекция ударите на сърцето вече се долавяха.

Тогава Антони Кошиба тежко се отпусна на пейката, подпря глава на ръцете си и заплака.

Седя така неподвижно може би час, а може и по-дълго, крайно изтощен, почти в несвяст. После стана да провери дали сърцето на Мариша бие. Едва доловимият пулс не беше се усилил, но и не отслабваше.

Тътрейки крака, знахарят събра инструментите, изми ги, подреди ги в чантата и след кратко колебание я отнесе в плевнята, загреба наръч сено и я мушна дълбоко. Тук беше в безопасност. Няма да я намерят, няма да му я отнемат. А той, с това съкровище, ще може много по-лесно, по-добре и по-бързо да прави операции, дори такива трудни като днешната.

— Как го каза докторът? — замисли се. — Трепанация на черепа… Да, трепанация… Разбира се. Че аз я знам тази дума. Чудно как ми е излетяла от главата…

Върна се в стаята, провери пулса на Мариша, изгаси лампата и легна наблизо, за да не пропусне някое движение на ранената. Впрочем не вярваше да се случи подобно нещо.

Слънцето бе изгряло, когато се събуди. Някой силно чукаше на вратата. Излезе и видя участъковия полицай на Радолишки, старшия Жомек. До него стояха Мелник и Васил.

— Как е момичето, господин Кошиба? — попита старшият. — Живо ли е още?

— Живо е, господин старши, но един господ знае ще оживее ли.

— Трябва да я видя.

Влязоха в стаята. Полицаят погледна момичето, което беше в безсъзнание, и заяви:

— И дума не може да става да я разпитам. Но всички останали трябва да дадете показания. Хм… Доктор Павлицки обеща да се върне довечера и да напише смъртния акт. Мислеше, че още вчера е…

— Докторът е заминал, така ли? — попита знахарят.

— Нали замина с младия Чински, откара го до болницата в града. Казват, че щял да се оправи, но не можел да говори. Едната жертва в безсъзнание, другата не може да си движи устата… И като си помисли човек, ако престъпникът сам не беше си признал, спокойно можеше да избяга.

— Престъпникът ли? Какъв престъпник? Нали било злополука — учуди се Васил.

— Така ли мислите?… А някой от вас бил ли е на мястото, на онзи завой?

— Не.

— Аз пък още на разсъмване отидох. И как ви се струва, ни в клин, ни в ръкав цели дънери от старото сечище да изскочат насред пътя и да се наместят напреки? И камъните сами да се изсипят?… Такива чудеса още не са ставали. Това си е работа на престъпник.

— Кой ще го е сторил?

— Кой ли?… Ами че Зенон, оня вече регистриран тип, синът на сарача Войдило.

Присъствуващите се спогледаха недоверчиво.

— Трябва да е грешка, господин старши — обади се най-сетне старият Прокоп. — Нали Зенон пръв започнал да ги спасява, викал за помощ, докара ги във воденицата, че и за доктора отиде!

— Я виж ти — поклати глава полицаят. — Значи е истина, дето ми го каза. Разправяше той, ама не му вярвах. Викам си, иска да се оправдае, за да има на делото смекчаващи обстоятелства. Съвестта му май наистина е заговорила.

— И сам ли дойде да си признае?

— Сам. Дяволът бил го обладал, пиян бил… Е, хайде, започвам да пиша.

Прокоп покани полицая вкъщи, където започна разпитът на цялото домочадие в качеството на свидетели. И Антони Кошиба беше разпитан, но той не каза много. Към показанията на другите прибави само, че е дал първа помощ на пострадалите. После жените сложиха масата и докато ядоха, старшият използува случая да поиска съвет от знахаря какво да прави за болките от дясната страна, които усещал от няколко месеца насам. Получи билки, благодари, нареди, ако момичето умре, да му се съобщи в участъка, сбогува се и си отиде.

Но Мариша не умираше. Дните минаваха, а тя лежеше неподвижна и в безсъзнание. Единствената промяна, настъпила в здравословното й състояние, беше температурата, която с всеки изминал час сякаш се увеличаваше. Лицето й от тебеширено бяло ставаше все по-розово, дишането от едва доловимо стана бързо, рязко, отсечено.

Три пъти дневно знахарят наливаше в стиснатите и уста някаква тъмнокафява отвара, денем и нощем сменяше студените компреси — парцали, намокрени в ледена кладенчова вода, върху горещата глава и разтуптяното сърце.

Самият той още повече отслабна, косата му още повече побеля. Лицето му приличаше на мъртвешко, единствено очите му излъчваха отчаяние. Вече губеше всякаква надежда. Напразни бяха всичките старания, усилия, бдения. Виждаше как от ръцете му се изплъзва този млад живот, животът на единственото на света същество, за което беше готов без колебания да даде живота си.

На третия ден помоли Васил да отиде в града за лекаря.

— Може той да помогне с нещо — рече.

Васил замина, но се върна сам. Оказа се, че докторът останал във Вилно за по-дълго и нямало скоро да се върне, защото щял да води младия Чински чак в чужбина.

Вечерта Антони Кошиба изпрати да повикат от Печки тамошния овчар. Никак не вярваше в неговите „баяния“, но давещият се и за сламка се лови.

Овчарят дойде въпреки професионалната си омраза към съперника. В този случай виждаше своята голяма победа. Погледна умиращата, докосна ръката й, повдигна единия й клепач, после другия, дръпна долната й устна, внимателно я огледа отвътре, леко се усмихна и започна да мърмори нещо под нос с протегнати над главата й ръце.

Старческите му изкривени пръсти бавно се свиваха, сякаш вземаше нещо, после се преместваха чак до стъпалата и там отново се разтваряха с движение, сякаш изтърсват нещо невидимо. Повтори го седем пъти, мърморейки постоянно своите заклинания, в които по-ясно произнасяше само последните думи:

— … в широка река, в чужда страна, под горещо слънце, в тъмна тъмнина, под лунна светлина, за триста лета̀, вън през прозореца!

При последните думи скочи бързо към прозореца, отвори го и протегна ръце навън, заповядвайки:

— Бързо ми полейте вода от дървено ведро.

Някой от присъствуващите изпълни заповедта. Тогава овчарят загреба с един капак малко разпалени въглени от печката, посипа ги с шепа билки, които извади от конопената торба, преметната през рамото му, и започна да обикаля бавно всяко кътче от стаята. В ъглите спираше, раздухваше въглените, докато билките не вдигнеха облак дим, казваше молитвата „Отче наш…“ и се връщаше до леглото на болната, за да тръгне пак към следващия ъгъл.

Цялата тази церемония продължи около час. Най-сетне овчарят се приближи до Мариша, отново погледна под клепачите й и кимна:

— Ще оживее — рече уверено. — Побаях на смъртта. Но смъртта е силна. Тя не чува и най-силното баене. Вкопчи ли се някъде, с празни ръце не си отива. Затова изберете една кокошка и точно в полунощ я заколете тук, под прозореца. Болната мома ли е, или невяста?

— Мома е — отвърна Кошиба.

— Тогава кокошката трябва да е бяла. Имате ли бяла кокошка?

— Имаме — кимна Олга, сериозно развълнувана.

— Заколете я. А сетне я сварете и четири дни давайте на болната да яде. Да не дава господ да я храните с нещо друго, само от кокошката и от чорбицата от нея. А сега без благодарности, че пречат, пък аз ще си вървя. Останете с бога!

— Амин — отвърнаха присъствуващите.

Всички излязоха подир овчаря, остана само Зоня. Побутна умисления знахар и попита:

— Как мислиш, Антони, ще помогне ли нещо?

— Знам ли — вдигна рамене.

— Че то, мисля си аз, тия неща са вятър работа. Може ли болен да се вдигне от такова кадене и мърморене?… Покойният ми мъж, дето е ходил и по широкия свят, и на война, все им се присмиваше. Приказките и кадежите не са лек. Ти лекуваш иначе, защо ти трябваше да викаш овчаря! Сега наляво и надясно ще разправя, че там, дето ти вече нищо не си могъл да сториш, той е помогнал. А на Мариша, ако й е писано да оздравее, и така щеше да си оздравее. Ама сега за тебе ще е по-добре да умре, че…

От погледа на Антони тя изведнъж млъкна и се дръпна до стената.

— Ти кво, Антони, кво?! — забърбори бързо. — То аз нищо лошо… Само за твое добро… Бога ми. Никому не пожелавам смъртта… Пък ти веднага… Един бог знае какво си помислил. Хайде, не се сърди, пък кокошката в полунощ под прозореца сама ще заколя. Най-бялата ще избера, чисто бяла да е…

— Върви си, Зоня, върви, остави ме сам — прошепна знахарят.

— Ще си ида. Лека нощ. А ти, Антони, и ти полегни, почини си. Съвсем си се стопил. Пък за кокошката не бери грижа. Ще е, както нареди овчарят. Лека нощ.

Излезе и настъпи тишина. Само свистящото дишане на Мариша показваше, че в тази тишина и спокойствие нещо става, нещо бърза, бърза към своя неизбежен край.

Антони премести стола, подпря се с лакът на ръба на масата и се загледа в бледосините жилки върху спуснатите клепачи на момичето.

Беше направил всичко, каквото можеше, каквото му подсказваше разумът, а дори въпреки разума, въпреки убежденията си, воден от отчаянието и от скрития някъде дълбоко в душата му инстинкт да търси помощ и спасение в тайнствената и може би несъществуваща сила на магиите.

Времето минаваше, нощта отвъд прозореца се сгъстяваше. Антони Кошиба се беше замислил, мислеше за себе си, за своята съдба, за живота си, толкова безсмислен и безплоден досега, несвързан с нищо, нито с хората, нито със света. Да, несвързан. Защото само чувствата ни свързват. Не хлябът, не битието, не чуждата доброта и сърдечност, дори не увереността, че си полезен някому, а собствените ти чувства. Стигаше само да обикне някого с цялата си душа и съдбата вече му го отнемаше, изтръгваше, грабваше…

— Пак както някога — обади се нещо в него и той разтърка чело.

И изведнъж осъзна, че някога, много отдавна, сякаш в някакъв предишен живот, бе преживял подобна загуба. Да, беше сигурен в това. Съдбата бе му отнела някого, когото обичаше, без когото не можеше да съществува…

Пулсът му заудря в слепоочията, мислите в главата му се блъскаха като в бесен водовъртеж.

— Как беше?… Кога?… Къде?… Защото сигурно е било… Сигурно е било…

Стисна зъби и юмруци така, че ноктите се впиха до болка в дланите.

— Да си спомня… Да си спомня… Трябва да си спомня…

Обтегнатите нерви сякаш трептяха от напрежение. Мислите се разбиваха в неуловими пръски, в безформена бяла пяна, като водата върху воденичното колело, и неуловимият, мъгляв образ започна да получава някакви очертания…, Мек овал на лицето… Лека усмивка, светла коса и накрая — очите. Тъмни, дълбоки, загадъчни…

От сухото, свито гърло на Антони Кошиба се изтръгна непозната и все пак до болка позната дума, име никога нечувано, а толкова близко:

— Беата…

Повтори го с учудване, ужас и надежда. Чувствуваше, че в него става нещо безкрайно важно, че само секунда и ще се разкрие голяма тайна…

Затвори се в себе си, настръхна…

Изведнъж в тишината зад прозорците се разнесе остро ужасяващо кудкудякане. Второ, трето…

Антони Кошиба скочи от стола и в първия момент не осъзна какво е станало. Едва след време се опомни.

— Зоня е заклала кокошка… Бяла кокошка… Полунощ е…

Бързо отиде при Мариша. Как можа да я остави толкова дълго… Пипна ръката й, бузата, челото… Провери пулса, прислуша дишането й.

Нямаше съмнение: температурата бе спаднала, рязко спаднала. Бузите и дланите бяха хладни.

— Тя… изстива, това е краят — помисли си.

Без да губи време, разпали огъня в печката, сипа шепа билки в една малка тенджера. След няколко минути отварата за засилване на сърцето беше готова. Наля три лъжички в устата на болната, след час пулсът като че ли се поусили. Даде й още три лъжички.

След четвърт час Мариша отвори очи. Спусна клепачи и отново ги вдигна. Устните й безгласно помръднаха и тя сякаш се усмихна. Очите гледаха трезво.

Знахарят се наведе над нея и прошепна:

— Гълъбчето ми, щастие мое… Познаваш ли ме?… Познаваш ли?…

Устните на Мариша помръднаха и макар да не се долавяха думи, той знаеше, отгатна по движението им, че изрича думите, с които винаги се обръщаше към него:

— Чичо Антони…

Веднага след това въздъхна дълбоко, затвори очи и равно, ритмично дишане започна да повдига гърдите и.

Беше заспала.

Знахарят падна с лице към земята и, плачейки от щастие, заповтаря:

— Благодаря ти, господи… Благодаря ти…

Разсъмваше се. В къщата на воденичаря ставаха от сън. Виталис отиде да отприщи бента, Васил — в обора, Агата и Олга шетаха в кухнята, а Зоня седеше на прага и скубеше бялата кокошка.

Четиринадесета глава

След двуседмично отсъствие доктор Павлицки се върна и Радолишки и още на следващия ден го извикаха у семейство Скирвойнови в Райевшчизна, където сламорезачката разкъсала ръката на един от ратаите.

Тогава откри липсата на докторската чанта с хирургическите инструменти. Лекарят твърдеше, че през онази нощ донесъл чантата, слугинята уверяваше, а старата Марциша се кълнеше, че не бил я донесъл. Преобърнаха къщата от мазето до тавана — без резултат, и лекарят замина при пострадалия със събраните от кабинета подръчни инструменти. На връщане от Райевшчизна се отби в Людвиково да попита за всеки случай тамошния шофьор.

Шофьорът много добре си спомняше, че лекарят изнесъл чантата от къщи и я сложил в колата, спомняше си, че на връщане от колата не е изваждано нищо нито в града, нито в Людвиково, нито на гарата. Спомни си също, че когато изнасяли младия господар от къщата, край автомобила се навъртал знахарят.

— Ако някой я е взел, само той ще е — заключи шофьорът.

— Разбира се — удари се лекарят по челото. — Как не се сетих веднага! Естествено. Съвсем ясно е, нали ми казваше, че ако имал такива инструменти, щял да оперира онова момиче. Пипнах го най-сетне! Не знаете ли дали е още жива онази Мариша, която тогава бе катастрофирала с господин инженера?

Шофьорът не знаеше, но в Радолишки се говореше на всеослушание и щом се завърна, доктор Павлицки узна за голяма своя изненада, че момичето било живо и щяло да оздравее. Едни приписваха заслугата на знахаря от воденицата, други на овчаря от Печки, но всички със задоволство, присъщо в такива случаи на простичките хора, подчертаваха, че знахарските тайнства помогнали там, където медицината обявила положението за безнадеждно.

Новината ядоса лекаря, но и потвърди правотата на подозренията му. Та той тогава прегледа момичето и установи без всякакво съмнение, че счупената кост в черепната основа беше хлътнала. Дори хирург да беше, пак нямаше да се реши на такава операция, която смяташе за излишна. Все пак не изключваше някаква невероятна случайност (едно на хиляда) тя да се окаже сполучлива. Затова пък напълно изключваше възможността ранената да живее и няколко часа, ако не се направи трепанация и не се извадят костните парченца. С още по-голяма сигурност отхвърляше вероятността да се извърши успешна операция без най-фини хирургически инструменти.

От всичко това следваше, че собствените му инструменти са били откраднати от знахаря Антони Кошиба.

Тези аргументи изложи на следващата сутрин в полицейския участък пред старшия Жомек, като настояваше да бъде заведено следствие, да се направи обиск и знахарят да бъде арестуван поради две обвинения: кражба и незаконно упражняване на лекарска практика.

Старшият Жомек изслуша внимателно обвиненията и отговори:

— Мой дълг е да напиша протокол за вашето донесение. Според мен вие, господин докторе, имате право. Само Кошиба би могъл да вземе чантата с инструментите. Истина е, че няма право на лекарска практика и затова би трябвало да се подведе под отговорност. Но, от друга страна, щом сам казвате, че без вашите инструменти не би могъл да направи нищо, а с тях е спасил един човешки живот, и да не му е позволено, може ли за такова нещо да съсипвате човека?…

Лекарят смръщи вежди.

— Господин началник! Не зная дали като длъжностно лице в полицията вие сте компетентен да издавате присъди за извършени престъпления. Като гражданин зная, че това е работа на съдилищата. Ние не сме тези, които ще определят добро или лошо е било намерението на престъпника. Затова, правейки донесение, имам право да очаквам, че ще му се даде ход съгласно процедурата. Настоявам да направите обиск и да арестувате крадеца.

Полицаят кимна.

— Добре, господин докторе, ще направя онова, което ми налага служебният дълг.

— Има ли възможност като потърпевш да присъствувам при обиска?

— Разбира се — отговори сухо Жомек.

— А кога възнамерявате да го направите?

Жомек погледна часовника.

— Веднага. Не искам да бъда обвиняван от когото и да е било в нехайство.

— Сега ще обядвам — забеляза лекарят. — Не може ли да отидем във воденицата след около два часа?

— Не, господин докторе. Обискът ще бъде извършен веднага. Ако искате да присъствувате…

— Щом е така, ще дойда с вас.

Жомек извика единия от двамата си подчинени и му нареди да намери кола.

Във воденицата не очакваха гости. Тук животът си течеше постарому с тази само разлика, че Антони Кошиба сега почти не работеше като мелничар, приемаше по-малко болни, отколкото преди, и ги преглеждаше на двора, а в дъждовни дни в пруста, не ги пускаше вътре.

Там, в чистото легло, лежеше Мариша. Момичето се оправяше неочаквано бързо. Жизнеността на младия организъм си казваше думата. Раната от операцията зарастваше добре, апетитът й се увеличаваше. Опасенията на знахаря, че в резултат на злополуката могат да бъдат нарушени едни или други функции, се оказаха за щастие излишни. Тя свободно движеше раменете, ръцете и краката си. Мозъкът явно не е бил ни най-малко наранен, тъй като зрението и слухът бяха безупречни, а гласът й — мелодичен като преди и с часове си приказваше със своя благодетел.

Първата й грижа, след като дойде на себе си, беше: какво става с Лешек? Когато й казаха, че не е пострадал сериозно и че родителите му са го изпратили на лечение в чужбина, отдъхна с облекчение.

— Дано да оздравее!

Изобщо не си спомняше как е станала катастрофата. Не беше забелязала имало ли е нещо на пътя. Знаеше, че са карали доста бързо и че изведнъж излетяла във въздуха. Това беше всичко. Не бе усетила болката, нито по-късно температурата. Когато се свести, се учуди, че е в непозната стая, а не на мотоциклета, сред храсталака. Не си даваше сметка, че с единия крак е била вече на оня свят. Антони Кошиба не й спомена нито дума за трагичната борба за живота й, не й каза колко сериозно и тежко бе ранена.

— Счупена е една кост на врата ти, гълъбче, затова съм ти сложил тази неудобна превръзка. И не си мърдай главата, злато мое, хич не я мърдай, защото ще зарасне накриво.

Обеща да е послушна, но още на другия ден започна да го пита скоро ли ще може да стане.

— Ще трябва да полежиш малко — отговори уклончиво знахарят. Знаеше, че бяха нужни два месеца, но не искаше да я натъжава. Затова, когато започна да се оплаква, че щяла да загуби работата си у Шкопкова, ако продължава да лежи, когато настоя да направи опит да стане, той я смъмри:

— Не предизвиквай съдбата! Благодари на бога, че си жива. И да ме слушаш, че да не си вземеш белята!

— Добре, добре, скъпи чичо Антони — усмихна му се и скръсти молитвено ръце: — Не се сърди!

— Как да се сърдя! — лицето му се озари. — Как мога да ти се сърдя, слънчице мое!

— Толкова грижи ти създавам…

— Какви ти грижи! — възмути се. — Това е най-голямата ми радост. И хич не мисли за връщане при госпожа Шкопкова.

— Как така?

— А защо ти е, гълъбче?… Ще оздравееш и ще останеш тук, при мене…

Усмихна се и допълни:

— Ако искаш.

Антони отричаше пред Мариша, че му създава грижи, защото всичко, което правеше за нея, не смяташе за грижа. А работата си беше доста. Всеки ден я пренасяше на своето легло в нишата и грижливо оправяше постелята й, всеки ден избърсваше лицето и ръцете й с намокрен в топла вода пешкир и я хранеше с лъжичка като бебе.

За другите грижи по болната викаше някоя от жените, най-често малката Наталка, която просто обожаваше Мариша, но и той трябваше да им помага, защото никоя от жените нямаше толкова сили, че да вдигне болната. Отначало момичето много се смущаваше от присъствието му, но скоро свикна, считайки „чичо Антони“ за покровител, за нещо като баща.

С него разговаряше искрено за всичко, не засягаше само една-единствена тема. Беше забелязала, че спомене ли нещо за младия Чински, лицето му помръква. Досещаше се, че според него Лешек е виновен за катастрофата и че благодарение на нея бе научил за уединените им разходки в гората, за което също не би могъл да му прости. Да можеше направо да му каже:

— Не му се сърди, чичо Антони, защото той е почтено момче, обича ме и ще се ожени за мене.

Но нямаше право да го каже. Трябваше да чака известие от годеника си. Затова от време на време питаше няма ли писмо за нея.

Знахарят се досещаше какво писмо очаква и всеки път с неудоволствие и кратко отговаряше:

— Няма.

Тонът му беше такъв, сякаш искаше да каже:

— И няма да има.

Дълбоко в душата си той беше така убеден в това, както Мариша в обратното.

— Само залъгва момичето този развейпрах — мислеше си знахарят, — без малко да я изпрати на оня свят, да я осакати, а сега си е намерил друга в чужбина. Поне една дума да й беше писал.

И това убеждение на Кошиба като че беше основателно. От деня на катастрофата беше минал вече половин месец, и писмо нямаше, пък и никой не дойде да се поинтересува от името на Чински за здравето на момичето.

Мариша обаче не губеше надежда и продължаваше да очаква. Колкото пъти разпознаеше по тракането на колелата, че към воденицата идва не обикновена селска каруца, я кабриолет, толкова пъти сърцето й започваше силно да бие.

— Може да е кабриолетът от Людвиково.

Така стана и сега. Дойде обаче кабриолет не от Людвиково, а наетият от общинския полицейски участък. А в него седяха старшият Жомек, още един полицай и доктор Павлицки.

Знахарят тъкмо хранеше Мариша, погледна през прозореца и пак гребна с лъжичката от паницата, когато вратата се отвори:

— Добър ден — поздрави от прага старшият. — Дошли сме по работа при вас, господин Кошиба. Как сте, госпожице Мариша?

— Благодаря, господин старши. Вече съм по-добре — отговори весело момичето.

— И слава богу.

— Нека, господа — започна мрачно знахарят, — болната да си дояде обеда.

— Защо не, да си го дояде. Ще почакаме — съгласи се Жомек и се настани на пейката.

Доктор Павлицки се приближи до леглото и мълчаливо заоглежда Мариша.

— Няма ли температура? — попита най-сетне.

— Имаше, но вече спадна — отговори Кошиба.

— А краката и ръцете движат ли се?… Няма ли някакво увреждане?

— Моля ви, господин докторе — извика Мариша, — аз съм напълно здрава. Само съм малко отпаднала. Ако не беше костицата на врата ми, която трябва да зарасне, щях веднага да стана.

Лекарят се изсмя сухо:

— Костица ли?… Хубава костица! Вие, госпожице, не си давате сметка. Имахте счупване в основата на черепната кост…

Знахарят го прекъсна:

— Готов съм. Какво желаете?

Остави празната паница и застана между лекаря и леглото на Мариша.

— Господин Кошиба — обади се старшият. — След катастрофата вие сте направили операция, така ли?… Трепанация на черепа?…

Знахарят вби поглед в земята.

— И така да е, какво от това?

— Но вие не сте дипломиран лекар. Знаете ли, че законът го забранява?

— Зная. Но зная и друго, че дипломираният лекар, който според закона е длъжен да спасява хората, не искаше да го направи.

— Не е вярно — намеси се доктор Павлицки. — Исках и прегледах ранената. Установих, че състоянието е безнадеждно. Тя агонизираше.

Знахарят забеляза широко отворените очи на Мариша и пребледнялото изведнъж лице.

— Не беше така — възрази той. — Нямаше никаква опасност.

Главата на лекаря пламна от възмущение.

— Как така?! А какво ми казвахте тогава?

— Нищо не съм ви казвал.

— Това е лъжа.

Знахарят мълчеше.

— Стига — намеси се старшият. — Тъй или иначе вие, господин Кошиба, носите отговорност. Макар и отговорността да не е голяма, тъй като в случая няма ощетени. Не само че няма пострадал от направеното от вас нарушение, ами напротив, спасен е човешки живот. По-важен е все пак вторият въпрос: с какви инструменти направихте операцията?

— Не е ли все едно?

— Не. Защото господин доктор Павлицки ви обвинява, че сте присвоили неговите инструменти.

— Не присвоил, а откраднал — подчерта рязко лекарят.

— И тъй, откраднал — повтори старшият. — Признавате ли го, господин Кошиба?…

Знахарят сведе глава и не отговори.

— Господин началник! — извика лекарят. — Моля да пристъпите към обиск. Докторската чанта е тук или пък е скрита някъде в стопанските постройки.

— Извинете, господин докторе — забеляза полицаят, — но моля да не ми диктувате какво да правя. Това си е моя работа.

След кратка пауза отново се обърна към знахаря:

— Признавате ли?

Знахарят се поколеба, но после кимна:

— Да.

— Защо го направихте… За лична изгода, или защото без инструментите нямаше да спасите пострадалата от катастрофа?

— Това не е въпрос — викна доктор Павлицки. — Това е подсказване. Впрочем вие пресилвате нещата, защото ако този… знахар беше откраднал чантата само заради това, той щеше да я върне.

— При вас ли е чантата? — попита полицаят.

— Да.

— Ще я върнете ли доброволно?

— Да.

— Къде е?

— Сега ще я донеса.

Мина бавно край тях, отвори вратата. През прозореца се виждаше високата му приведена фигура. В стаята никой не продума. След няколко минути Кошиба се върна с чантата.

— Тази ли е? — обърна се старшият към лекаря.

— Да, това е моята чанта.

— Проверете дали нещо не липсва.

Павлицки я отвори и огледа бегло съдържанието.

— Не, струва ми се, нищо не липсва.

— За мене „струва ми се“ не е основание — заяви делово Жомек. — Моля да го установите със сигурност или да съобщите кои предмети липсват.

— Нищо не липсва — поправи се лекарят.

— Тогава ще направим протокол.

Жомек извади някакви книжа от чантата си и започна да пише. В стаята настъпи тишина.

Доктор Павлицки беше достатъчно чувствителен, за да усети с каква неприязън се отнасят към него всички присъствуващи, в това число и мълчаливият помощник на полицая. Неприязън и порицание. Имаха ли право? Сам той не можеше в нищо да се упрекне. Постъпваше според съвестта си, постъпваше така, както му диктуваше неговият дълг на гражданин и лекар. Ако, изпълнявайки този дълг, печелеше отстраняването на един конкурент, това също бе в реда на нещата. Всеки има право да се бори за своето съществуване, а при това той се бореше с легални средства. Законът и общественият морал бяха на негова страна. Дори да не беше лекар, дори знахарят да не му отнемаше пациентите, пак трябваше да се мъчи този човек да бъде обезвреден.

Държавата полага грижи за здравето на своите граждани, издава стотици закони и разпоредби. От лекаря се изисква дългогодишно учение, къртовска практика, знания и висока етика. В същото време този тук прост, неграмотен селянин нарушава закона. Няма никакво значение, че е успял да направи няколко сполучливи операции. В хиляди други случаи може да стане убиец. Тогава в името на какво един доктор по медицина, който е изразходвал сума пари и пропилял толкова години за професионалното си образование, трябва да се отказва доброволно от полагащите му се права, да наблюдава с безразличие вредната и опасна дейност на някакъв си прост човек, а отгоре на това да умира от глад?

В името на какво?!

Затова ли, че тези честни, но простовати хора не одобряват неговото становище?… Но той като интелигент, като единствен тук човек с висше образование е длъжен да ги поучи, длъжен е да им обясни, че постъпва правилно и справедливо, че знахарството е явление опасно за обществото, че законите трябва да се спазват и че кражбата си е кражба, независимо от какви подбуди е извършена. Че едно цивилизовано общество, държава и всички съзнателни граждани са длъжни при всички обстоятелства да спазват установения ред.

В мотивите за постъпката на Кошиба ще се намерят, разбира се, много основания за лека присъда. Но това зависи от съда…

Не, доктор Павлицки не можеше в нищо да се упрекне. Освен в това, че вродената гордост не му позволяваше да се унижи, като започне да се оправдава пред тези хора, от което впрочем нямаше да има никаква полза.

Той стоеше мълчалив, с вдигната глава и стиснати устни, давайки си вид, че не забелязва недружелюбните погледи.

Старшият Жомек написа протокола, прочете го, присъствуващите го подписаха.

— Вие трябва да подпишете и задължение за неотлъчване от града — обърна се той към Кошиба, — ей тук. Не можете да заминавате, без да уведомите полицията.

— Как така? — учуди се лекарят. — Няма ли да го арестувате?

— Не виждам причина — вдигна рамене старшият.

— А доказаната кражба?…

— Какво от това?… Арестува се тогава, когато има опасение обвиняемият да избяга, а аз съм сигурен, че той няма да го направи.

— Вашата увереност може да се окаже погрешна.

— За това аз ще си нося отговорност, господин докторе. Впрочем ще отнеса въпроса до съдия-следователя. Възможно е той да издаде заповед за арест, ако вие настоявате. Но се съмнявам. След съдебното дело ще го изпратят в затвора, естествено в случай, че присъдата е наказателна. Е, ние нямаме повече работа тук. Довиждане, господин Кошиба! Желая ви здраве, госпожице Мариша!

Излязоха и след малко се чу трополенето на отдалечаващия се кабриолет.

Знахарят стоеше неподвижен до вратата. Когато се обърна, видя Мариша обляна в сълзи.

— Какво ти е, гълъбче, какво ти е? — разтревожи се.

— Чичо, скъпи чичо Антони, колко неприятности ти причиних. Аз съм причина за всичко!

— Успокой се, гълъбче, не плачи. Какви неприятности?! Нищо няма да ми направят.

— Ако те изпратят в затвора, ще умра от отчаяние!

— Няма да ме изпратят, няма!… Пък и да ме затворят, какво от това? Няма да ми падне короната от главата, я.

— Не говори така, чичо. Това ще бъде много несправедливо.

— Душице скъпа, на света има повече несправедливост, отколкото справедливост. А в случая, честно казано, аз си заслужавам наказанието. Откраднах.

— За да ме спасиш!

— Вярно е, но си е кражба. Друг въпрос е, че не съжалявам. Какво можех да направя?… Но няма защо да говорим. Дори старшият ще ме защитава.

— Само този лош човек, този лекар…

— Лош ли е, гълъбче?… Не знам дали е лош. Суров е. А за такова нещо никого не можеш да упрекнеш. Характерът си му е такъв. Може от никого да не е получил топлинка, затова да е закоравял. Пък и не забравяй, че му е трудно да го преглътне, защото беше те вече отписал, а с божия помощ аз те спасих, гълъбче. Нарочно не съм ти казал досега колко зле беше. На болните такива работи не бива да се казват, защото се тревожат, а това им пречи да оздравеят.

— Как ще ти се отблагодаря, чичо Антони, за добрината, за грижите!

Стисна ръце и го загледа в очите просълзена. А знахарят се усмихна и рече:

— Как ли?… Ами, обикни ме поне мъничко.

— Да те обикна ли? — каза. — Че аз, чичо, те обичам така, както само мама съм обичала!

— Бог да те възнагради, гълъбче — отговори развълнуван.

Петнадесета глава

Делото на Зенон Войдило се разгледа в средата на октомври във Вилно. В Радолишки научиха едва на другия ден след издаването на присъдата, защото обвиняемият беше направил самопризнания и в съда не призоваха никакви свидетели, освен пострадалите, които поради здравословното си състояние не можаха да се явят.

Вестниците вдигнаха много шум около това дело, тъй като обвиняемият сам поискал най-строго наказание. Но съдът счел искането на Зенон за разкаяние и вземайки предвид други смекчаващи вината обстоятелства, се убедил в искреното намерение на обвиняемия да се поправи, затова го осъдил само на две години затвор.

Въз воденицата новината донесе Васил, изпратен от баща си във Вилно по работа, та използувал случая да присъствува на делото. От него Мариша узна, че младият Чински не се е явил в съда, защото бил на лечение в чужбина. Не можа да й каже къде точно е, въпреки че в съдебната зала чул името на чуждестранната местност, но не го запомнил.

Мариша мислеше да помоли него или някого друг да попитат за адреса на Лешек. В Людвиково сигурно го знаеха не само родителите му. Страхуваше се обаче, че това може да предизвика усложнения, и реши търпеливо да чака писмо.

Лесно беше да реши, но много по-трудно да се въоръжи с търпение. Седмиците минаваха, а Лешек не пишеше. Все по-тъжни мисли идваха в главата й, все повече се топяха надеждите й.

В това време здравето на Мариша се поправяше неочаквано бързо. Отдавна вече можеше да сяда в леглото, а в първите дни на ноември знахарят й позволи да става.

Раните над слепоочието и от операцията бяха зараснали напълно. От нараняването на кожата по краката и ръцете бяха останали едва забележими белези. Силите й се възвръщаха постепенно, но сигурно. Още на другия ден след ставането започна да шета в домакинството на знахаря. След седмица и стаята, и нишата изглеждаха другояче.

— Не се мъчи, гълъбче — опитваше се да охлади въодушевлението й знахарят. — Защо е всичко това?…

— Не е ли сега по-чисто и по-хубаво, чичо Антони?

— Не си хаби силите.

Всъщност нямаше много време за подреждане, миене и бърсане на прах. Есенните студове отново увеличиха пациентите на знахаря. Имаше дни, когато идваха по трийсет и повече души. Всички бяха научили, че Антони Кошиба бил призован от съдия-следователя във Вилно и че щели да заведат дело срещу него. Говореше се, че ще го изпратят в затвора, затова бързаха да се посъветват.

И Антони очакваше наказателната присъда и искаше да подготви Мариша, но тя се възмущаваше и твърдеше, че дума не може да става за подобно нещо.

— Нали ще се явя като свидетел, на когото си спасил живота. Малко ли е това?

Знахарят разчиташе отчасти на нея, както и на множеството пациенти, готови да му станат свидетели.

Делото беше насрочено за края на ноември и всичко обещаваше да мине добре, когато Мариша внезапно се разболя. Изнеженият от дългото лежане организъм се поддаде лесно на болестта. Беше се простудила при чистене в студения пруст. Вендузите и билките за изпотяване не помогнаха много. Трябваше да остане на легло.

Не можеше и дума да става за отиване на делото и Антони Кошиба замина сам.

С пристигането си се обърна към адвоката Маклай, препоръчан му от Юдко от Радолишки. След като се запозна с делото, адвокатът определи своя за щастие малък хонорар, но веднага каза, че не може да очаква оправдаване.

— Ще се постарая да получите възможно най-лека присъда.

Дойде денят на делото. На влизане в съдебната сграда Антони видя доктор Павлицки и това го изпълни с лоши предчувствия.

Действително, давайки показания като свидетел, доктор Павлицки, макар да казваше само истината, утежни положението на подсъдимия със сериозни обвинения. Говори за мръсотията в стаята му, за задухата и за това, че лично го е предупреждавал да не се занимава с тази опасна работа, а накрая и за откраднатата чанта с хирургическите инструменти. Призна, че Кошиба е успял да направи няколко доста трудни операции, но отдаде това на случайността.

Вторият свидетел по обвинението, представител на дружеството на лекарите, запозна съда със статистически данни за знахарството в източната част на страната. Тези данни доказваха, че огромен процент от смъртността сред селското население се дължи на лечението при знахари. После приведе много примери за „лечебните“ методи, прилагани от знахарите, което предизвика у слушателите ужас, погнуса и възмущение.

Свидетелите, призвани от защитата, все болни, излекувани от Антони Кошиба, една внушителна група от двайсет и няколко души, с показанията си отново наклониха везните в полза на обвиняемия.

И делото сигурно щеше да има друг завършък, ако обвинител по него не беше младият доктор по право Згерски, който за пръв път се явяваше като прокурор. Згерски беше подготвил обвинителната си реч добросъвестно и въодушевено като всеки новак. Представи проблема от обществена и престижна гледна точка.

— Докога — горещеше се — ще позволяваме в нашата страна да се ширят чудовищни суеверия от средновековието? Докога ще позволяваме да пускат корени невежеството и безразсъдните престъпления на знахарството?… Днешната присъда трябва да бъде отговор на въпроса дали сме цивилизована държава и се числим към Европа не само в географско, но и в културно отношение, или и в бъдеще възнамеряваме да покровителствуваме варварщината.

Говори още дълго и цветисто за цивилизаторската мисия на Полша на изток, за трагичното невежество на белоруския народ, за обречените на безработица хиляди млади лекари, готови да се притекат на помощ на страдащите, за евгениката и подобряването на расата, за армията, която се нуждае от здрави наборници, и накрая за възпитателната роля на съдебните решения и за това, че днешната присъда трябва да бъде предупреждение и за другите хиени, извличащи полза от невежеството на масите.

В заключение засегна и струната на местния патриотизъм, като отбеляза, че една снизходителна присъда за този род престъпления щяла да даде повод и основание на обществеността от другите краища на Полша да смята, че правосъдието в източната част на страната покровителствува невежеството и неговите опасни последици.

Адвокатът Маклай не притежаваше и една десета част от дарбата на красноречивия си противник. Неговата защитна реч, макар и делова, не успя да заличи впечатлението от поразяващото обвинение на прокурора. Не се опита да обори дори аргументите му, а основа защитата си единствено върху личността на обвиняемия, човек безкористен, който наистина е присвоил хирургическите инструменти, но изключително с цел да спаси едно умиращо момиче.

— Тук не се яви нито един човек — завърши той, — комуто лекарската помощ на Антони Кошиба да е навредила, не беше споменато името на нито един пациент, който да е починал по негова вина. Затова пък видяхме цяло шествие от благодарни хора, излекувани от него. Затова моля да бъде оправдан.

Ако в този миг надеждите на Антони се бяха съживили, те бързо угаснаха под ледения душ на думите на прокурора.

— Учудва ме — започна той — и ме кара да се срамувам становището, което зае господин защитникът. Кара ме да се срамувам, защото в неговата защита чух упрека, че разглеждайки вината на подсъдимия, съм се спрял на проблема, а съм забравил човека. Действително, уважаеми господа съдии, това е сериозен пропуск от страна на един публичен обвинител. Но учудва ме, че тъкмо от устата на господин защитника излиза това напомняне. Така е! Защото ако разгледаме моралния облик на Антони Кошиба, няма ли с чиста съвест да признаем колко сурово наказание заслужават неговите провинения?… Един хубав ден този мним доброжелател човешки решава да зареже честния физически труд и да посегне към лесно изкаран хляб. От работник във воденицата се превръща в шарлатанин. Няма съмнение, по-лесно е да изричаш глупави заклинания пред някой прост селянин или да го поиш с отвара от билки, отколкото да мъкнеш чувалите с брашно. И обвиняемият избира първото. Легендата за неговата безкористност беше разсеяна от свидетелите, които дадоха показания, че не са плащали за съветите му, но му носели… доброволно подаръци. Самият Кошиба на въпроса на господин председателя заяви, че живеел в доволство. А то е достатъчно красноречиво в настоящия момент на криза и мизерия сред селяните. На село в доволство живеят днес само онези, които ограбват бедните, които с шарлатанската си практика им отнемат и последните оскъдни запаси.

Прокурорът се усмихна.

— Да, уважаеми господа съдии, това е едната страна от облика на обвиняемия, тя е неговото минало. А какво ще бъде неговото бъдеще? Какво ще направи, ако излезе на свобода от тази зала?… По този въпрос не можем да имаме никакви съмнения. Сам обвиняемият ги разсея напълно, отговаряйки на въпросите ми по време на съдебното следствие. Той призна, че до последния момент е упражнявал своята практика и че ако го освободят, щял отново „да лекува“ хората. Тоест не изпитва никакво разкаяние. Не обещава да се поправи. А по въпроса за кражбата? Призна, че е извършил деянието, но открито заяви, че щял да открадне и втори път, ако възникнат подобни обстоятелства. Това е престъпник, който не може, или по-скоро не иска да разбере вината си, престъпник, закоравял в упорството си. Ето какъв е човекът, с когото по мнението на господин защитника трябвало да се занимая. Този човек, оглушал за всеки упрек, представлява опасност за обществото, трябва да бъде веднага изолиран от него и обезвреден чрез строга присъда — затвор.

След поредното възражение на адвоката Маклай съдът се оттегли на съвещание.

След половин час, вече късно вечерта, присъдата беше произнесена.

Тя гласеше: три години затвор.

Прокурорът Згерски приемаше в кулоарите поздравленията на своите близки и познати. Антони Кошиба бе арестуван в залата и откаран в затвора. Адвокатът обяви, че ще обжалва решението.

Новината за присъдата и затварянето на Антони Кошиба донесоха във воденицата селяните на връщане от съда. В първия момент никой не искаше да повярва, а Мариша дори се изсмя.

— Какво говорите! Нещо бъркате! Това е абсолютно невъзможно!

— Да не е три месеца? — подсказа им Васил.

— Не, три години — настояваха селяните. — И то, защото прокурорът страшно се нахвърли срещу него.

И разказаха, доколкото можаха, как е минало делото.

— Я оставете тая работа! — викна Прокоп. — Каква излиза тя, че оня, дето ги нарани, без малко не ги уби, отиде в затвора за две години, а тоя, дето ги спаси — за три. Как така?

— Ами така излиза…

Мариша се разплака. Точно този ден бе станала от леглото, макар кашлицата още да я мъчеше.

— Какво да правим, господин Мелник, какво да правим? — обърна се тя към Прокоп.

— Че аз откъде мога да знам?…

— Трябва да се отиде във Вилно, да му се помогне някак.

— Как ще му се помогне? Затвора не можем събори.

Васил изрече разумно:

— Ще ви кажа нещо, госпожице Мариша: нищо не може сега да се помогне, а когато се обжалва, тогава. Адвокатът сигурно не го бива. От адвокатите много зависи… Трябва значи друг да вземем. Трябва да научим кой там в града е най-важният и право при него.

Всички похвалиха съвета на Васил.

— А кога може да бъде обжалването?

— Няма да е скоро — каза един от селяните. — Аз кога имах делото за ония борчета от Вицкунската гора, обжалването дойде след три месеца.

— Пак бързо е станало! — обади се друг. — Понякога и година се чака.

Мариша плака цяла нощ, а на сутринта приготви един вързоп.

Сложи малко бельо на Антони, късото кожухче, целия му запас от тютюн, салам и сланина, колкото имаше.

Тъкмо тогава влезе Зоня.

— Какво е това? — попита. — За Антони ли си го стегнала?

— Да.

— А по кого ще го пратиш?

— Ще питам. Оттук често минават хора за Вилно.

Зоня се замисли, а след малко измъкна кърпичка, развърза възела и извади две монети по пет злоти.

— На̀, изпрати му и тез пари.

— Колко си добра, Зоня! — рече Мариша.

Но Зоня се навъси.

— За едни добра, за други лоша. На него ги давам, не на тебе!

Мариша отдавна бе забелязала, че Зоня я гледа накриво. Сега каза кротко:

— Благодаря ти от негово име.

Зоня вдигна рамене.

— Каквато си му ти, такава съм му и аз. Какво има да ми благодариш, сам ще ми благодари, като си дойде. Пък и заради това, че ще се грижа за всичко, дето е оставил, ще гледам да не се похаби.

— Защо ще си създаваш грижи, Зоня?

— А кой да го прави?

— Аз.

— Ти ли?… Как така ти?… Да не мислиш, че три години ще седиш при свекъра ми?

Мариша се изчерви.

— Защо три години?… След обжалването ще освободят чичо Антони…

— Я го освободят, я не. Пък и никакъв чичо не ти е той на тебе. Как мислиш да живееш тука?… От какво?…

Видя сълзите в Маришините очи и добави:

— Хайде, не плачи. Никой не те гони. Покрив над главите ни има за всички… И хляб. Ей тъй го рекох. От любопитство. Не плачи, де. Поскъпил ли се е някой за тебе? А?…

Въпреки тези уверения Мариша едва сега осъзна положението си. Наистина няма ли го чичо Антони, няма право да остане. Дадоха й да го разбере, дори по-тактично, отколкото обикновено го правят простите хора.

Когато я повикаха за обед, не помръдна от мястото си. Трепереше при мисълта, че цялото домочадие Мелникови ще я гледат и ще броят всяка лъжица от даденото даром ядене, всеки залък, сложен в устата… Помежду си ще я наричат шепнешком пришълка, готованка, докато някой ден й го кажат в очите.

— Трябва да се махна оттук, трябва… Но къде да отида?…

Знаеше от хората, че в магазина на госпожа Шкопкова вече работи друго момиче. Не можеше да разчита на работа в цялата околност. Никой не знаеше за годежа й с Лешек, пък и никой нямаше да повярва, ако се реши да го каже. Затова пък всички бяха научили, особено след катастрофата, че се е срещала с него, че са се разхождали сами в гората… При всичко това не можеше да се надява на каквато и да е работа.

А да се махне… но къде?…

Хвърли се на леглото и заплака. Плачеше заради жестоката си съдба, за своята голяма, единствена любов, която бе й причинила само болка, срам, нещастие…

— Лешек, Лешек, защо ме забрави!… — повтаряше и се заливаше в сълзи.

— Хей, госпожице Мариша, хайде на обед! — извика Васил от прозореца.

Не помръдна и след малко той влезе.

— Защо плачете? — попита.

— Не зная — отвърна Мариша през сълзи.

— Как така?… Обиди ли ви някой?… Хайде, кажете ми!…

— Не, не…

— Тогава защо плачете?… Не бива…

Запристъпя безпомощно на място и рече:

— Не мога да ви гледам, като плачете. Хайде, стига… стига… Да не би някой да ви е наговорил нещо?

— Не, не…

Момчето изведнъж се сети, че преди малко видя Зоня да влиза в пристройката. Ядоса се.

— Хубаво — каза и излезе.

Цялото семейство вече беше край масата. Васил застана на прага на кухнята и спокойно рече:

— Защо я няма Мариша?

— Виках я, кой знае защо не дойде — вдигна рамене Олга.

— Не знаеш ли?…

— Не знам.

— Да не би Зоня да знае?

Зоня му обърна гръб.

— От къде на къде?…

Васил внезапно кресна:

— Тогава аз знам, вещице проклета!

— Какво ти става бе, Василе? — искрено се учуди старият Прокоп.

— Такова ми става, тя там плаче! А кой може да я разплаче, ако не тая вещица?… Какво си й надрънкала?!

Зоня сложи ръце на кръста и войнствено вирна глава.

— Каквото съм искала, това съм й надрънкала. Разбра ли?!

— Тихо! — загуби търпение Прокоп.

— Той защо се нахвърля!… Кой знае какво не съм й казала, пък и да съм казала… Стои тука по наша милост, пък и важна на всичко отгоре.

— Не и по твоя милост! — изрева Васил побеснял.

— Да върви, откъдето е дошла! — избухна Зоня.

— Тя ли?… — засмя се Васил, но смехът му прозвуча зловещо. — Тя?… Първо ти ще си идеш. Още не се знае дали няма да стане по-голяма господарка тук от тебе, хаймана такава. Не забравяй, че баща ми е вече стар, а после иде моето царство. Тебе ще изгоня да вървиш, откъдето си дошла, тебе! А ако искаш да ми ядеш хляба, обущата ще й чистиш на нея!

Настъпи мълчание. Досещаха се от по-рано, че Васил харесва Мариша. Но сега го чуха направо от устата му. Изглежда, много я харесваше, щом той, винаги спокоен, така се беше ядосал, че заплашваше да изгони братовата си жена, която ни най-малко не мразеше.

Стоеше блед, намръщен и гледаше яростно присъствуващите.

— Тихо! — обади се Прокоп, въпреки че в стаята цареше пълна тишина. — Тихо ви казвам! Ти, Васил, си избий това от главата. Не ставай глупав. Не е тя за тебе, нито ти за нея. Помисли сам и ще се опомниш. Пък ти, Зоня, иди и я покани. Да дойде. И внимавай — заплаши с пръст. — Внимавай да дойде. И още нещо ще ти кажа, Зоня, не е хубаво да се обижда едно бедно сираче! Бог наказва за такова нещо.

— Не съм я обидила, господ ми е свидетел — удари се в гърдите.

— Хайде, върви. Пък знай още, че Антони я обича като родно дете. Че как тъй?… Него беда го сполетяла, а на мене да ми се досвидят хлябът и покривът за това момиче?… Имай страх от бога, Зоня. Върви… върви.

— Що да не ида? Ще ида я.

Зоня хукна към пристройката. Ядът й бе преминал, може би при мисълта, че това момиче няма да й бъде съперница, щом ще има да избира между стария Антони и Васил — по-скоро ще вземе младия и богатия, та се разчувствува, взе да се извинява на Мариша, да я прегръща и целува.

— Хайде, не плачи, на всичко съм готова за тебе, а ти заради мене сълзи да проливаш. Искаш ли оная зелената кърпа на цветята? Само кажи, давам ти я… Хайде, не плачи, не плачи…

Галеше я по гърба, по мокрото лице, по ръцете, докато най-сетне Мариша се успокои. Когато се върнаха в кухнята, не се каза нито дума по въпроса.

Въпреки това, въпреки сърдечността, с която семейството на мелничаря ограждаше Мариша, нейната чувствителност, веднъж засегната, не й даваше мира. Мисълта, че е тежест за тези хора, че използува добрината им, без да може някак да им се отплати, продължаваше да я измъчва. Много пъти предлагаше да помогне в домакинството, но жените тук не бяха малко и никоя не се съгласяваше да я отменят.

Не можеше да измисли с какво да се залови и все по-ясно съзнаваше, че е безпомощна. И дума не можеше да става да замине оттук без пукнат грош. Оставаше й само надеждата, че госпожа Шкопкова ще я приеме отново на работа.

Малко преди коледните празници Мариша най-сетне се стегна за града. Излезе доста късно, за да не се появява посред бял ден в Радолишки. Не искаше да се набива в очите на хората.

Вече се смрачаваше, когато стигна до къщата на Шкопкова.

Шкопкова тъкмо се връщаше.

— О, Мариша! — рече с престорена сърдечност. — Как си, мило дете?

Мариша й целуна ръка.

— Благодаря ви, вече съм добре, но без малко щях да умра.

— Да, да… Трябва да се запали лампата…

— Ей сега ще я запаля — скочи Мариша, но госпожа Шкопкова взе кибрита.

— Не, остави. В къщата съм си, ще я запаля — рече тя многозначително. — Чух, че си щяла да умреш. Сама си си виновна. Аз си изпълних дълга. Предупреждавах те, че нищо хубаво няма да излезе от това. Ама не послуша ти старата Шкопкова. Да… да… Сигурно си дошла да си вземеш нещата?

— Да — потвърди Мариша и извърна глава, за да скрие сълзите си.

— Можеш да ги вземеш. Няма да ти натежат. Отдавна съм ги приготвила и мислех да ти ги пратя във воденицата. Но нямаше удобен случай.

Настъпи мълчание.

— Как си там? — попита Шкопкова, шетайки край скрина.

— Горе-долу.

— Сигурно не съжаляваш, че си у тях.

— Бих предпочела да бъде както преди — каза тихо Мариша.

— И аз бих предпочела — натърти Шкопкова. — Но какво да се прави, като сама избра друго. Предпочете смъртта и позора да си докараш, а на мене срама… Майка ти сигурно се е преобърнала в гроба… Ходих на гробищата по задушница, ходих, свещ й запалих и венец от сухи цветя й сложих, та да я утеша горкичката. Недей, викам, мене да виниш, мила госпожо Окшина, че то веднъж ли, дваж ли казвах на дъщеря ти да се вразуми. Но младо на старо не вярва. Моли се там да дойде акълът на детето ти… Помолих се и аз дано си намериш по-добри покровители от мене… Такива ми ти работи.

По бузите на Мариша се стичаха сълзи.

— Госпожо, кълна ви се, нищо лошо не съм направила, заклевам се!

— Мило дете. Иска ми се да ти вярвам. Но какво ще помогне моята вяра? Всички разбраха, че ходиш с оня развейпрах, когото милостивият бог и досега не е наказал. Всички знаят, че едва не те преби, а сетне те заряза… И ако искаш съвет от мене, чуй го: заминавай колкото може по-далече оттука, при непознати хора. И друг път избягвай такива контета и перковци. А за да имаш с какво да тръгнеш и да не ме споменаваш с лошо, както аз тебе, там, в кошничката си, ще намериш някоя и друга злота… За начало ще ти стигнат. Най-добре за Варшава тръгни. Там иди при някой свещеник и му поискай съвет. В големия град по-лесно се намира работа.

Избърса носа си и добави:

— Така съм го намислила. Само че сигурно пак ще е напразно. Ти няма да се вслушаш в съвета ми.

Мариша хвана ръката й и я целуна.

— Сигурно така ще направя. Благодаря ви, благодаря… Никога няма да забравя…

— Хайде, детето ми, върви си с бога. Богородица да те благославя и пази.

Прегърна Мариша, изпрати я до вратата и извика подире й:

— И да ми пишеш!

— Ще пиша.

Ракитовата кошница не беше тежка, бедното й съдържание също, но ръцете й все повече изтръпваха и трябваше все по-често да ги сменя.

От няколко дни времето бе омекнало и сега започна да вали сняг на едри парцали, които падаха бавно, лениво, но толкова нагъсто, че на няколко крачки наоколо вече нищо не се виждаше. За щастие високите дървета от двете страни на пътя и помагаха да не се заблуди. Мариша вървеше все по-бавно не от страх да не загуби пътя. Толкова мисли се блъскаха в главата й, толкова противоречиви чувства разкъсваха сърцето й. Признаваше, че бившата й наставничка е напълно права. Наистина трябваше да замине, да отиде възможно най-далеко, ако ще във Варшава. Сега има пари за път и няма смисъл да отлага…

Но да напусне тези места, да се откаже завинаги от надеждата да зърне Лешек, макар и отдалеч… И да остави така чичо Антони?!… Нали той ще се върне тук… Толкова добрини видя от него, толкова го обича… Разбира се, че трябва да замине. Но по-добре за Вилно. Сигурно ще й разрешат да го посети в затвора… Ще се посъветва какво да правят… Да, това е най-важното, сега това е единственото. Какво друго й остава?…

С мъка намери страничния път към воденицата. Снегът валеше толкова гъсто, че ако не беше шумът на водата върху колелото и пръхтенето на конете край воденицата, нямаше да я забележи. Едва когато наближи, видя светлината и се учуди, защото прозорците на пристройката също светеха.

— Сигурно Наталка е отишла там да си учи уроците — помисли Мариша.

Изтупа снега от обущата си в преддверието, отвори вратата и се спря като закована.

Стаята изведнъж се завъртя пред очите й, сърцето й силно заудря, от устата й се изтръгна тих вик и тя загуби съзнание.

Шестнадесета глава

В санаториума на доктор дю Шато в Аркашон зимният сезон започваше обикновено в началото на декември и тогава масово прииждаха болни от артрит парижани. Затова, когато в средата на декември пристигна господин Станислав Чински и съобщи, че иска да прибере сина си в Полша, лекарят изобщо не възрази.

— Разбира се — каза, — всъщност вашият син е напълно здрав. Засега е изключено да се занимава активно със спорт, но костите са зараснали правилно, от масажите мускулите са заякнали достатъчно, а колкото до настроението му, предполагам, че се дължи на носталгията. Връщането в родината, в семейната среда ще го оживи и раздвижи.

— И аз имам такава надежда — стисна ръката му господин Чински.

А сега, седнал във вагона срещу сина си, нямаше никаква надежда. След като се бе посъветвал с жена си, замина нарочно сам за Аркашон, за да вземе Лешек за коледните празници. Бяха се изплашили от писмата му. След дълго настояване от тяхна страна бе изпратил само две писма, и то кратки, язвителни, безразлични.

С безразличие посрещна и баща си и се съгласи да се върне.

— Все ми е едно — каза само.

Седеше мълчалив, с изгаснала цигара в ръката и сякаш не чуваше разказите на баща си за политиката, за подобряването на конюнктурата, за новите поръчки. Сякаш нищо не го засягаше, нищо не можеше да привлече вниманието му, да го развълнува. Дали сътресението при злополучната катастрофа завинаги е превърнало това весело момче в апатичен меланхолик?…

Господин Чински напразно се опитваше да привлече с нещо вниманието на сина си. Лешек се ограничаваше с кратки отговори, взираше се безсмислено във върховете на обувките си и беше изпълнен с някакво застинало, вяло спокойствие.

През нощта господин Чински не можеше да заспи и надзърна в купето на сина си. Имаше лоши предчувствия и те се оправдаха: въпреки мразовитата нощ Лешек бе отворил прозореца и подал глава навън, облечен с тънка копринена пижама. При отварянето на вратата леденият вятър нахлу и купето.

— Какво правиш, сине! — уплаши се господин Чински. — Ще си навлечеш някоя бронхопневмония!

Лешек се обърна.

— Възможно е, татко.

— Моля те, затвори прозореца.

— Горещо ми е.

— Искам да поговоря с тебе.

— Добре.

Затвори прозореца и седна.

— Ти си много небрежен към себе си, Лешек — започна господин Чински. — Не само не се грижиш за здравето си, но и съзнателно се излагаш на опасност.

Мълчанието беше единственият отговор.

— Защо не си легнал?

— Не ми се спи.

— Но трябва. Твоето здравословно състояние изисква още много грижи.

— Защо? — Лешек погледна баща си в очите.

— Как така защо?!

— Именно защо? Мислиш ли, че държа на здравето си?

— Би трябвало да държиш.

— Ами! — махна с ръка.

— Лешек!

— Татко! Наистина ли смяташ, че животът е нещо, което заслужава грижи, безпокойства, усилия?… Повярвай ми, лично аз никак не държа на него.

Господин Чински се усмихна насила.

— Когато бях на твоите години — излъга, — и аз се поддавах на подобни депресии, но имах достатъчно разум, за да зная, че те са временно състояние.

— И по това се различаваме, татко — кимна Лешек. — Аз зная, че това не е временна депресия.

— Уверявам те, така е. Довери се на моя опит. Естествено един физически и психически шок има своеобразни последици. Но това ще мине. Ще мине толкова по-скоро, колкото по-разумно се отнасяш към сегашното си състояние. Да осъзнаеш причините за депресията е най-сигурното средство да я преодолееш.

Господин Чински нямаше впечатление убедителните му аргументи да са стигнали до сина му, затова добави:

— И още нещо. Не бива да забравяш за нас, твоите родители, за които ти си всичко. Ако разумът ти не говори, тогава се обръщам към твоите чувства.

Лешек трепна и след малко попита:

— Според тебе, татко, чувствата наистина ли са толкова могъща и заслужаваща уважение сила, че трябва да ги вземаме предвид тогава, когато пред нас възниква Хамлетовия въпрос: да бъдеш или да не бъдеш?…

— Разбира се, Лешек.

— Благодаря ти. И аз съм на същото мнение.

— Ето, виждаш ли, сине. Хайде сега си легни и се опитай да заспиш. Утре сутринта ще си бъдем у дома. Да… Не можеш да си представиш колко тъгува майка ти за тебе. Винаги се е опитвала да изглежда силна натура… Но ти сам знаеш, че под външността й се крие най-голяма нежност. Хайде, спи, сине. Лека нощ.

— Лека нощ, татко — безизразно отвърна Лешек.

Загаси лампата, но не си легна. Отмереното тракане на колелата, лекото полюшване на вагона, яркият сноп искри край тъмния прозорец… И тогава се връщаше у дома. Но му се искаше да увеличи скоростта на влака. Носеше годежен пръстен за нея, а на себе си щастие.

Дали в оранжерията на Людвиково люлякът е цъфнал?… Да, люлякът и хелиотропът, те силно ухаят… Ще заповяда да ги откъснат всичките. И може би… Там сигурно е паднал дълбок, чист сняг. А по снега дори следа от стъпки няма. Забравен, малък гроб…

Ще пристъпва по непокътнатата бяла покривка… Пръв и последен… Там е целта му. А отвъд нея няма никакъв път… Ще подреди цветята, целия гроб ще покрие с цветя… Дали през снега, през дебелия слой пръст и през дървения капак ще достигне до нея уханието на люляка и хелиотропа?… Ще достигне ли неговият шепот, повтарящ най-скъпото име, най-нежни заклинания, най-отчаяни обети?… Ще чуе ли тя отслабващото, замиращо туптене на сърцето му сред вехнещите цветя, ще се приготви ли да го посрещне, ще сложи ли както някога ръце на раменете му и ще позволи ли да гледа до насита лъчезарните й очи?… Този път завинаги, навеки…

Нежна вяра го обземаше, когато мислеше за това. Какво спокойствие го завладя, откакто беше го решил. Винаги, когато оставаше сам, потъваше в безстрастните, огромни като космическата пустота неизмерими простори на смъртта. Вече им принадлежеше.

Колко по-трудно и по-болезнено беше в началото. Щом бе в състояние да произнесе няколко срички, той ги попита:

— Какво стана с нея?

Тогава майка му трепна и отвърна кратко:

— Почина, но ти не мисли за това.

А доктор Павлицки добави:

— Счупване на черепната основа. В такива случаи се живее до час.

Тогава отново загуби съзнание. А когато се свестяваше, мисълта за смъртта на Мариша беше сякаш отрицание на собствения му живот. Лежейки със затворени очи, чуваше приглушения разговор. Лекарят упрекваше госпожа Чинска:

— Не трябваше да му казвате за смъртта на момичето. Тази стъпка беше невнимателна. Може да влоши състоянието му.

А майка му:

— Не умея да лъжа, докторе. Самата аз винаги съм предпочитала горчивата истина пред заблудата. Моят син, между другото, не носи отговорност за злополуката.

— Имах предвид друго — поколеба се лекарят. — Възможно е да е изпитвал някакви чувства към тази Мариша…

— Изключено — прекъсна го госпожа Чинска с такъв тон, сякаш самото предположение бе обида за нея.

Физическото състояние на Лешек се подобряваше с всеки изминал ден. В болницата във Вилно му направиха много рентгенови снимки, раните и счупванията зарастваха нормално. Обаче психическото състояние на болния будеше все по-големи опасения. Затова щом здравето му беше вън от опасност, откараха го първо в една хирургическа клиника във Виена, а после в Аркашон, за да се възстанови. Веселата международна компания в Аркашон трябваше да се отрази благотворно върху настроението на Лешек. Уви, той явно отбягваше хората. Не участвуваше в увеселенията и екскурзиите и въпреки че спазваше, макар и машинално, предписаното лечение, настроението му не се променяше ни най-малко.

Поне външно. Всъщност незабележимо за околните в него назряваше едно решение.

Назряваше и му носеше утеха…

Той, разбира се, обичаше родителите си и осъзнаваше каква болка ще им причини. Бе готов дори да направи какво ли не за тях, но мисълта да се обрече за цял живот на мъчителни страдания, които нищо не би могло да облекчи, му се струваше чудовищна и не по силите му.

Освен това желаеше смъртта, точно такава смърт, желаеше я като изкупление. Нали той се беше вмъкнал в живота й, в спокойния и радостен живот на това прекрасно създание, неканен, нетърсен, почти насила. Ако не беше той, тя и досега щеше да води своето обикновено и бедно, но спокойно съществувание. Той бе нарушил спокойствието й, по негова вина загина, а след смъртта й остана лоша слава. Заради него. Не намери достатъчно смелост да се опълчи срещу трудностите. Беше твърде малодушен. Пазеше в тайна намеренията си, за да си осигури удобен живот. За сметка на нейната репутация.

Заслужаваше възмездие! И трябваше сам да си го определи, защото единствено възмездието ще възвърне доброто име на Мариша, ще очисти петното от паметта на най-любимото му същество…

Влакът спря на малката, така добре позната гара. На перона го посрещнаха госпожа Чинска, Тита Зеновичовна и нейната сестра Анелка, братовчед му Карол с жена си Зулка и други роднини, които обикновено идваха в Людвиково за Коледа.

Престорената усмивка, с която Лешек поздравяваше всички, не можа да ги заблуди: усмихваше се от учтивост. Бяха дошли да го посрещнат възторжено и шумно с желанието веднага да го разсеят, развеселят и въвлекат в безгрижното си ежедневие. Единствена Анелка го наблюдаваше мълчаливо и сякаш съчувствено.

— Колко е отслабнал и тъжен — прошепна тя на госпожа Чинска.

— Постарай се да го развеселиш и се прави, че не забелязваш никаква промяна в него — стисна ръката й госпожа Елеонора. — Той винаги те е обичал.

Четирите шейни с пеещи звънчета пристигнаха пред людвиковския замък, сякаш се връщаха от празнична разходка. През целия ден нито за миг не оставиха Лешек сам. В салона шумно свиреше ту радиото, ту грамофона.

След вечеря най-сетне се озова в стаята си. Тук нищо не беше променено в негово отсъствие. Погледна тревожно в писалището. Дневникът на Мариша беше на мястото си.

Цяла нощ го чете, по няколко пъти прелистваше едни и същи страници, чието съдържание, дори всяка дума, помнеше толкова добре. Заспа едва призори и се събуди късно. Прислужникът донесе закуската и съобщи:

— Баща ви е във фабриката и нареди да ви попитам нямате ли желание да наминете там.

— Не — поклати глава. — Но моля ви да повикате градинаря при мене.

— Слушам, господине.

— Има ли много цветя в оранжерията?

— Както обикновено по празниците. Особено розите тази година са много хубави.

След закуската дойде градинарят и отидоха заедно в оранжерията. Лешек посочваше все нови и нови цветя на учудения човек, а накрая рече:

— Моля всички да се оберат.

— Да ги обера?…

— Да. И ги увийте.

— А къде да ги изпратя, господине?

— Аз ще ги взема.

— Ще излизате ли, господине?

Лешек не отговори и тръгна към изхода.

— Моля, господине — спря го градинарят. — Но вие ми наредихте да откъсна почти всички цветя. Не ми е работа… Обаче не зная дали госпожата…

— Добре. Кажете на госпожата и я попитайте ще има ли нещо против.

— Госпожата замина с колата до гарата и ще се върне чак следобед.

— Тогава следобед ще я попитате. И аз ще тръгна чак следобед.

Лешек не се съмняваше, че майка му ще позволи дори да опустоши оранжерията. Тя, разбира се, веднага ще се досети защо са му цветята.

Върна се в стаята си и се захвана да пише писма. Най-дългото беше до родителите. Кратки и прочувствени до неколцина приятели, официално до полицията и накрая до госпожа Шкопкова. То трябваше да възвърне доброто име на Мариша пред общественото мнение в града.

Тъкмо привършваше с писането, когато на вратата почука икономката Михалевска. Вчера не бе успяла да поздрави Лешек. Както винаги преди празниците, имаше доста работа. Сега беше чула, че веднага след обяда Лешек заминавал, та бе оставила сладкишите на благоволението на готвача, за да се види с господин Лешек и да изрази радостта си, че се е завърнал, слава богу, здрав. Започна да разказва как всички питали за него, кой какво казал, кой какво направил…

Лешек слушаше бърборенето й и изведнъж се сети, че тази жена, жива хроника на цялата околия, не може да не знае онова, за което не му се искаше да пита в градчето.

— Михалеша! — обади се. — Имам една молба.

— Молба ли?

— Да. Не знаете ли… — гласът му секна, — можете ли да ми кажете… къде… погребаха…

— Кого?

— Къде погребаха… момичето, което загина при катастрофата?…

Жената зяпна насреща му.

— При коя катастрофа?

— Тази с мене — загуби търпение.

— Божичко! — викна. — Какво говорите! Що да я погребват?!… Оная Мариша ли?… Шкопковата?… Че тя си е жива!

Всичката кръв се дръпна от лицето му. Скочи от стола и едва не падна.

— Какво?!… Какво?!… — попита с такъв ужасяващ шепот, че Михалеша уплашено отстъпи към вратата.

— Кълна се в бога! — викна. — Що да я погребват? Оздравя си. Знахарят я излекува и го тикнаха в затвора. А тя живее там във воденицата. От хората съм го чувала. Пък и нашият Павелек, тоя в кухнята, със собствените си очи я видял… Божичко! Помощ!…

Лешек се залюля, политна и се строполи на пода. Ужасената икономка помисли, че е припаднал, но го чу да плаче и да произнася някакви несвързани думи. Без да разбира какво става, но с мисълта, че е виновна за всичко това, изтича да викне за помощ.

Цялата компания беше в хола. Връхлетя там и задъхана започна да разправя, че с господин Лешек е станало нещо.

Още преди да свърши, дотърча самият Лешек, прелетя през хола и се озова на терасата, без да затваря вратата подире си.

— Ще настине! — извика Михалеша. — Без палто е. Какво направих!…

В това време той тичаше към конюшнята.

— Бързо впрягайте! — обърна се към първия срещнат кочияш. — По-бързо! По-бързо!

И сам започна да помага. Настана суматоха. От замъка лакеят тичешком донесе коженото палто и шапката му. След пет минути шейната се носеше по пътя към Радолишки. Летеше като вихър, защото Лешек бе взел юздите от кочияша и караше сам.

Главата му беше замаяна, сърцето му удряше като чук. Мислите му се гонеха лудо. Разкъсваха го противоречиви чувства. Изпълваше го огромно радостно щастие и същевременно се задушаваше от гняв. Беше готов да прости всичко на всекиго, беше готов да се хвърли в обятията и на най-големия си враг, а в същото време яростно стискаше зъби. Бяха го измамили! Такава долна, подла лъжа! Толкова време да крият от него, че е жива. Ще си отмъсти за това, ще отмъсти безмилостно!

И неочаквано го обземаше нежност: а тя колко ли е страдала! Сигурно е очаквала да й се обади, да пише, да прати вест. Постепенно е губила надежда, самотна, изоставена, забравена в нещастие от човека, който й се бе клел в любов.

— Дали не ме мисли вече за подлец?…

Скръцна зъби.

И то заради тях! О, това няма да им се размине. Ще зашлеви плесница на онзи доктор Павлицки и ще му отреже ушите на дуел. Нека цял живот помни, че е постъпил като негодник. А майка му?… Тя ще изкупи още по-скъпо жалката си постъпка. Ще й каже:

— Заради подлата ти лъжа твоят син щеше да се самоубие. Лъжата ти излезе наяве. Но смятай, че си убила сина си. Или поне всичките му синовни чувства. Сега и завинаги ще ти бъда чужд.

И никога вече няма да й каже нито дума. Ще замине, ще замине оттука завинаги, и то веднага. Баща си също не иска да вижда. Как можа и той да прикрива с мълчание лъжата на майка му!

— Това ми било родителска любов, да я вземат дяволите!

Отново помисли колко близо беше до нещастието: нали там, във Франция, отдавна възнамеряваше да го направи. Спря го единствено желанието да изпълни последния си дълг към Мариша. Затова отложи, затова се върна тук…

— Сам бог, изглежда, ме е направлявал…

Изведнъж му се стори, че прониква в тайната на своето предназначение, че го очаква голямо, неизмеримо щастие и че не би могъл да оцени това щастие, ако не беше минал през страданието, ако не беше онова безгранично отчаяние, което преобрази душата му.

Замисли се: та животът бе му предоставял толкова радости, успехи, благополучие. Приемаше всичко като нещо естествено, принадлежащо му и обикновено. Не си спомняше поне веднъж да беше изпитал благодарност, да беше пожелал да включи в молитвите си, произнасяни по навик, поне една въздишка на признателност. Трябваше ли да премине през такива тежки изпитания, за да се научи да цени скъпите дарове?… За да ги заслужи, след като е разбрал цената им?… За да дорасне за такова щастие?…

Разсъждаваше по този начин, а понеже при него мислите винаги трябваше незабавно да намерят израз в действие, на първия кръстопът, където имаше кръст, дръпна юздите така, че конете забиха задните си копита в снега, хвърли поводите на кочияша, скочи на земята, коленичи с шапка в ръка и се загледа в малката фигура на Христос, изрязана от тенекия и почерняла от ръжда.

— Благодаря ти, Боже, благодаря ти, Боже!… — повтаряше.

Винаги се е смятал за вярващ, пък и никога не са го измъчвали никакви сериозни съмнения. От дете бе възпитан в религиозен дух, не проявяваше никога излишно усърдие, но и не прекрачваше границите на допустимия минимум на църковните повели. Затова тази молитва пред крайпътния кръст беше откровение за самия него. Досега не е знаел какво е молитва, какви дълбоки чувства можела да породи.

Когато отново се качи в шейната, усети как нещо в него бе утихнало, бе станало по-ведро, по-светло. Попритъпи се и възмущението от постъпката на майка му, замисли се. Същевременно се избистри съзнанието за щастието, което го очаква.

Преминаха в галоп през Радолишки и завиха по пътя към воденицата на Прокоп. Вече падаше ранният зимен здрач, когато спряха пред воденицата.

Пред вратата стоеше ратаят Виталис.

— Тук ли живее госпожица Вилчур? — попита го Лешек.

— Кой?

— Госпожица Вилчур.

— Не знам. Няма такава. Да не питате за госпожица Мариша?

— Да, да! — скочи от шейната. — Къде е госпожица Мариша?

— Ами отиде до града. Като идвахте от Радолишки, не я ли срещнахте?

— Не. А скоро ли ще се върне?

— Сигурно.

— Тогава ще почакам.

От вратата подаде глава Зоня.

— Щом искате да почакате, най-добре ще е в къщата. Или пък в пристройката, у Мариша… Моля, заповядайте.

Избърса ръце в престилката и въведе Лешек в пристройката. Намери кибрита до печката и запали лампата, Лешек се огледа. Беше бедно, но спретнато.

— Мариша сигурно ще се върне скоро. До града отиде — започна разговор Зоня. — А вие, господин инженер, гледам нищо, слава богу, ви няма.

— Нищо ми няма.

— Цяло щастие. Когато вас и Мариша ви докараха тука, бяхте страшни за гледане. Толкова кръв, опази бог! Даже молитва за умряло ви прочетохме. И ако не беше Антони!… Но каквото било, било! — махна изразително с ръка.

— Какъв Антони? — учуди се Лешек.

— Антони Кошиба, знахарят, дето живее тука.

— Тук ли живее?

— Че къде другаде? Ама сега е в затвора. Но тука си живее, тука ще се върне. Нали тука, ей на тази скамейка, ви лепи, господин инженер, зашива ви — прихна Зоня. — Със стъкло съм стъргала кървавите петна. Не излизат и не излизат. А нея, Мариша, ей на тая маса я поправя. То и вие не бяхте добре, ама при нея и надежда нямаше. Хич и не дишаше. Парчета в мозъка й се набили. Докторът, когато ви пренасяха в автомобила, вика, че с нея било свършено. Нищо, вика, не остава, освен ковчега, вика, жалко само, че е хубава. И да си кажа правото никой не вярваше, че ще оживее. Антони даже докторските инструменти открадна, само и само да я спаси. Денем и нощем беше над нея. Вече и той не знаеше какво да прави. Та накара да викнат овчаря от Печки да й бае. А тя лежи ни жива, ни умряла. Накрая като заклах една бяла кокошка под прозореца, та й помогна.

Лешек слушаше най-внимателно и му мина през ума, че неоснователно е подозирал майка си и доктор Павлицки в умишлена лъжа. Вероятно и двамата са били убедени, че Мариша няма да оживее, след като са я оставили в такова тежко състояние. Разказът на тази млада жена говореше в тяхна полза. Обаче по-късно майка му сигурно е научила, че Мариша е жива. Защо тогава не му написа поне една дума?… Защо баща му нищо не спомена, защо едва в Людвиково, и то случайно, научи за това?!… Ето къде беше вината им, затова и го беше яд. Сега обаче ядът му поутихна от чувството за собствената му несправедливост. Твърде сурово и прибързано бе осъдил родителите си и Павлицки.

— Госпожица Мариша вече напълно здрава ли е? — попита.

— Нищо й няма. Даже се е разхубавила като някога — засмя се Зоня. — Само дето има някаква голяма грижа, та си поплаква.

— Каква грижа?

— Знам ли я. Но си мисля, че грижите й не са малко. Първо, работата си загуби заради тая болест. Госпожа Шкопкова взела друго момиче в магазина. Някаква нейна роднина.

— Дребна работа! Какво друго?…

— Ами и Антони. Покрай кражбата и дето лекувал незаконно, го пратиха в затвора за три години.

— Не може да бъде.

— Може, защото го затвориха.

И Зоня подробно разказа на Чински кое как беше.

— Въртяхме, сукахме как да му помогнем, но каква ти помощ — завърши. — Пък сега, извинявайте, ама работа ме чака. Мариша сигурно ей сега ще дойде.

Излезе, а Лешек разчувствуван разглеждаше предмет по предмет в стаята. Навсякъде личеше Маришиният усет към чистота и красота. Колко работа е трябвало да свършат горките й ръчици!

— Сега вече край! — помисли и го обзе огромна радост.

Навън се сипеше сняг на едри парцали, все по-гъст и по-гъст.

— Само да не се загуби — разтревожи се.

Изведнъж чу някой да изтупва обувките си в пруста. Сигурен беше, че е тя. Застана сред стаята и зачака. Вратата се отвори. Мариша спря на прага, извика и щеше да падне, ако не беше я грабнал навреме в прегръдките си. Обсипваше с целувки устата, очите, при допира на ръцете му снегът по палтото й се топеше.

Тя постепенно идваше на себе си.

— Единствена моя любов — шепнеше той. — Щастие мое… Най-сетне си при мене жива и здрава, и моя… Всичко се беше обърнало против нас, но сега вече нищо няма да ни раздели, няма да ни раздели… Сигурно си мислила, че съм лош, че съм те забравил… Не е така! Заклевам ти се, не е така! Кажи, че ми вярваш!

Тя се притисна към него.

— Вярвам, вярвам, вярвам…

— И още ме обичаш?…

— Обичам те. Обичам те повече отвсякога.

— Слънце ти мое! Моя ненагледна! Кажи ми, не си ли мислила нещо лошо за мене?…

Долови колебание в погледа й.

— Лошо не съм мислила — отговори най-сетне. — Не. Но ми беше много тъжно. Така те чаках… Много дълго… Толкова дни.

— Повярвай ми — каза сериозно, — ти си била по-щастлива от мене. Аз също преживях толкова дни без тебе, но бяха стотици, милиони пъти по-тежки от твоите. Защото не очаквах нищо.

Замълча и добави:

— Бяха ме заблудили.

Тя поклати глава:

— Не разбирам.

Беше му трудно да й каже истината. Най-сетне промълви:

— Бяха скрили от мене, че ти си… оцеляла. Не мисля, че са го направили с лоши намерения. Първоначално състоянието ти е било безнадеждно, а после… Нали никой не знаеше, че за мене ти си всичко. Затова и не са ме уведомили.

Тя кимна, а в очите и заблестяха сълзи.

— Сега зная, сега разбирам… И… и на тебе… ти е било тъжно… че не съм жива?…

— Дали ми е било тъжно?! — извика. — Мариша! Ето ти доказателства! Ето!…

Бръкна в единия джоб, после в другия, претърси всичките.

— Сигурно съм оставил писмата на писалището в Людвиково. Но утре ще ги прочетеш.

— На мене ли си писал, Лешек? — учуди се.

— Не на тебе, щастие мое! — прехапа устни. — Това бяха прощалните ми писма. До родителите, до приятели. Вчера пристигнах, писах ги днес сутринта. А довечера…

Погледна тъмните стъкла на прозорците, засипани до половината със сняг.

— По това време… вече нямаше да съм жив.

— Лешек! — извика ужасена.

— Не исках да живея без тебе!

Те се прегърнаха, а сълзите течаха и се сливаха по лицата им. Плачеха от тъжното минало, от преживяната мъка, от отчаянието, което ги бе изпепелило, плачеха и от щастие, толкова огромно, толкова необхватно, че самите те се чувствуваха загубени, мънички и плахи.

Седемнадесета глава

Лешек не се излъга. Тръгнал от къщи почти в несвяст, той, разбира се, бе оставил писмата върху писалището, до неадресираните пликове. След излизането му в Людвиково настъпи хаос. От извънредно голямото вълнение икономката, госпожа Михалевска, сама едва не загуби съзнание, а после, когато дойде горе-долу на себе си, предаде разговора с Лешек толкова объркано, че мина доста време, докато се установи какво всъщност и защо е станало.

Изясняването на фактическото положение беше заслуга на господин Чински, когото естествено веднага извикаха от фабриката. Той не се ограничи с разказа на Михалеша. От прислугата научи, че Лешек повикал градинаря, а от градинаря, че му било наредено да откъсне най-хубавите цветя в оранжерията.

Господин Чински, разбира се, не пренебрегна обстоятелството, че икономката заварила Лешек да пише някакви писма. При това прояви толкова съобразителност, че не допусна никого в стаята на сина си, въпреки настойчивото желание на роднините. Затова можа да прочете съсредоточено писмата.

Съсредоточаването обаче не попречи ръцете му да се разтреперят, а по челото му да избият капки пот. Съдържанието на писмата, съпоставено с разказа на икономката, не оставяше никакви съмнения и твърде убедително изясняваше причините за апатията на Лешек, както и за внезапното му тръгване.

Затова когато след завръщането на Чинска господин Станислав я покани в кабинета, можа накратко да опише настъпилите събития и да представи положението.

— Днес сутринта Лешек повикал градинаря и му наредил да откъсне почти всички цветя в оранжерията. Заявил, че сам ще ги отнесе, без да обясни къде. После започнал да пише писма. Преди да ти дам да ги прочетеш, скъпа Еля, трябва да те уверя, че вече не са актуални и че опасността е минала.

— Каква опасност? — делово попита госпожа Чинска.

— Лешек е възнамерявал да се самоубие.

Госпожа Елеонора пребледня.

— Това е безсмислица! — намръщи се.

— Чети! — отвърна мъжът й, подавайки изписаните листове.

Тя четеше бързо и само ускореното й дишане издаваше, че е силно разтревожела. След като свърши, остана мълчалива със затворени очи. Лицето й изведнъж бе се състарило.

— Къде е той? — попита тихо.

— Чуй по-нататък. Писмата са останали тук, защото в стаята му влязла Михалеша. Лешек я попитал на кое гробище е погребано момичето, за което така отчаяно пише в писмата си. Михалевска естествено се учудила и обяснила, че момичето е живо, освен това му казала къде може да я намери. Можеш да си представиш какво впечатление му е направила тази вест. Получил е нервен пристъп или нещо подобно. После сякаш не на себе си изтичал до конюшнята да впряга конете. В това време едва успели да му донесат коженото палто и шапката. Заминал към Радолишки, разбира се, за онази злощастна воденица, където живее, както ти е известно, въпросната Мариша.

— Изпрати ли някого подире му?

Господин Чински вдигна рамене.

— Би било излишно. Впрочем с него е кочияшът. Нищо не съм предприемал без тебе. Все пак обмислих положението и стигнах до известни изводи. Ако позволиш…

— Слушам те.

— И така, преди всичко знаем, че чувствата на Лешек към това момиче не са временно увлечение, а дълбока любов.

Госпожа Чинска прехапа устни.

— Това е абсурдно!

— Лично аз споделям мнението ти. Но трябва да се съобразяваме с обективните факти. Факт е, че той я обича. Никой не посяга на живота си от отчаяние по някой просто скъп човек. Това, първо. Второ, научава, че тя е жива. Преживява такъв стрес, че изплашва всички вкъщи. Нищо чудно. Човек, който от няколко месеца е в крайно потиснато състояние и обмисля как да се самоубие, изведнъж си възвръща всичко, което е загубил. Тогава си спомня, че именно ти, родната му майка, си му казала за смъртта на момичето. Дава си сметка, че ние двамата с тебе не сме му съобщили за нейното оздравяване. Сега сама помисли как ни е осъждал, как трябва да ни осъжда!

Госпожа Чинска прошепна:

— Не съм го лъгала. Във всеки случай бях убедена, че казвам истината.

— Но когато се увери, че не е истина, реши да скриеш от него.

— Не да скрия. Просто не съм предполагала, че този въпрос засяга Лешек чак толкова, че да му пиша за това.

Господни Чински махна неопределено с ръка.

— Грешиш, скъпа Еля. Тогава ти ясно ми каза да премълчим пред Лешек, че Мариша е оздравяла.

— За негово добро беше.

— Това е друг въпрос.

— За негово добро. Исках това увлечение да се изпари от главата му.

Господин Чински се размърда нетърпеливо в креслото.

— Как можеш и сега да го наричаш увлечение?… Сега, след като си прочела писмото?…

— Изобщо не съм наблягала на тази дума.

— Освен това той пише, че бил сгоден с нея, нарича я своя годеница, уверява ни, че скоро щели да се венчаят.

— Никога не бих се съгласила — избухна госпожа Елеонора. — Никога не бих му дала благословията си!…

Господин Чински стана.

— Сега се съмнявам дали той, нашият син… би приел благословията ни, дори и да го молим! Дори и да го молим! Еля, ти не разбираш ли какво е станало и какво можеше да стане? Не си ли даваш сметка, че едва не убихме нашето дете?!… И че все още можем да го загубим завинаги?…

Повече не можеше да се сдържа. Хвана се за главата и разхождайки се из стаята, заповтаря:

— Аз го познавам. Той няма да ни го прости! Познавам го. Той няма да ни прости!

— Съвземи се, Сташо — обади се несигурно госпожа Чинска. — Разбирам безпокойството ти, пък дори, може би, споделям опасенията ти. Искам обаче да подчертая, че нямам угризения. Продължавам да смятам, че дълг на родителите е да се грижат за бъдещето на детето си…

— Той е на трийсет години!

— Именно. Толкова по-зле, ако въпреки трийсетте си години се разпорежда несполучливо с живота си. Ще бъде проява на слабост и опортюнизъм, ако се откажем от принципите си заради егоистичното удоволствие да получим одобрението на сина ни, който иска да уреди глупаво бъдещето си.

— Казано с други думи — засмя се господин Чински, — предпочиташ да загубиш сина си, отколкото да се откажеш от собственото си виждане за неговото щастие?…

— Не съм казала такова нещо.

— В такъв случай какво ми каза?!

— Че трябва да се придържам към принципите… но…

— Какво но?…

— Но самата аз нямам достатъчно сили, а у тебе за съжаление също не ги намирам.

Госпожа Елеонора уморено сведе глава.

— Абсурд, скъпа моя — извика убедено мъжът й. — Нека предположим, че сме силни, че няма да отстъпим от принципите си. Какъв ще бъде тогава нашият живот?… Ще изкопаем пропаст между нас и онова, което е единствената цел на съществуванието ни, единственият му плод, единственото му основание.

Сложи ръка върху рамото на жена си.

— Кажи ми, Еля, кой ще ни остане?… Какво ще ни остане?… Представяш ли си нашия бъдещ живот?…

Госпожа Чинска кимна.

— Имаш право.

— Безсъмнено. А имай предвид и друго: ние не познаваме това момиче. Предубежденията ни изхождат единствено от незавидното й обществено положение. Не знаем за нея нищо друго, освен че е била продавачка в магазин, но знаем и това, че нашият син я обича. Смяташ ли, че би могъл да обикне някое вулгарно, безразсъдно, глупаво същество, с една дума, момиче без всякакви достойнства? Не си ли спомняш, че самата ти забеляза неговата наблюдателност, умението му да прави сполучливи забележки за познатите и критично да се отнася към жените?… Защо допущаме най-лошото, без да познаваме момичето, което е избрал? По същия начин бихме могли да предполагаме, че тя е нещо необикновено. Убеден съм, а знаеш не обичам да хвърлям думите си на вятъра, че повечето от нашите предубеждения ще изчезнат, щом се запознаем с нея.

Госпожа Чинска седеше мълчаливо, подпряла глава на ръката си, и сякаш се бе загледала в килима.

— Ако след това опасенията ни се потвърдят, тогава, повярвай ми — продължи господин Станислав, — че и Лешек с времето ще ги сподели, стига да има възможност да я сравнява с нас, да я наблюдава в нашата среда.

— Какво искаш да кажеш?

— Мисля, че най-разумно ще бъде да вземем тази Мариша у нас.

— У нас?… В Людвиково?…

— Естествено. Нещо повече, трябва да побързаме да я поканим.

— Защо?

— Защото ако не покажем на Лешек веднага най-добрите си намерения, ако дори за момент той помисли, че действуваме предумишлено и все още искаме да го откъснем от Мариша… Тогава ще бъде много късно. Кой знае дали не е отишъл да я вземе от воденицата, за да я заведе у някой от приятелите си?

— В такъв случай какво да правим? — стисна ръце госпожа Чинска.

— Час по-скоро да отидем там.

— Къде?… Във воденицата ли?

— Да. Ако вече не сме закъснели.

Госпожа Чинска стана бързо.

— Добре тогава. Изпрати да извикат шофьора.

Той я прегърна.

— Благодаря ти, Еля. Няма да съжаляваме. Ние стареем, скъпа, и все повече имаме нужда от топлота.

Когато той излезе от стаята, госпожа Чинска избърса сълзите си.

След десет минути голямата черна лимузина потегли. Потънали в мисли, Чински не проговориха, дори забравиха да кажат на шофьора къде да ги откара.

Той обаче знаеше отлично. В Людвиково всички се досещаха къде отиват господарите и защо. Как иначе? Има закони еднакво задължителни за всяко сърце, еднакво възприемани и тълкувани от всички.

Дългата тежка машина сви от равното шосе в страничния път. Тук натоварените с жито шейни бяха издълбали дълбоки коловози и автомобилът трябваше да се движи бавно, внимателно. Ярките светлини на фаровете хвърляха синкав сноп лъчи отдолу нагоре, и сякаш бяха вълшебна пръчка, под която изведнъж изплуваха от тъмнината силуетите на отрупаните със сняг елхи, черните боздугани на върбите с шапки от тънки клонки и най-сетне островърхите покриви на постройките край воденицата със сталактити от ледени висулки като някакъв замръзнал водопад.

Снегът беше спрял и шофьорът отдалече видя людвиковската шейна пред воденицата.

— Нашите коне са тука — каза, без да се обръща.

— Слава богу, че са още тук — помислиха си двамата съпрузи Чински.

Светлината на фаровете привлече навън кочияша, който бе покрил конете с чулове, а сам се грееше край печката в кухнята, и стария Мелник, който смяташе за свой дълг да посрещне господарите от Людвиково.

— Вашият син, господарю — съобщи, — е тук, в пристройката, при госпожица Мариша. Заповядайте, ще ви заведа.

— Благодаря, Прокоп! — каза господин Чински, хвана под ръка госпожа Елеонора и прошепна: — Не забравяй, Еля, че ако искаш да спечелиш нечие сърце, трябва първо да разтвориш своето.

— Зная, добри ми приятелю — притисна тя ръката му. — Не се страхувай.

Беше отстъпила и дълбоко в душата си бе примирена с това, което доскоро смяташе едва ли не за позор. Ето, за втори път в живота съдбата я принуждаваше да прекрачи този праг. Някаква орис отново превъртя колелото и то спря в страшния миг на тревога и несигурност пред къщурката с малки, квадратни прозорчета.

На почукването Лешек отговори силно, уверено, дори предизвикателно.

— Влезте, моля!

Още преди няколко минути светлините на фаровете бяха го предупредили за пристигането на родителите му. Знаеше, че са те. Но не знаеше намеренията им. Затова скочи и застана пред Мариша, сякаш искаше да я прикрие от надвиснала опасност. Лицето му се изопна и пребледня. Стисна зъби, за да не изрече напиращите остри, гневни, безмилостни думи. И зачака.

Вратата се отвори. Влязоха. Бе минала може би секунда, откакто застанаха на прага, но той вече беше ги разбрал. Баща му мило се усмихваше, а очите на майка му бяха зачервени от плач, устните й трепереха.

— Синко мой! — прошепна почти беззвучно тя.

Сграбчи ръцете й и започна да ги целува горещо.

— Мамо! Мамо!…

В тези две сподавени от вълнение думи имаше всичко: и болка, и упрек, и надежда, и обида, и молба за прошка, и опрощение. Всичките им страдания, вътрешни борби, взаимни обвинения, мъчителни тревоги, жестоки решения и най-нежно умиление се съдържаха в тези две думи: синко, мамо, в думите, които изразяват най-трайния договор, най-нерушимия съюз, най-свещената спогодба.

Те се прегърнаха, без да говорят, без да разсъждават, с единственото желание никога да не бъде затъмнена истината, която бе ги озарила.

Госпожа Чинска се опомни първа и рече топло:

— Позволи ми, Лешек, да се запозная с бъдещата ти съпруга.

— Погледни, мамо, това е най-милото момиче на света… Тя още не е била обичана така силно, както заслужава.

Мариша стоеше свела поглед, смутена и плаха.

— Ние с баща ти — каза госпожа Елеонора — ще присъединим чувствата си към твоите, сине, и може би тогава тя ще има обичта, за която е достойна.

Приближи се до Мариша, прегърна я и нежно я целуна.

— Прелестна си, мило дете, а вярвам, че и душата ти е красива. Надявам се да бъдем приятелки и да не ме смяташ за съперница, макар и двете да обичаме едно и също момче.

Засмя се и погали поруменялото лице на момичето.

— Погледни ме, искам да разбера по очите ти много ли го обичаш.

— О, толкова много, госпожо! — рече тихо Мариша.

— Скъпо дете, за теб не съм „госпожо“. Искам да ти бъда майка.

Мариша се наведе и притисна устни към ръката на тази горда дама, доскоро толкова чужда, строга, опасна и недостижима жена, която сега имаше право да нарича „мамо“.

— Позволи и на мене — протегна ръце към Мариша господин Чински — да ти благодаря за щастието на нашия син.

— Той ме направи щастлива! — усмихна се най-сетне Мариша, придобила малко смелост.

— Погледнете я колко е хубава! — викна възторжено Лешек, който досега бе наблюдавал сцената приятно изненадан.

— Моите поздравления, момчето ми! — потупа го по рамото баща му.

— Има за какво, нали? — вирна самонадеяно глава Лешек. — Но вие още не я познавате. Когато я опознаете като мене, ще видите, че е истинско съкровище, олицетворение на чудото.

— Лешек! — засмя се Мариша. — Не ти ли е неудобно да преувеличаваш! След такива хвалебствия твоите родители ще очакват да ги потвърдя с нещо. И разочарованието им ще бъде още по-голямо, когато се окаже, че аз съм обикновено, глупаво момиче…

— Скромността — прекъсна я госпожа Чинска — също е достойнство.

— Това не е скромност, госпожо — поклати глава Мариша. — Не мислете, моля ви, че не си давам сметка какво представлявам и колко трудно ще ми бъде, колко усилия ще ми струва да достигна равнището на Лешек, на вас и вашето общество, за да не правя лошо впечатление и да не срамя Лешек с недостатъците в моето образование и възпитание. Признавам открито, че се страхувам и не зная дали ще се справя. Ако се осмелявам да го сторя, ако въпреки всичко съм решила да понеса възможните… разочарования… унижения… то е само защото го обичам много…

Говореше бързо, без да ги гледа, а ускореното й дишане издаваше, че споделя мисли, които дълбоко я вълнуват.

Лешек гледаше победоносно родителите си, сякаш казваше:

— Виждате ли какво момиче съм избрал?!

— И ако днес съм толкова щастлива и горда, че ще бъда негова жена — продължи Мариша, — съвсем не е затова, че всяко бедно момиче мечтае да се омъжи за богат и изискан мъж. Действително радва ме, че той, който познава толкова прекрасни девойки, достойни за него по богатство и обществено положение, е избрал мене, никому ненужното сираче, но съм щастлива и горда само защото го е направил той, най-благородният и най-добрият човек, когото познавам.

Госпожа Чинска я прегърна.

— Разбираме те, мило дете. И сме готови да те уверим, че оценяваме твоите безкористни намерения. При това бъди сигурна, че не само няма да ти създаваме огорчения, а напротив, ще отворим пред тебе сърцата си и ще ти помагаме във всичко. И никога вече не казвай, че си сираче, тъй като от днес, мило дете, имаш нас, нашия дом, който става и твой.

Мариша отново се наведе над ръката й, за да я целуне и да скрие сълзите, които премрежиха погледа й.

— Толкова сте добра — прошепна тя. — Не съм предполагала, че сте толкова добра… мамо.

Господин Чински, макар че също беше развълнуван, се усмихна под мустак и се изкашля:

— А сега — каза, — след като напомнихме, че имаме дом, най-добре ще бъде, струва ми се, ако всички отидем там. Ще помогнем на Мариша да си събере нещата и ще я вземем в Людвиково.

— Разбира се — съгласи се госпожа Елеонора. — Няма причини да остава повече тук.

Мариша отново се изчерви, а Лешек каза:

— Виж какво, мамо… Страхувам се, че на моята Маришенка ще й бъде малко неудобно. В Людвиково има толкова гости, хора, които са й съвсем чужди…

— Тоест ти предпочиташ да остане тук? — учуди се госпожа Чинска.

— О, не! Но имам една идея. Бих искал да заминем с Мариша за Вилно.

— Сега?… По празниците?

— До празниците остават още пет дни. Трябва да отидем по две причини: първо, дължим благодарност на този честен Кошиба, който лежи в затвора, затова че ни е спасил живота. Искам да възложа делото му на Вацек Корчински. Адвокат като него може да направи всичко. А не бих си простил и най-малката небрежност към човека, комуто съм толкова задължен и който е безгранично привързан към Мариша.

— Правилно — съгласи се госпожа Елеонора.

— И второ, трябва да попълним гардероба на моята кралица. Лично аз не придавам никакво значение на това, но бих искал тя да не се чувствува неудобно сред гостите в Людвиково. Надявам се да уредим въпроса с помощта на Вацковата жена.

Госпожа Чинска кимна:

— Признавам, че и тук имаш право. Обаче не напълно. Не мога да се доверя изцяло на вкуса на Корчинска. Затова ще замина с вас и ще участвувам в избора.

— Мамо! Ти си ангел — извика Лешек.

Той действително беше благодарен на майка си за решението й. Предпочиташе Мариша да се сближи с някого от семейството, преди да отиде в Людвиково, за да има възможност да свикне с новото си положение. Майка му притежаваше истински талант да общува с хората и той не се съмняваше, че под нейно влияние едно интелигентно и впечатлително момиче като Мариша, макар и за кратко време, ще спечели много, а преди всичко свобода в държанието, която се постига трудно в ново обкръжение.

След половин час семейство Чински си тръгна, тъй като госпожа Елеонора трябваше да се приготви за път. Лешек и Мариша останаха, те щяха да потеглят след два часа и да се срещнат с майката на гарата. В това време в пристройката дойде Прокоп и ги покани на вечеря. Това, че младият господар от Людвиково си вземаше жена, живяла под неговия покрив, беше за него — както сам твърдеше — събитие, достойно да бъде ознаменувано. Затова на масата се появи и домашна вишновка, а в чест на годениците домакинът произнесе дълга реч, изпъстрена с мъдрости от светото писание и лични философски разсъждения.

Обикновено за нощния влак идваха малко пътници. Този ден, както винаги пред празници, в чакалнята имаше доста местни търговци, които отиваха във Вилно за стока. Появата на Лешек и Мариша в компанията на госпожа Чинска предизвика обяснима сензация. Началникът на гарата сметна за свое задължение да поздрави госпожа Чинска и да попита:

— Напущате ли ни за празниците, уважаема госпожо?

— Не. Връщаме се след няколко дни — отговори госпожа Чинска. — Отивам със сина и бъдещата снаха да направя някои покупки.

Началникът зяпна от почуда. Лешек се усмихна и доволен помисли:

— Утре ще има за какво да говорят в Радолишки и в цялата околност.

Осемнадесета глава

Зад фурната на затвора се бе спукала канализационна тръба. Затворниците, чиито присъди още не бяха влезли в сила, не бяха длъжни да работят, но Антони Кошиба отиде доброволно. Предпочиташе тежката физическа работа пред бездействието в задушната килия, където беше принуден да слуша разказите на другите за нападения и обири, побоища и планове за бъдещи подобни изстъпления. След такива безсмислено преживени дни идваха най-мъчителните, безсънните нощи. Затова молеше да го вземат на всякаква работа. Трябваше ли да се пренасят въглища, да се почистват дворът или покривът от сняг, да се пренасят картофи в кухнята, той пръв се обаждаше. После уморен заспиваше тежък сън и нямаше време да размишлява за себе си, за Мариша и за каквото и да било.

Присъдата прие безропотно. Макар да я смяташе явна несправедливост, не протестираше. Отдавна бе свикнал с неправдата. Не го възмущаваше, не го учудваше, дори не го натъжаваше. Знаеше, че беднякът трябва да свиква с нея както с лошото време и студа. Бог, който ги праща, е създал и хора лоши, озлобени, груби, неотзивчиви.

Антони Кошиба не се надяваше много и на обжалването. Едно само го тревожеше и прогонваше нощем съня му, една грижа: как ли ще се справи Мариша там?

Познаваше добре Прокоп Мелник и не допускаше, че в неговия дом могат да се отнасят зле с момичето, но какво хубаво има в самотата, далеч от хората, за човек като нея?… А толкова се надяваше! Така чудесно си представяше живота с нея под един покрив. Разбира се, щеше да започне да взема пари от болните, особено от богатите, за да има тя за книги, които толкова обича, и за хубави дрехи, които подхождат на нежната й красота повече от простите басмени роклички. Сутрин щеше да работи във воденицата, следобед Мариша ще му помага да приема болните, а вечер ще му чете със звънкото си гласче стихове и романи.

И ето, всичко беше станало на пух и прах. Три години са доста време. За три години много неща могат да се променят. След като излежи присъдата, ще се върне във воденицата, но вече няма да я завари там.

— Тогава какво?…

Тогава отново ще заживее празния, безцелен живот, живот нито за себе си, нито за хората, нито за бога, защото сам не го желае, хората го осъждат, а господ отвисоко и безразлично наблюдава всичко това.

— Тогава какво?…

Толкова години скита по света като бездомно животно, което няма друга цел, освен и този ден да се нахрани и подслони за сън в някое ъгълче. И тъкмо когато в тази пустота проблесна първата, единствената светлинна, когато усети в гърдите си, че сърцето му заби по-живо и се изпълни с топли, човешки чувства, когато осъзна, че и той е човек, че е намерил цел и смисъл в живота, сполетя го този удар и всичко рухна.

Колко живо си спомняше сега онези страшни мигове, когато Мариша догаряше, когато, замаян от безсилно отчаяние, седеше край нея без всякаква надежда, неспособен да направи най-малкото усилие, дори да се моли. Нощем в затвора преживяваше същото. По същия начин мислите му се блъскаха непокорно във вира, който поглъщаше в бездната си всичко, което обичаше, заради което искаше, заради което можеше да живее.

И отново изплуваше някакъв ужасен спомен, мъгляв и далечен, че много, много отдавна е преживял подобно нещастие, някога в миналото пак е загубил всичко. Напразно напрягаше паметта си. Само едно име ясно изплуваше в нея: странно, никога нечувано, а толкова познато — Беата.

Защо това име се връщаше постоянно, защо със звука си всяваше тревога? Какво означаваше то?…

Лежеше с отворени очи върху твърдия сламеник в килията и се взираше в мрака, сякаш искаше да го прозре. Но паметта му спираше винаги на едно и също място, пред някаква непристъпна стена, през която не можеше да премине.

… Беше есен, разкалян път и обикновена селска каруца с малка шкембеста кранта… Лежи в каруцата и спи, а главата му се удря в дъските силно, болезнено. Тъкмо болката го събуди.

Но какво е било преди това?…

Да, тук започваше непристъпната стена, а зад нея се криеше неразгадаемата тайна. Живот неизвестен, забравен, заличен, изтръгнат от действителността. Едно знаеше: бил е различен от сегашния. Сигурно е имал някаква връзка с живота на богати хора и с това загадъчно име: Беата.

В първите години на своето скиталчество се опитваше да проникне през бента, който се издигаше между паметта му и миналото. Даваше си сметка, че е трябвало да има младост и детство. В плахи разговори със случайно срещани хора бе разбрал, че всички помнят детските си години. После пред никого не издаваше странния си недъг, защото никой не искаше да му повярва. Присмиваха му се и предполагаха, че има причини да не помни миналото си, но продължаваше да напряга паметта си, подновяваше настъплението срещу непроходимата стена и всеки път, уморен, изтощен до крайност, полуобезумял, трябваше да се връща към действителността и да се заклева, че никога вече няма да прави нови опити.

Годините минаваха. Свикна и се примири с това и дори не беше нужно да се кълне. Понякога само някое събитие неволно будеше у него внезапна тревога и онзи страх, който изпитва всеки човек, изправен пред неразгадаеми сили, напиращи в него.

Винаги най-добрият начин да откъсне мислите си от тези неща е била работата, затова Антони Кошиба охотно се залавяше за най-тежката.

Същия ден с неколцина други затворници от тъмни зори копаеше дупка над пукнатата канализационна тръба. Напоследък времето бе омекнало и горният слой на земята се бе превърнал в кашкава кал, затова пък надолу бе вкочанена от силния студ и трябваше с все сила да се копае с кирката и лизгара.

Към десет часа откъм канцеларията се зададе старшият надзирател Юрчак.

— Я, ще викат някого за свиждане — прецени един от по-старите затворници.

И не се излъга. Извикаха Антони Кошиба.

— Едни млади господа са дошли — обясни надзирателят.

— За мене ли?… Трябва да е някаква грешка!…

— Не дрънкай, ами отивай в стаята за свиждане.

Антони никога не беше ходил в стаята за свиждане. Никой не бе го посещавал, затова си блъскаше главата кой може да е дошъл. Ако бяха Васил и Зоня, надзирателят нямаше да ги нарече „господа“.

В първия момент мракът, който цареше в преградената с решетки стая, му попречи да познае Мариша, а пък и тя не беше с палтенцето и баретата си, а с елегантно кожено палто и шапка. До нея видя младия Чински.

Изведнъж Кошиба понечи да се върне. Предчувствието му подсказваше, че го очаква нещо неприятно, някаква лоша новина, някакъв непредвиден удар. Защо са заедно и какво означават тези дрехи на Мариша?…

— Чичо Антони! — извика момичето. — Не ме ли познаваш?…

— Добър ден, господин Кошиба — поздрави Лешек.

— Добър ден — рече тихо.

— Вижте какво, не се тревожете — започна весело Чински. — Сега всичко ще се оправи. Ако бях научил по-рано за неприятностите, които са ви сполетели заради нас, щях да се заема с вашето дело. Но скоро ще излезете оттук. Ще направим всичко, за да ускорим обжалването, а след като делото се преразгледа, убеден съм, че ще ви освободят. Как се чувствувате?

— Благодаря, като в затвор…

— Толкова си отслабнал, мили чичо — каза Мариша.

— А ти си се поправила, гълъбче — усмихна и се той.

Тя кимна.

— От щастие.

— От щастие ли?…

— Да, от голямото щастие, което ме сполетя.

— Какво е това щастие? — попита Кошиба.

Мариша хвана Лешек под ръка и каза:

— Той се върна при мене и никога вече няма да се разделим.

Знахарят се улови с две ръце за решетката, която го отделяше от тях, сякаш се страхуваше да не залитне и падне.

— Как така? — попита сподавено.

— Така е, чичо — усмихна се Мариша. — Лешек се излекувал и си дойде. Видя ли, несправедливо го осъждаше. Той много ме обича, може би толкова, колкото и аз него…

— Напротив — прекъсна я весело Лешек, — аз я обичам много повече.

— Това е невъзможно. И скоро ще се оженим. Дойдохме с майката на Лешек. Мама ми купи всички тези красиви неща. Харесвам ли ти, чичо?…

Едва сега тя забеляза странната потиснатост на своя стар приятел.

— Не се ли радваш на щастието ми, чичо? — попита и изведнъж се досети: — Колко нетактично е от наша страна, след като ти трябва да лежиш в затвора. Не ни се сърди.

Знахарят вдигна рамене.

— Че кой се сърди… Само че… не ви очаквах… Бог да ви даде всичко най-хубаво…

— Благодарим, от сърце благодарим — подхвана Лешек. — Но моля ви, не се тревожете за съдбата си. Поверихме вашето дело на най-добрия адвокат в града, на Корчински, Той твърди, че ще ви оправдае. А на него може да му се вярва.

Кошиба махна с ръка.

— Не си струва труда!…

— Какво говориш, чичо! — възмути се Мариша.

— Струва си — увери го Лешек. — Вие сте нашият най-голям благодетел. През целия си живот няма да можем да ви се отплатим. Повярвайте ми, господин Кошиба, ще направя всичко, за да ви освободят.

Върху лицето на знахаря се появи тъжна усмивка.

— Да ме освободят ли?… А… защо ми е свободата?…

Младите се спогледаха учудено и Лешек поклати глава:

— Това е временна потиснатост. Не бива да мислите така…

— Какви са тези приказки, чичо?

— Така е, гълъбчето ми — въздъхна Антони, — но да не говорим за това, господ да ти даде радост и спокойствие, гълъбче… Хайде, време ми е вече, сбогом… И не си създавайте грижи с мене, стареца…

Поклони се тежко и тръгна към вратата.

— Господин Кошиба! — извика Лешек.

Но знахарят ускори крачка и излезе в коридора. Вървеше все по-бързо, надзирателят едва го догонваше, докато най-после се ядоса:

— Какво си хукнал такъв! По-бавно, де! Краката ли да си потроша заради тебе?

Знахарят тръгна по-бавно, с наведена глава.

— Каква ти се пада госпожицата? — попита надзирателят. — Роднина или позната?…

— Тя ли? — погледна го знахарят унесен. — Тя?… Откъде да знам…

— Как тъй откъде?

— Ей така, един човек днес може да бъде за тебе всичко, а утре… нищо.

— Викаше ти чичо.

— Може всякак да ми вика. Думите са празна работа.

Надзирателят изсумтя гневно.

— Голям философ се извъди… Тю!

Можеше ли той да се досети какво става в душата на този човек? Можеше ли да предполага, че затворникът Антони Кошиба преживява най-тежкия миг в своя окаян живот?… Както надзирателят, така и другарите му по килия бяха забелязали, че сякаш нещо тежко бе сполетяло знахаря, беше съкрушен и угнетен. Онемя напълно, цяла нощ се въртя върху сламеника, а на сутринта не отиде доброволно на работа и остана сам в килията.

Не беше излъгал, когато каза на Чински, че не му е нужна свобода. Сега не желаеше нищо.

След толкова самотни години сред чужди хора бе намерил едно близко същество, за да го загуби отново. Когато се запозна с Мариша, когато почувствува обичта й, когато разбра, че това момиче му е по-скъпо от всичко друго, бе започнал да вярва, че е намерил най-сетне цел в живота си.

Не, никога не беше си градил някакви планове. Подозренията на Зоня, че имал брачни проекти, му се струваха смешни. Просто искаше да има Мариша край себе си. Разбира се, ако тя пожелаеше да стане негова жена, ако по този начин можеше да й осигури спокоен живот и средства, да се грижи за нея и да я закриля от злите езици, щеше да се ожени за нея. Но най-добре би било просто да останат заедно. Дори ако ще да се ожени за някой като Василко…

Щяха да си живеят заедно, да не се разделят никога, всеки ден щеше да вижда сините й очи, да слуша звънливия и глас, да сгрява старото си сърце със слънчевата й усмивка. Всеки ден тогава би имал някакъв смисъл, а вечер щеше да знае защо работи, за кого печели.

И изведнъж всичките му надежди рухнаха. Антони Кошиба не виждаше щастието на Мариша в това да стане изискана дама, да има богат мъж. Не обичаше богатството, без сам да знае защо, не му вярваше. Нямаше доверие и на младия Чински. Нищо чудно, че господарското синче се е влюбило в Мариша. Можеше ли някой, опознал това момиче, да го отмине равнодушно? Нали затова всички млади хора в Радолишки я задиряха. А колкото до решението на Чински да се жени за нея… Една господарска прищявка. Не може да я има по друг начин, но дали ще бъде в състояние, дали ще иска да я направи щастлива?… Ще разбере ли какво съкровище притежава, ще го оцени ли, или ще го пропилее?…

Докато Мариша беше във воденицата, Антони Кошиба не спомена нито дума за Чински. Съзнателно мълчеше, макар да виждаше как момичето тъгува, с какво неспокойствие очаква писмо. Когато седмиците се изнизваха една след друга, а писмо не идваше, дълбоко в душата си Антони се радваше.

— Ще потъгува гълъбчето — мислеше си той — и ще го забрави. Така ще бъде по-добре за нея.

Но на Чински не можеше да прости за мълчанието. Сурово го осъждаше. Сега още не можеше да му прости. Мислеше, че Лешек, след като е оздравял, се е върнал и случайно е срещнал Мариша, за която не си е спомнил сума време, и старата му прищявка се е пробудила отново. А колко траят капризите на лекомислените?…

Не само тези опасения измъчваха Антони Кошиба. Терзаеше го и собственото му поражение. Как ще живее отсега нататък и за кого?… Стане ли господарка, Мариша няма да се нуждае нито от грижите, нито от помощта му, ще навлезе във водовъртежа на друг живот, сто пъти по-различен, отколкото се различават людвиковският замък и воденицата на Прокоп Мелник.

— Няма дори да я виждам — мислеше си.

Колкото повече разсъждаваше, толкова по-горчиви бяха мислите му и толкова по-малко желанието му да живее, да променят присъдата, да се върне в онази стая в пристройката, където така хубаво, радостно и благополучно можеше да бъде бъдещето, след като я изтръгна от смъртта…

— Беше моя, само моя, а сега ми я отнеха…

По цели дни седеше свит и мълчалив в ъгъла на килията. Не се интересуваше дори от колетите с храна и тютюн, които сега често му изпращаха. Отстъпваше ги на другите да ги поделят помежду си.

Така минаха празниците.

След празниците извикаха Антони в канцеларията. Оказа се, че при него е дошъл новият му защитник, адвокатът Корчински. Беше висок и доста пълен за възрастта си млад брюнет със сериозно лице и жив, проницателен поглед.

— Е, господин Кошиба — подаде ръка за поздрав, — вече съм запознат с вашето дело. Срещнах се и с колегата Маклай, прегледах старателно документацията. В първата инстанция процесът не е минал блестящо и според мене ни чака много работа. Ако не спечелим делото напълно, а вярвам, че ще е така, то поне ще намалим присъдата на няколко месеца. Дори направих постъпки да ви пуснат…

— Не държа — промърмори Кошиба.

— Смятам, че имате право, още повече, след като делото е насрочено за преразглеждане на първи февруари. Така че остава ни по-малко от месец. За толкова кратко време не си струва да се уреждат цял куп формалности по внасянето на гаранция…

— Аз нямам нищо, откъде да взема за гаранция?…

— Господин Чински искаше да внесе вместо вас.

— Излишна милост. Не се нуждая от помощта на господин Чински.

— Защо?… Той храни много добри чувства към вас. Впрочем нищо чудно. Вие сте спасили живота на годеницата му, пък и неговия. О, и двамата го заслужават. Но да се върнем на въпроса. Вече съм събрал някои материали, които ще ми послужат за защитата. Не разполагам с много време, затова ще бъда кратък. И тъй, преди всичко наредих да се направят рентгенови снимки на Лешек и неговата годеница. Показах ги на мнозина лекари. Мнението на всички е единодушно: операциите не само са направени безупречно, но и доказват изключителната ви способност. Особено операцията на черепната основа. Казват, че е феноменална. Така че трябва да зная къде и при кого сте учили…

Знахарят вдигна рамене.

— Не съм учил.

— Не бива да криете от мене, господин Кошиба — каза любезно адвокатът, — ако искате, мога да го запазя в тайна, но аз трябва да зная. Може би сте работили като болногледач в някоя болница? Или сте били санитар по време на войната?…

— Не.

— А от колко време лекувате хората?… Къде сте били, преди да отседнете във воденицата край Радолишки?

— Преди това не съм лекувал. Там започнах.

— Хм… Не можете да ме убедите, че без всякаква практика сте могли да наместите правилно счупени кости, да правите ампутации с примитивни инструменти и други подобни неща.

— Аз в нищо не искам да ви убедя.

— С липсата на откровеност затруднявате моята защита.

— Че молил ли съм ви да ме защитавате? Нямам нужда от никаква защита.

Адвокатът го погледна учуден.

— Предпочитате да останете в затвора?

— Все ми е едно — отвърна мрачно знахарят.

Адвокатът се ядоса.

— Но на мене не ми е все едно. Решил съм и съм обещал на приятеля си да ви измъкна оттук. И да знаете, че нищо не може да ме спре. Щом вие не искате да ми кажете, ще го науча от други.

— Оставете тази работа — махна с ръка знахарят. — Кому е потрябвала моята свобода, на мене тя не ми е нужна… Дали ще съм в затвора, или не, никого не засяга.

— Глупости говорите, но дори да имахте право, пак е необходимо в името на справедливостта…

— Няма справедливост — прекъсна го Кошиба. — Откъде измислихте тази справедливост?…

Адвокатът кимна.

— Естествено не говоря за абсолютната справедливост. Може би съществува такава, но нашият разум не разполага с никакво мерило, за да установи съществуването й. Аз ви говоря за относителната, човешката справедливост.

Знахарят се засмя подигравателно.

— Никаква няма. Човешка, казвате?… Ето, виждате ме тук, осъден на три години. А абсолютната?… Разбира се, че в разума няма да намерите доказателства за съществуването й. Но не в разума трябва да ги търсите, а в чувствата, в съвестта. И ако в тази съвест намерите само неправда, ако разберете, че целият ви живот е низ от неправди, тогава къде е тя, вашата абсолютна справедливост? Защото не става дума за наказанието. Наказва се за някаква вина. А това е неправда! С нищо незаслужена!

Очите му блестяха, а едрите пръсти на ръцете се свиваха нервно. Адвокатът помълча и неочаквано попита:

— Какво образование имате?

— Никакво образование нямам.

— В документите ви пише, че имате завършено второ отделение в основното училище в Калишко воеводство. Но говорите като интелигентен човек.

Знахарят стана.

— Животът внушава на хората разни мисли… Мога ли да си вървя?

— Момент, моля. Значи не желаете да разговаряте с мене открито?

— Няма за какво.

— Както желаете. Не мога да ви принудя. А сега… може би, се нуждаете от нещо?… Топло бельо или книги?…

— Нямам нужда от нищо — натърти знахарят, — но ако все пак се нуждая от нещо, то е да ме оставят на спокойствие.

Адвокатът се усмихна примирително и протегна ръка.

— Така да бъде. Довиждане, господин Кошиба.

Когато излезе от затвора, адвокатът Корчински вече бе решил: трябва да отиде в Радолишки, във воденицата, в околните села, да намери свидетели, бивши пациенти на знахаря, а после да ги доведе на делото в съда.

„Ще използувам случая да прескоча до Людвиково за ден-два — помисли си, — а от това дело ще направя голям съдебен процес и ако не го спечеля, ще означава, че съм некадърен.“

Корчински беше млад адвокат, но вродените му способности, трудолюбието, задълбочените юридически знания, пък и познанствата му бързо го издигаха, а амбициите му го тласкаха все по-напред, за да блесне в адвокатското поприще не само в този край, но и да си спечели име в цялата страна.

С делото на Антони Кошиба той се зае заради приятелството си с Лешек Чински и заради добрия хонорар, който не можеше да пренебрегне, но главно защото делото го беше заинтригувало силно, в него той бе усетил ефекта, който се постига с особено нашумели процеси, в случай на успех те създават популярност на защитника.

След като се заловеше с някаква защита, той никога не пропускаше дори най-малката подробност, затова още на следващия ден замина за Радолишки. Цели два дни обикаля из околността, проведе продължителни разговори с хора, събра материали… Наложи се да съкрати престоя си у Чински.

Те го посрещнаха радушно. Гостите, дошли за празниците, се бяха разотишли и вкъщи бяха останали само Чински, Лешек и Мариша.

Корчински им разказа подробно какво е успял да събере и доволен потриваше ръце.

— Ставам все по-силен. Ще видите, когато подредя всичките си оръдия и открия ураганен огън, тогава обвинението ще стане на пух и прах. Оказва се, че този Кошиба бил великолепен лекар! Нито едни смъртен случай, а излекуваните, които ще представя в съда, са няколко десетки. Половината от тях не само че не са му платили нищо, а дори са получили помощ от него. Ще видите! Но аз ще наблегна преди всичко на неговата вещина. Имам една идея.

— А именно? — помита Лешек.

— Един ден преди делото трябва да имам на разположение всичките свидетели, а най-вече тебе и очарователната ти годеница. Не зная дали съдът ще приеме предложението ми да се призоват експерти. Затова ще включа един друг силен, ако не и най-силния резерв. А именно, хрумна ми някой известен хирург да прегледа всички пациенти преди делото. Естествено трябва да бъде такава знаменитост, че когато застане пред съда като свидетел на защитата, съдиите да бъдат принудени да признаят мнението му за меродавно. Трябва да е някое светило в хирургията.

Госпожа Чинска кимна.

— В Полша има само един. Професор Добранецки от Варшава.

— Отгатнахте! — плесна с ръце адвокатът.

— Не беше трудно да се отгатне — засмя се господин Чински. — Мисля, че по-трудно ще е да склоним Добранецки да дойде.

— Ако проблемът е в хонорара — намеси се Лешек, — не се безпокой, Вацек.

— Хонорарът естествено няма да бъде малък — засмя се Корчински, — но имам и друг начин да го склоня. Жената на Добранецки и моята жена са братовчедки. Някак ще уредим въпроса. Трябва да го уредим, защото аз трябва да спечеля делото.

Мариша му се усмихна искрено.

— Толкова съм ви благодарна за това въодушевление и за надеждата, която ми вдъхвате. Не можете да си представите колко съм привързана към този човек, колко го обичам. Да знаехте само какво сърце има.

— Не зная, но ви вярвам. Същевременно ме учуди интелигентността на Кошиба. Той говори като високообразован човек, а това не отговаря нито на външния му вид, нито на незавършеното основно училище, нито на професията мелничарски работник или знахар.

— Виждаш ли! — обърна се Мариша към Лешек.

— Така е, така е — съглася се Лешек. — Представи си, Вацек, на Мариша това й е направило впечатление отдавна. Аз дори го подложих на едно изпитание, което потвърди предположенията ни.

— Какво е било изпитанието? — прояви интерес Корчински.

— Всъщност доста наивно. Започнах да разговарям с него и вмъквах думи, които един обикновен селянин не може да знае, дори ако е полуинтелигентен.

— Е, и?…

— Той разбра всичко. Нещо повече. Веднъж заварил Мариша да чете стихове на Мюсе в оригинал. И съвсем правилно прочел цяла строфа.

— Обзалагам се, че той не само четеше, но и разбираше — добави Мариша.

Адвокатът се замисли.

— Да. Наистина странно… Срещат се такива самоуци. Тази теза също можеше да бъде полезна, ако Кошиба си беше развързал езика.

— Тоест?

— Той упорито мълчи. Не иска да ми даде никакви сведения. Изпаднал е в песимизъм ли, мизантропия ли, дявол знае какво.

— Горкият — въздъхна Мариша. — Ние с Лешек също го забелязахме. Затова решихме да не му се натрапваме повторно. Той ни прие почти нелюбезно. Впрочем не се учудвам. Толкова да претърпиш…

— Ще му мине, като излезе на свобода — каза уверено Лешек.

— Ще направя всичко, което е по силите ми — увери ги адвокатът.

— Колко сте добър! — възкликна Мариша.

— Аз ли?… Добър?… Моля ви! Тук няма място за доброта. От това нещо аз правя пари…

— Хайде, хайде — засмя се Лешек. — Да не преувеличаваме…

— … и второ, ако спечеля делото, ще стана още по-известен, по-търсен адвокат, а това пак е… пари.

— Е — възмути се госпожа Чинска, — как не ви е неудобно да се правите на кариерист.

— Аз не се правя. Наистина съм такъв. И не го отричам. Напротив. Изтъквам го винаги, когато мога. Още като студент си казах, че ще направя кариера, и упорито постигам целта си. Смешно е това общоприето осъждане на кариеристите у нас. Тази дума се смята обидна. А какво всъщност означава да правиш кариера? Означава да се стремиш да изиграеш всички козове, с които те е надарила природата, средата, възпитанието, образованието, тоест в живота да се възползуваш от своя талант, интелигентност, енергия, умение да общуваш с хората. Който не умее да приложи наличната даденост, той я разхищава. Следователно е прахосник и заплес. Разбира се, има и непочтени кариеристи, както и непочтени боксьори, които прилагат непозволени хватки в играта. Но това е отделен въпрос. Аз например имам най-голямо доверие в кариеристите, зная, че те никога няма да ме подведат, защото имат амбиции, стремежи, желание да създадат най-добри възможности за себе си, следователно и за делото, на което служат.

Засмя се и добави:

— Ако бях диктатор, за сановници щях да назначавам само кариеристи.

Господин Чински поклати глава.

— Струва ми се, че разсъждавате твърде опростено, господине.

— Защо?

— Защото у кариеристите желанието да правят кариера понякога е толкова силно, че надделява дори в случаи, когато попада в конфликт с чувството им за дълг.

— Понякога ли? — подхвана адвокатът. — Съгласен съм с вас, уважаеми господине. Но дали не ни нанасят повече вреда бездарността и мързелът на разни некадърници и доброволни парии?… Мисля, че сме беден народ именно затова, защото у нас цари психозата на отвращение към всички, които сами са спечелили състояние или високи позиции. Уважаваме само онези, които са придобили всичко, без всякакви лични заслуги и без усилие, тоест по наследство.

— Виждам, че вие сте привърженик на американския култ към милионерите.

— В Америка не всичко е глупаво — усмихна се Корчински.

Но госпожа Елеонора прекъсна спора и отново поведе разговор за делото на знахаря. После ги поканиха на масата, а вечерта откараха Корчински на гарата.

— Създава впечатление за човек, който не се отклонява от избрания път — направи заключение госпожа Чинска след заминаването му.

— О, да — потвърди Лешек. — Затова очаквам от делото възможно най-добър резултат. И мисля, че трябва да ускорим ремонта на малката къща в градината, където ще настаним Кошиба.

От седмица насам къщата действително се ремонтираше под грижливия надзор на двамата годеници, на които и през ум не им минаваше, че трудът им е безполезен и че бъдещето ще е съвсем различно от техните планове.

Деветнадесета глава

Малката зала на апелационния съд бързо се изпълваше с публика със странен състав. Кафеникавите кожуси на селяните от околностите на Радолишки се смесваха с елегантните кожени палта на господата от града. Съдебният процес събуди голям интерес не само в правните среди, в които вече от доста време се говореше само за небивалата защита, подготвена от Корчински, но и в медицинския свят, където се очакваше да бъде сензация както поради характера му, така и от факта, че като свидетел по делото щеше да се яви професор доктор Добранецки, най-видният полски хирург, радващ се на всеобщо признание, уважение и слава.

Сред присъствуващите в съдебната зала лекари не липсваха бивши възпитаници на прочутия професор, но нямаше нито един, който да не очаква с най-голямо любопитство мнението му за дейността на знахарите. Най-учудващото беше, че професорът бе призован като свидетел на защитата, а не на обвинението, затова очакваха да чуят нещо изключително.

Че ще бъде точно така, можеше да се съди и от изражението на адвоката Корчински. Облегнат на своята маса, весел и словоохотлив, с разкопчана тога и ръце в джобовете на панталона, разговаряше с колеги юристи. На масата до него имаше цял куп папки и бележки, но дори не ги поглеждаше. Явно бе запознат с материалите отлично и имаше подробно разработена линия на защитата.

Беше наистина сигурен в себе си, особено от вчера. Вчера рано сутринта посрещна на гарата професор Добранецки и го откара в една от частните клиники, където вече се бяха събрали бивши пациенти на знахаря Кошиба. Почти целия ден, с кратки почивки, професорът прекара в прегледи, разчитане на рентгенови снимки и диктуване на заключенията си на стенографа.

Адвокатът Корчински не бе пропуснал нищо, което би могло да му помогне да спечели делото. Беше се погрижил да присъствуват всички необходими свидетели, основно бе проучил документацията и сега спокойно очакваше процеса.

Въведоха под стража обвиняемия, който безучастно зае мястото си край полицая. Видът на Антони Кошиба ярко контрастираше със спокойното самодоволство на защитника му. Той седеше прегърбен, свел глава и вперил неподвижен поглед в пода. Брадата му беше побеляла още повече, кожата на лицето — пожълтяла, под очите изпъкваха тъмни торбички. Дори не погледна към залата и сякаш не чуваше познатите приятелски гласове, които го викаха по име, пък може и наистина да не ги е чувал, защото не реагира и на въпросите на защитника, отправени към него. Едва острият звънец и гласът на полицая, който му заповяда да стане, пробудиха Кошиба. Надигна се тежко и седна, потънал отново в мислите си.

Той бе единственият човек в тази зала, който никак не се интересуваше от хода на процеса и от резултата му.

Отговори като автомат на поставените въпроси относно самоличността му и пак изпадна в апатия.

— Ако имах работа със съдебни заседатели — помисли си с усмивка Корчински, — само при вида на този нещастник щях да получа оправдателна присъда.

В това време започна разпитът на многобройните свидетели. Пред съдиите застана старшият Жомек. На умело зададените въпроси на прокурора даде обяснения, доста утежняващи вината на подсъдимия. Кошиба си признал, че откраднал докторската чанта с инструментите, не я върнал, а я укривал и задържал няколко седмици, дал я на собственика едва при заплахата за обиск, който би довел до откриването на откраднатата вещ.

Защитата на свой ред зададе въпроси.

— Като началник на участъка в Радолишки свидетелят получавал ли е оплаквания срещу Кошиба?

— Не, никакви.

— Преди случая с присвояването на инструментите би ли могло да му се издаде свидетелство за благонадеждност?

— Разбира се. Той беше много почтен човек.

— Защо не арестувахте Кошиба след разкриването на кражбата?

— Защото според мене нямаше опасност да избяга. Достатъчно ми беше обещанието на Кошиба да не се отлъчва от града.

— Знаел ли е свидетелят, че Кошиба е дошъл в този край сравнително неотдавна и че години наред доста често е сменял местожителството си?

— Знаех.

— И въпреки това му повярвахте, че няма да наруши обещанието си?

— Да. И не се излъгах, защото наистина не избяга.

— Благодаря. Нямам повече въпроси.

Следващият свидетел беше доктор Павлицки. Отначало заяви с нежелание, че няма какво да добави към направените вече показания, но по настояване на прокурора започна да отговаря на въпросите.

— Бил съм три пъти в стаята, където живееше обвиняемият.

— С каква цел?

— Първия път го предупредих да не упражнява незаконно лекарската практика, после бях извикан след злополуката и последния, за откраднатите хирургически инструменти.

— Какви бяха хигиенните условия в тази стая?

— Просто плачевни. Дрехите на обвиняемия бяха петно до петно, ръцете му — много мръсни. На много места от тавана висяха паяжини. Забелязах, че в тенджерата, където вари билки, плуваше мазнина. Вероятно ги използуват и за готвене на ядене, пък и правеха впечатление на никога немити. По пода имаше какви ли не боклуци. Беше толкова задушно, че едва се дишаше.

— Къде е оперирал Кошиба?

— Точно в тази стая.

— Дали при по-сериозни операции, направени в такива условия, няма опасност от инфекция?

— Разбира се, и то не само при по-сериозни. И при най-малката рана, ако се замърси, е възможна инфекция или тетанус.

— Какво отговори обвиняемият на вашите забележки?

— Не им обърна никакво внимание.

— Виждали ли сте инструментите, които е употребявал знахарят при операции?

— Да, но това не бяха хирургически инструменти. Видях обикновени железарски чукчета, длета, клещи и други подобни. Например кухненски нож и дърводелски трион.

— В какво състояние бяха тези инструменти?

— По някои имаше ръжда. На едно от длетата забелязах стара, засъхнала кръв. Всички миришеха на газ или на бензин, които обвиняемият вероятно е употребявал като дезинфекционно средство.

— Може ли да се прави дезинфекция с газ и бензин?

— Да, но в незначителна степен.

— Много знахари ли практикуват в околностите на Радолишки?

— В близост до града са петнайсетина. В цялата околия са може би няколко десетки. Това е истинско бедствие.

— Как си го обяснявате?

— С невежеството на населението.

— Голяма ли е смъртността?

— Много голяма.

— Случвало ли се е да ви повикат при болни, където смъртта е настъпила в резултат на лечението на знахари?

— Твърде често. В документацията по делото ще намерите копие от едно мое изложение до властите, където цитирам цифри. Лично аз в продължение на две години съм отбелязал седемдесет и два случая. По данни на всички лекари от околията знахари са причинили смъртта на около двеста и петдесет души.

Сега към свидетеля се обърна защитата:

— Преди малко казахте, че много често ви викали при жертви на знахарите?

— Така е.

— Колко от случаите бяха жертви на Антони Кошиба?

— Не си спомням.

— Така ли? Може би ще си спомните поне един подобен случай?

— Не мога.

— Странно. Кошиба е лекувал в непосредствена близост до Радолишки, при това в плачевни хигиенни условия, при операциите е употребявал най-примитивни инструменти и въпреки това вие не сте чували за някакъв смъртен случай по негова вина?… Или може би все пак сте чули?

— Не — отговори след кратко колебание лекарят.

— Как може да се обясни това? Кошиба може би е имал малко пациенти?

— Не съм му броил пациентите.

— Грешите, господин докторе. Във вашите показания пред първата инстанция се оказва, че сте ги броили. Уважаеми господа съдии, моля да бъде прочетен съответният откъс от показанията на свидетеля. Том втори, страница трийсет и трета, първи абзац.

Председателят се намръщи.

— Това не е съществено за делото.

— Искам да посоча, че Кошиба е имал по двайсетина пациенти дневно според изчисленията на свидетеля доктор Павлицки.

Беше прочетен посоченият откъс, след което защитата отново се обърна към свидетеля:

— На въпроса на господин прокурора вие заявихте, че сте били три пъти в стаята на знахаря, при което единия път са ви повикали?

— Да, така е.

— Защо ви повикаха?

— За двама тежко ранени при мотоциклетна злополука.

— Кой ви повика?

— Някакъв си Войдило, както узнах по-късно, той бил причина за катастрофата.

— По чие поръчение ви повика?

— Струва ми се, по поръчение на Кошиба.

— Спомняте ли си как ви обясни Кошиба защо ви е повикал?

— Разбира се. Имаше двама тежко ранени и той твърдеше, че сам не можел да се справи.

— Обърна ли се към вас с молба да спасите раненото момиче?

— Да, но аз установих, че състоянието й е безнадеждно. Направих й само инжекция за засилване на сърцето.

— Кошиба помолил ли ви е за разрешение да използува вашите хирургически инструменти, за да оперира ранената?

— Да, но никой лекар на мое място не би изпълнил подобна молба.

— Дали и никой лекар не би се съгласил да оперира един ранен само защото след бегъл преглед е дошъл до заключение, че операцията няма да помогне?

Доктор Павлицки почервеня.

— Нямате право да ме обиждате!

— Отклонявам въпроса — каза председателят.

Адвокатът кимна.

— Какво ви накара да направите заключението, че състоянието на ранената е безнадеждно?

— Черепната основа беше хлътнала навътре! Пулсът почти не се долавяше.

— На вас известно ли ви е, че знахарят Кошиба е направил операция и е спасил пациентката?

— Да.

— Как може да се обясни?

Лекарят сви рамене.

— Това е най-изумителният случай в моята практика. Допускам, че е просто удивителна случайност.

— Когато пристигнахте във воденицата, знахарят съобщи ли ви своята диагноза?

— Да.

— Съвпадаше ли с вашата?

— Да.

— В такъв случай не ви ли се струва, че Антони Кошиба е проявил големи хирургически способности, след като поставя точна диагноза и извършва изключително рискована операция?

Лекарят се поколеба.

— Да. Лоялно трябва да призная, че това в много случаи ме е учудвало.

— Благодаря. Нямам повече въпроси — кимна адвокатът и погледна с усмивка прокурора.

После прочетоха показанията на неколцина свидетели по обвинението от предишния процес, след което започнаха един след друг да се явяват свидетелите, призовани от защитата. Тоест, показания дадоха старият воденичар, неговият син, семейство Чински и накрая бивши пациенти на Антони Кошиба.

Показанията им не се отличаваха много: бях болен, щях остана сакат, той ме спаси, не е споменавал за пари. Някои заявиха, че знахарят им бил дал едно-друго, че в цялата околност бил известен като безкористен. Това потвърди и господин Чински, от когото Кошиба не приел стоте злоти, въпреки че за него тази сума не била малка, а напълно я заслужавал.

Трогателни бяха показанията на Прокоп Мелник, който завърши с думите:

— Господ го прати в къщата ми и се смили над мене, грешния, над семейството ми и съседите. А че е пратен от бога, а не от дявола, знам и от това, че никога не е бягал от работа. От мене можеше всичко да поиска, можеше само да си седи от сутрин до вечер край печката, да яде и да спи. Но той не е такъв. Беше пръв във всяка работа, и в черната, и в тази, дето схватливост иска. Така беше до края, чак до делото. А не е млад човек. Така че молим уважаемия съд да го освободи за прослава на бога и за доброто на хората.

Старецът сведе в нисък поклон побелялата си глава, прокурорът се намръщи, а присъствуващите насочиха очи към обвиняемия.

Антони Кошиба обаче продължаваше да седи все така безучастен, с наведена глава. Не чуваше нито вещите въпроси на прокурора, нито контранастъпленията на защитата, нито показанията на свидетелите. Само за миг го съживи тихият, треперлив глас на Мариша. Тогава вдигна поглед и беззвучно раздвижи устните си, но отново изпадна в апатия.

— Нищо не ми остана — мислеше си, — нищо не ме очаква…

В това време пред съдийската маса застана най-важният свидетел, на чиито показания адвокатът Корчински придаваше най-голямо значение. Пък и не само той, а и съдиите, и публиката напрегнато очакваха появата му. Думата щеше да вземе светилото на науката, чудесният хирург, водещата личност в медицинския свят, persona gratissima[12], официалният представител на съсловието, председателят и педагогът.

Който не го познаваше лично и не бе го виждал никога, сигурно точно така си и представяше професор Добранецки. Висок, в разцвета на силите си мъж, с малко поналята фигура, с красив орлов профил и високо чело. От всяко негово движение, от всяка нотка на гласа му, от дълбокия му поглед лъхаше самоувереност, която идва единствено от чувството за собствено достойнство, достойнство всепризнато и потвърдено от заеманите в живота позиции.

— Много хора се обърнаха към мене като към хирург — започна той — с молба да проверя здравословното им състояние. По различно време те са имали сериозни увреждания, респективно заболявания, след които са се подложили на оперативна намеса и лечение при селския знахар Кошиба. Консултацията и рентгеновите снимки показаха следното…

Тук професорът започна да изброява имената на свидетелите, които преди малко бяха дали показания, да описва заболяването и опасността от него и да оценява оперативната намеса и резултатите от лечението. Често употребяваше латински названия, медицински термини, професионални изрази.

— В обобщение — завърши той — трябва да констатирам, че във всички споменати случаи операциите са били извършени напълно правилно с едно, без съмнение, задълбочено познаване на анатомията и са спасили болните от смърт или неизлечим недъг.

Председателят кимна.

— А как можете да обясните, господин професор, факта, че един човек без образование може да направи успешно толкова рисковани операции?

— Самият аз си задавам този въпрос — отговори професор Добранецки. — По своето естество хирургията е емпирична наука, основаваща се върху опита и наблюденията на хиляди поколения. Хирургичната намеса води началото си от далечни праисторически времена. На археолозите са известни находки от бронзовата ера, а дори от ранната каменна епоха, които дават основание за извода, че още тогава човек е можел да намества счупени кости, да извършва ампутация на крайници и други. Затова смятам, че сред селското население, запознато с анатомията на домашните животни, могат да се срещнат изключително наблюдателни хора, които започват да оказват помощ на болните и с времето натрупват достатъчно богата практика при по-леки и по-прости случаи.

— В този случай обаче — обади се председателят — вие определихте повечето от операциите като сложни и опасни.

— Действително. Тъкмо затова, трябва да призная, бях изумен. Този знахар, изглежда, има не само опит, но и феноменална дарба…

Позамисли се и добави:

— … интуиция… Да, хирургическа интуиция, нещо, което се среща много рядко. Лично аз познавах някога само един хирург с толкова сигурна ръка и изключителна интуиция.

— А какво значение има сигурната ръка?

— Сигурната ръка ли?… Преди всичко точност на разрезите.

— Благодаря — каза председателят. — Страните имат ли въпроси?

Прокурорът поклати отрицателно глава, а адвокатът Корчински извика:

— Аз имам. Господин професор, установихте ли у някой от прегледаните от вас пациенти на Кошиба следи от инфекция?

— Не.

— Благодаря. Нямам други въпроси.

Професорът се поклони и седна на първия ред до семейство Чински. Едва сега той за пръв път хвърли поглед към скамейката на подсъдимите. Видя широкоплещест, изнемощял брадат мъж, на вид около шейсетгодишен.

— Значи така изглежда този знахар — помисли си. И щеше да отмести очи, но го изненада странното поведение на обвиняемия.

Антони Кошиба се беше вторачил в него напрегнато и сякаш в несвяст.

На устните му трепна странна усмивка, несигурна и въпросителна.

Ама че чудак — констатира мислено професорът и се обърна.

След време обаче нещо го накара отново да погледне към знахаря. Изражението на измъченото лице не беше променено, а погледът му бе сякаш прикован в професора.

Добранецки нервно се размърда на стола и обърна глава към прокурора, който тъкмо започваше речта си. Говореше с доста монотонен глас и може би това намаляваше силата на аргументите му, изразителността на неговите кратки, делови, безстрастни, но безпогрешно логични изречения.

Прокурорът се съгласи, че ръководена от чувства, първата инстанция е издала присъда, която може да се смята за твърде сурова. Призна, че подсъдимият Кошиба не може да бъде причислен към категорията на шарлатаните. Дори признаваше, че е възможно да се е ръководил от благородни подбуди, упражнявайки знахарството.

— Но ние тук — продължи — не сме представители на милосърдието. Ние сме служители на закона. И не бива да забравяме, че обвиняемият го е нарушавал…

Професор Добранецки се мъчеше да се съсредоточи върху аргументацията на прокурора, но му пречеше едно непоносимо чувство: просто усещаше на гърба си погледа на Кошиба.

— Какво иска от мене? — ядосваше се. — Ако по този начин изразява благодарността си за моите показания…

— … Несъмнено това са смекчаващи вината му обстоятелства — продължаваше обвинителят. — Но ние не можем да пренебрегваме фактите. Кражбата си е кражба. Укриването на открадната вещ…

Не. Невъзможно беше да се съсредоточи. Очите на този човек имаха някакво магнетично въздействие. Добранецки се обърна почти гневно и се изненада: знахарят бе свел глава. Големите му ръце бяха опрени безпомощно на перилата пред него.

Изведнъж в съзнанието на професора изникна едно нелепо предположение:

— Виждал съм някога този човек.

Паметта му заработи усилено. Професорът вярваше на паметта си. Никога не беше му изневерила. И сега, след доста усилия, стигна до извода, че за миг го е заблудила някаква несъществена прилика. Навярно с някакъв отдавнашен пациент.

… Впрочем нямаше време да размишлява повече върху това, понеже току-що бе станал адвокатът Корчински и неговият метален баритон прозвуча наелектризиращо:

— Уважаеми господа съдии! Единствено по силата на сляпата съдба и недоразумението този човек се намира сега в тази зала и е изправен пред този съд. Не тук е неговото място и не това е най-подходящият ареопаг[13] за оценка на делата му. В момента Антони Кошиба трябваше да се намира в аулата на нашия университет, да стои изправен пред академичния съвет и да очаква не присъда, а да му връчат диплома на доктор хонорис кауза на медицинския факултет!

— О не, господа съдии, това не са фантазии! Аз не търся ораторски ефекти. В никакъв случай не говоря за нещо невероятно. Но ако все пак днес е невероятно един знахар да получи докторат, единствената причина е, че нашето законодателство е допуснало пропуск. А именно, към еднакво отговорни професии то прилага различни критерии. Уважаеми господа съдии! Не сме съгласни да поверим човешкия живот на лекар, чиито знания и умения не се гарантират от диплома за завършено медицинско образование. Но го поверяваме без колебание на инженер, който строи машини или мостове. А нали титлата инженер, както и свързаните с нея права, може да получи всеки, без да е завършил политехниката, стига с работата си да докаже, че притежава достатъчно знания и умения за тази професия. Трябва ли да изброявам всеизвестни имена на учени, които предават знанията си на хиляди слушатели в полските политехники, а самите те не могат да се похвалят дори със свидетелство за завършено основно образование?

— Законодателят за съжаление не предвижда същите възможности в лекарската професия. Но ако не беше така, стенограмата от днешния процес щеше да бъде достатъчна Антони Кошиба да получи докторат. Възможно ли е да се дадат по-добри, по-красноречиви доказателства за знанията и уменията му от тези, които събра съдопроизводството, от показанията на свидетелите, явили се всъщност не като свидетели, а като веществени доказателства, като живи документи за медицинските умения на обвиняемия.

— Явили се тук като библейския Лазар при думата: „Стани!“… и дошли да засвидетелствуват истината, дошли да посочат с пръст своя благодетел и да извикат: — Този е! Бяхме хроми, той ни помогна да проходим, бяхме болни, той ни вдигна, бяхме пред гроба, той ни даде живот!

— Обаче господин прокурорът вижда грях и провинение в това, че Антони Кошиба се е осмелил да спасява ближните си, без да има диплома. Ако беше скочил във водата да спасява давещи се, също ли трябваше да има свидетелство за завършен курс по плуване?…

— Аз не съм демагог и не съм застанал тук да защитавам знахарството. Но съм длъжен да протестирам остро срещу употребените от обвинението похвати. А именно, тук бяха съчетани, на пръв поглед случайно, две истини: първо, че Антони Кошиба е знахар, и второ, че знахарите са шарлатани, които използуват куп трикове и номера, заклинания, врачуване, баене за уроки и други мошеничества. Момент, моля! Такова съчетаване на истини е коварно, защото, както е известно от съдопроизводството, обвиняемият никога, нито в един случай не си е служил с блъф.

— В хода на същото съдопроизводство бе отхвърлено напълно и обвинението, че Кошиба бил действувал от користни подбуди. Щом като обвинението вижда в дейността му престъпление, а предполагаемата подбуда за това престъпление се разсея като дим, тогава единственият мотив, който ни остава, е манията. Да, господа съдии! Този човек е маниак. Той е завладян от манията да помага на страдащите, да помага даром, нещо повече: с риск да загуби свободата си, да бъде заклеймен като престъпник, да лежи на твърдия затворнически нар и да седи на позорната скамейка на обвиняемите.

— Няма да се спирам повече на въпроса дали Антони Кошиба е добър лекар. Това направиха свидетелите, направи го преди всичко светилото на нашата хирургия, чието мнение е повече от ценен атестат. Няма да използувам и лесната възможност да подчертая, че дипломираният лекар доктор Павлицки не си спомня нито един случай, в който някой от пациентите на знахаря да е потърсил помощ при него, затова пък същият знахар веднъж е спасил от осакатяване, а друг път от смърт двама души, и то когато доктор Павлицки е бил безпомощен.

— Искам да говоря, господа съдии, за най-голямата вина на Антони Кошиба, искам да говоря за онова, върху което обвинението наблегна, а именно: нехигиеничните условия в стаята, където е извършвал операциите. И така, бил съм в тази стая и трябва да ви призная, господин прокурор, че призованите свидетели много сдържано описаха нехигиеничните условия, които царят там. Не беше казано, че в прозорците има пролуки, през които духа вятърът, че изкорубеният под е продупчен и влажен, че покривът тече, печката дими, че в стаята има не само мръсотия, паяжини и прах, но се въдят и хлебарки. Видях и инструментите, с които Кошиба е правил операции. Те са стари, изхабени и ръждясали железарии, нащърбени и изкривени, привързани с тел и въженца. В една такава стая и с такива инструменти Кошиба е оперирал хора.

— Но слава богу… нали никой от оперираните не е умрял? Нали никой от тях не е получил дори инфекция!

— В залата виждам известни, опитни лекари и към тях се обръщам аз: това заслуга ли е, или вина на Кошиба?!… Питам ги: ако някой е направил успешно толкова опасни операции при такива ужасни условия, това против него ли говори, или в негова полза?!… Затова ли, тъкмо затова ли трябва да бъде изпратен в затвора, или заслужава да има операционна зала от порцелан и стъкло?…

Залата възбудено зашумя, а когато утихна, адвокатът Корчински продължи:

— И още един упрек се отправя тук към този старец, чийто живот е неопетняван досега, към човека, комуто без колебание се е доверила дори подозрителната полиция: извършил кражба. Да. Изкушили го лъскавите хирургически инструменти и той ги откраднал. Първо, наистина помолил да му услужат с тях, но след категоричния отказ ги открадва. Защо го е направил?… Какво е тласнало към престъпление този почтен човек?… В какви условия и по какви подбуди е посегнал към чуждата собственост?…

— В същия момент на масата в стаята му е умирало едно младо момиче, току-що разцъфнал живот потъвал в бездните на смъртта, а той, Антони Кошиба, знаел, усещал, разбирал, че без тези лъскави инструменти не ще може да помогне. Питам аз: как е трябвало да постъпи Антони Кошиба?…

Адвокатът огледа с искрящи очи залата.

— Как е трябвало да постъпи?! — извика. — Как би постъпил всеки от нас на негово място?!… Аз намирам само един отговор: всеки от нас щеше да постъпи като Антони Кошиба, всеки от нас щеше да открадне инструментите! Съвестта на всеки от нас щеше да подскаже, че това е нашият дълг, моралният ни дълг!

Удари с юмрук по масата и млъкна от вълнение.

— В някогашна Австрия — продължи — имало един особен военен орден. С него награждавали за странни постъпки, за неизпълнение на заповед, за нарушаване на дисциплината, за бунт срещу послушанието. Този орден бил едно от най-висшите и най-рядко признаваните, но най-достойните отличия. Ако полските съдилища имаха правото да раздават не само наказания, но и награди, именно такъв орден за неспазване на закона би трябвало да краси гърдите на Антони Кошиба на излизане от тази зала.

— Но понеже такава награда за съжаление не съществува, тогава нека за награда всеки почтен човек да сметне за чест да стисне неговата отрудена и мръсна ръка, най-чистата ръка в света.

Корчински се поклони и седна.

Професор Добранецки с изненада забеляза вълнение в изражението й в сведения поглед на адвоката. Впрочем и той, както и останалите, беше разчувствуван. Един от съдиите често изтриваше със свит пръст ъгъла на устата си. Друг седеше, забил поглед в книжата.

Оправдателната присъда изглеждаше сигурна, особено след като прокурорът се отказа да направи възражение.

— Има право да вземе думата подсъдимият — каза председателят.

Антони Кошиба не помръдна.

— Имате право на последната дума — побутна го по лакътя адвокатът Корчински.

— Аз нямам… какво да кажа. Все ми е едно…

И седна.

Ако в този момент някой бе погледнал професор Добранецки, щеше да се учуди. Професорът пребледня, направи движение сякаш искаше да скочи от стола и отвори уста…

Но никой не го забеляза. Точно тогава всички ставаха, понеже съдиите се оттеглиха на съвещание. След тяхното излизане залата се изпълни от оживени разговори, мнозина се струпаха около Корчински да го поздравят за блестящата му защита. Някои излязоха в коридора, за да запалят цигара.

Професор Добранецки излезе след тях. Когато вадеше табакерата си, ръцете му трепереха. Намери една свободна пейка в най-отдалечения ъгъл и тежко се отпусна.

Да. Беше го познал, сега знаеше със сигурност: знахарят Антони Кошиба някога бе професор Рафал Вилчур.

— Този глас!

О, не можеше да забрави гласа му. Нали години наред беше го слушал. Отначало като студент по медицина, после като асистент и накрая като начинаещ лекар, приютен от великия учен. Как не можа веднага да познае чертите му! Как не можа да ги открие под прошарената брада!

О! Ама че глупав е бил още преди да види Антони Кошиба, когато учуден откриваше следите от операциите на неговите пациенти. Не можеше да разбере как е възможно един селски знахар да извърши гениално такива сложни хирургически операции, пред които самият той, професор Добранецки, би се поколебал!

— Трябваше веднага да позная неговата ръка! Глупак с глупак!

А и други следи можеха да го наведат на тази мисъл. Между прегледаните беше госпожицата, оперирана след счупване на черепната основа. Вярно е, че името й учуди Добранецки: Вилчур, но в бързината не се сети да разпита момичето. Впрочем тази фамилия се срещаше доста често, самият той имаше неколцина пациенти Вилчур, но трябваше да се позамисли. Възрастта на същата Вилчур съвпада с възрастта на дъщерята на професора. Когато изчезна с майка си от Варшава, тя беше на седем години. Да, съвсем очебийно…

— Не може да е случайно! Знахарят Кошиба… и тя…

Професорът хвърли цигарата, без да я запали, и разтърка чело. Беше влажно.

— Значи не е умрял, не е убит!

Укрил се е тук, на изток, преоблечен като селянин, и живее под чуждо име с дъщеря си, но защо не е променил и нейното име?… Защо баща и дъщеря се преструват на чужди?…

Сега си спомни думите на госпожицата по време на прегледа:

— Чичо Антони беше към мене по-всеотдаен и от истински чичо.

Защо е тази комедия?… Пък и баща й! Достатъчно беше да стане и да каже:

— Имам право да оперирам и лекувам. Не съм знахарят Кошиба. Аз съм професор Рафал Вилчур.

Щяха да го освободят.

— Тогава защо така упорито се крие? Би могъл да съобщи истинското си име още при първото гледане на делото, а е предпочел да приеме присъдата три години затвор.

Ако професор Добранецки не познаваше толкова добре своя някогашен шеф и учител, би могъл да помисли, че извършено престъпление или убийство е накарало Вилчур да се укрива. Но дори сега би вдигнал рамене, ако някой му подхвърли подобна мисъл.

Не, тук трябва да се крие някаква по-дълбока тайна.

Ясно оживяваха в паметта му онези дни, първите дни след изчезването на професора. Нима мнимото бягство на госпожа Беата с дъщеря й, а после и изчезването на професор Рафал е било предварително замислена комедия?… Но по какви причини?… Бяха оставили богатство, позиции, неговата слава — всичко. Избягаха, но защо?

Рационалният ум на Добранецки не можеше да приеме обяснение, което да не изхожда от логически предпоставки, да не се основава на естествени човешки подбуди.

Сега обаче той нямаше време да разгадава тайни. Всеки момент можеха да произнесат присъдата. Очевидно щеше да бъде оправдателна, но можеше да бъде и наказателна.

— Мой дълг е да уведомя веднага адвоката и да се поднови делото, за да дам показания кого съм разпознал в лицето на знахаря Кошиба.

Добранецки прехапа устни и повтори:

— Да, мой дълг е.

Обаче не се помръдна. Мислите му бързо се гонеха, във въображението му трескаво изплуваха възможните последици.

Преди да вземе решение, трябва трезво и задълбочено да подреди, да пресее, да премисли всичко… Разбира се, и да предвиди последствията. Не обичаше, не можеше да действува сляпо под влиянието на импулси.

— Преди всичко трябва да се овладея — промърмори с тон, който употребяваше, за да успокои нервните си пациенти.

Извади цигара, внимателно я запали. Помисли, че тютюнът е пресъхнал, че днес е изпушил по-малко цигари, отколкото обикновено, и че би трябвало изобщо да се ограничи до двайсет цигари дневно. Тези прости действия и страничните размисли възвърнаха равновесието му, а резултатът дойде веднага: припомни си една много важна подробност, подробност, която до този момент не бе взел под внимание, но която променяше основно ситуацията. По време на процеса знахарят Антони Кошиба му се усмихваше, явно му се усмихваше!

— Той ме гледаше така, сякаш ме познава добре, но не си спомня откъде. Или най-малко не криеше, че се мъчи да сети кой съм!… Какво означава това?

Можеше да означава само едно: професор Вилчур не се страхуваше, че ще го открият, преоблечен като знахар. Професор Вилчур не се страхуваше! В такъв случай защо не прекъсна процеса с простото признание, че е Вилчур? Този въпрос можеше да има само един отговор:

— Самият той не знае кой е…

Това откритие накара професор Добранецки да скочи на крака.

— Амнезия! Загубил е паметта си. Боже! Толкова години се е лутал… Изпаднал е до равнището на прост ратай… Загубил е паметта си…

Професор Добранецки отлично знаеше какво трябва да се направи, за да бъде излекуван този нещастник. Достатъчно беше просто да му кажат кой е, да му напомнят някои подробности, да му покажат някакъв познат предмет.

Разбира се, в резултат на това може да настъпи сериозно психическо сътресение, но и най-силният шок не е опасен.

След няколко часа, след няколко дни Вилчур ще си възвърне напълно съзнанието…

— И тогава?…

Сега пред очите на Добранецки ясно изплуваха поредните неизбежни последици. Първо, известието за трагедията и щастливия и край ще гръмне из цялата страна. Професор Вилчур ще се завърне в столицата. Ще заеме отново вилата си, длъжностите си, водещата си позиция в медицинския свят. Ще се върне още по-прославен, по-боготворен, по-знаменит, защото ще бъде увенчан с ореола на несправедливо преживяната неправда и унижение, с ореола на знахар-чудотворец, който може да бъде гениален хирург и без операционни зали, без цял щаб асистенти, без инструменти…

— Той ще се върне… а тогава какво ще стане с мене?…

И професор Добранецки усети горчив вкус в устата си. Какво ще стане с него?… С него, който толкова години се бе издигал с мъчителен труд към върховете, за да стане пръв, за да изкачи най-високото стъпало?…

Несъмнено всички ще посрещнат с овации неговото откритие. Ще преживее още един триумф. А после?… После по силата на нещата ще бъде изблъскан на заден план, по силата на нещата ще мине в сянката на великия Вилчур… Е, няма да му отнемат катедрата, но под натиска на общественото мнение ще трябва да я отстъпи доброволно. Ръководството на болницата… директорския кабинет… Всички нововъведения, затвърдени с годините… Председателското място в различни дружества и съюзи…

Да, да влезе в съдебната зала и да заяви, че този знахар е професор Рафал Вилчур, означава да се откаже от собствените си придобивки, от собствените си постижения, от собствените си длъжности. Означава да сложи кръст на кариерата си и доброволно да се откаже от всичко, което толкова бе обикнал…

И още нещо: в написаната от него биография на професор Вилчур имаше един малък откъс, който вече толкова години Добранецки не можеше да забрави, нито да си го прости като недопустима проява на своята суета. Там той бе излъгал при описанието на един случай в университетската клиника, на една смела и сполучлива диагноза, заслугата за която приписа на себе си. Сега отново се изчерви, като си спомни глупавата, ненужна лъжа.

Лъжата, макар и дребна, макар и, общо взето, незначителна, можеше да бъде открита само от един човек: от професор Вилчур.

Можеше да бъде открита… само в случай, че Вилчур си възвърне паметта…

Ръцете и краката на Добранецки се бяха вледенили, а кръвта в слепоочията му рязко пулсираше.

— Как да постъпя?…

Подлост ли ще бъде, ако не каже?… Голяма трагедия ли ще бъде за Вилчур, ако остане в условията, в които живее сега и с които навярно е свикнал?…

— Беше просто случайност, че Корчински ме извика за свидетел! Случайност е, че се съгласих, дявол да го вземе! Ако не бях дошъл… Антони Кошиба до смъртта си щеше да си остане Антони Кошиба и изобщо нямаше да се чувствува неоправдан.

Точно така! Това трябваше да вземе като мерило, като критерий. Ако човек не осъзнава, че го е сполетяла несправедливост, тогава несправедливостта не съществува. Вилчур не си дава сметка какъв е бил някога. Той приема съдбата си като нещо естествено. Няма щастие, ако не го осъзнаваме, няма и нещастие…

В кулоарите се разнесе остро иззвъняване.

— Съдът влиза, моля, станете — стигна до ушите на Добранецки гласът на разсилния на прага на залата.

Не помръдна от мястото си. Вътре се четеше присъдата.

— А какво ще стане, ако го осъдят? — проблесна прорязваща мисъл във възбудения му мозък.

Стисна юмруци.

— Няма да го осъдят, не може да бъде — внушаваше си сам.

След малко в залата се разнесе глъч, шум от размествани столове и възбудени гласове. Вратата се отвори. Публиката се изсипа в коридора.

От израженията на хората не беше трудно да се отгатне, че е била произнесена оправдателна присъда. Добранецки облекчено въздъхна. Струваше му се, че цялата тежест на отговорността се смъкна от плещите му.

Край него минаваха хора, които жестикулираха и шумно разговаряха. Селяни с кафеникави кожуси, лекари, адвокати, мелничарят със сина си, семейство Чински. Най-отзад, в най-голямата група, вървяха знахарят Кошиба със защитника си, младият Чински и годеницата му.

Адвокатът Корчински с цялата група спря пред Добранецки. Развеселен, говореше нещо, благодареше.

Професорът се мъчеше да се усмихва, стискаше им ръцете, но стоеше със сведени очи. Когато ги вдигна за миг, срещна погледа на Антони Кошиба. С големи усилия на волята, се овладя да не извика. Погледът на Кошиба бе неспокоен, настойчив, замаян.

Най-после те отминаха и Добранецки, крайно изтощен, се стовари върху пейката.

Прекара тежка нощ. Не можа да мигне, мяташе се в леглото. Благодарният Корчински му бе запазил най-хубавия апартамент в най-изискания хотел. Беше тихо и удобно. Той обаче не можеше да заспи. Призори, уморен от безсънието, натисна звънеца и нареди да му донесат силен чай и коняк.

След като изпи почти цялата бутилка, усети въздействието й и заспа.

Събуди се късно с главоболие. Донесоха му телеграми от Варшава. В едната асистентът от клиниката напомняше датата на конгреса в Закопане, където професорът утре трябваше да председателствува, другата бе от жена му. Настояваше бързо да се върне.

— Търсиха ви няколко господа — съобщи прислужникът от хотела. — Питаха кога ще можете да ги приемете.

— Никого няма да приема. Не се чувствувам добре. Така им кажете.

— Слушам, господин професор. А на адвоката Корчински?

— На всички.

Стана едва късно вечерта. Трябваше да стегне куфарите и да се върне във Варшава. Но не можеше да си наложи никакво усилие. Няколко часа се влачи безцелно из града, после купи всички вестници и се върна в хотела. Във вестниците намери обширни съобщения за съдебния процес и мотивите на оправдателната присъда.

— Значи всичко е наред — внушаваше си. — Излишна чувствителност. Трябва да се стегна!

Но решението не му помогна много. Когато започна да прибира багажа, отново падна духом и го обхвана такова раздразнение, че пак поръча да донесат в стаята му коняк. Въпреки това прекара почти безсънна нощ.

Рано сутринта стана с готово решение. Излезе, без да закуси, качи се в първото срещнато такси и съобщи адреса на Корчински.

Завари го по халат.

— Здравейте, скъпи професоре — извика адвокатът. — Вчера идвах при вас два пъти, но ми казаха, че не сте добре…

— Да, да… Можем ли да поговорим насаме?

— Разбира се! — адвокатът стана и затвори вратата на кабинета. — Какво има, професоре?

— Как се казва тази госпожица?… Годеницата на Чински?

— Вилчур.

— Мария Йоланта ли?

— Че е Мария, зная със сигурност, но дали има второ име, ей сега ще проверим.

Извади от чекмеджето папка с книжа. Прерови ги и след малко намери.

— Да. Мария Йоланта Вилчур, дъщеря на Рафал и Беата Гонтинска.

Вдигна поглед. Професор Добранецки седеше блед, с притворени очи.

— Господине — каза той сякаш с усилие, — трябва да ви съобщя, че тя е… че тя е… негова дъщеря.

— Чия дъщеря? — учуди се адвокатът.

— Дъщеря на Антони Кошиба.

— Не разбирам, господин професор.

— Кошиба не го ли знае?… И тя ли не знае?…

Корчински го погледна недоверчиво.

— Господин професор — започна, — има някакво недоразумение. Кошиба наистина се е грижил за госпожица Вилчур и тя изпитва към него най-сърдечни чувства, но уверявам ви, не може да се говори за никаква роднинска връзка…

Добранецки поклати глава.

— Аз пък ви уверявам, че те са баща и дъщеря. Антони Кошиба в действителност се казва… Рафал Вилчур.

От плещите му се смъкна товар, дишаше тежко.

— Как така?

Професорът дълго мълча.

— Да — започна да говори сякаш на себе си. — Познах го. Не може да съм сгрешил и не греша. Този знахар е професор Вилчур, който изчезна преди тринайсет години…

Неочаквано се изправи.

— Къде е той, заведете ме при него.

Адвокатът се опасяваше, че Добранецки е изпаднал в някаква нервна криза.

— Седнете, скъпи професоре — каза внимателно, — струва ми се, че тук има някаква грешка.

— Никаква грешка. Това е Вилчур. Вие чували ли сте за един знаменит варшавски хирург с такова име?

— Разбира се. Нали вие ръководите клиника на името на професор Вилчур?

— Да. Преди тринайсет години Вилчур изчезна. Всички мислеха, че се е самоубил… Беше преживял някаква семейна трагедия. Трупът не бе намерен… Бях му асистент, дясната му ръка. След него аз поех катедрата, клиниката… Да… Това е той.

— Изумително! — вече с повече вяра каза Корчински. — Но все пак може би грешите, професоре. От това би следвало, че тринайсет години той се е укривал под чуждо име?… Защо?

— Амнезия. Загубил е паметта си.

— Все пак… невероятно. В продължение на тринайсет години?

— Разбира се.

— Простете ми. Всъщност след като го чувам от вас, не би трябвало да се съмнявам, но дали е възможно от научна гледна точка?

— Напълно. Ретроградна амнезия. В медицината са известни много такива случаи. Липса на памет за миналото… В съзнанието на човека се заличава целият му предишен живот. След световната война са отбелязани стотици подобни случаи.

— Резултат от психическо сътресение ли е?

— Причината е без значение. Амнезия се появява обикновено, след като човек е загубил съзнание за кратко или по-продължително време.

— Неизлечима ли е?

— Има и такива случаи. Все пак, общо взето… Но нека не губим време. Къде е той?

— Кошиба ли?… Замина заедно с Чински. Взеха го с тяхната кола. Но това действително е сензация! Напълно сигурен ли сте?

— Напълно!

— По дяволите! Да го знаех по време на процеса! Щях да сразя прокурора и съдиите! Представяте ли си ефекта?!…

Добранецки не беше настроен да се занимава с тази страна на въпроса.

— Осъзнах го едва по-късно — каза уклончиво. — А сега… Можете ли да ми дадете адреса на семейство Чински?…

— С удоволствие. Възнамерявате да отидете там?

— Естествено.

— И се надявате да излекувате Кошиба или по-скоро Вилчур от болестта?

— Не е необходимо лечение. Достатъчно е да му се припомни кой е. Ако това не помогне… тогава нищо не може да се направи.

— Удивително! Изглежда, все пак си спомня нещо, щом не е забравил медицинските си познания?

— Да. Точно това ми дава надежда — каза Добранецки и стана.

Двадесета глава

Влакът спря с пухтене на малката гара. Беше ведро слънчево утро. Дебел сняг покриваше покривите, клоните на дърветата се огъваха под тежестта му. Просторът, който се откриваше от перона, изглеждаше някак празничен в своята белота и светлина, сякаш кокетно се усмихваше и примамваше с пухкавата си уютна тишина.

Професор Добранецки стоеше, загледан в бялото пространство. Толкова отдавна не беше ходил на село. В първия момент пейзажът му изглеждаше сякаш изкуствен, като прекалено реалистичен декор, предвзет и сладникаво красив. Бяха минали няколко минути, преди да изрови от паметта си някогашните чувства, някогашната връзка с този новооткрит свят, близостта си с него… Бе роден на село, там беше прекарал детството и първите си юношески години.

— Също амнезия — помисли. — Човекът, живеещ в града, забравя този свят. Увлича го болнавият ритъм на кариера, работа, надпревара… Просто забравя за съществуването на ведрината, тишината… на другата земя, където истината гледа човека в очите, а не достига до него по радиото или с черните напечатани букви… Забравяме всичко това…

Зад гърба си чу скриптене на стъпки по снега и глас:

— Сигурно сте за Радолишки?

— Не, за Людвиково. Мога ли да наема кола?

— Защо не? Може. Ако искате, ще прескоча до Павляк, той за миг ще впрегне конете.

— Ще ви бъда благодарен.

Това „за миг“ продължи обаче почти час. А пътуването по неотъпкания път до Людвиково му отне повече от половин час. Когато шейната най-сетне спря пред замъка, беше вече пладне. Привлечена от кучешкия лай, на вратата се появи икономката Михалеша и като прикри очи с ръка заради ослепителния блясък на снега, загледа непознатия.

— Сигурно идвате по работа във фабриката? — попита.

— Не. Бих искал да се видя с господин Чински.

— Тогава заповядайте вътре. Но господарите не са си вкъщи.

— Няма значение. Всъщност искам да се срещна с годеницата на господин Чински, с госпожица Вилчур.

— И нея я няма.

— Няма ли я?

— Не. Те, господине, всички отидоха в Радолишки.

Професор Добранецки се подвоуми.

— А скоро ли ще се върнат?

— Не се знае, господине. Отидоха до църквата да обявят годежа. Свещеникът сигурно няма да ги пусне да си тръгнат. Ще ги задържи за обяд.

— Така ли?… Лошо. А можете ли да ми кажете… Адвокатът Корчински от Вилно ме осведоми, че господа Чински взели със себе си знахаря Антони Кошиба?

— Така е, взеха го. Но той не пожела да остане.

— Не разбирам…

— Точно така, не пожела. Такава хубава къща му приготвиха, ей там, в градината. А той не остана.

— И къде е сега?

— Че къде може да бъде? Върна се във воденицата, при Прокоп Мелник. Казва, че там му било най-добре. Подивял е старецът. Ама пък и аз не ви поканих да влезете, ами ви държа на студа, макар и да не е много студено днеска. Хайде заповядайте вътре…

Добранецки се замисли.

— Не, благодаря ви. Трябва да отида в Радолишки. Имам много малко време и не мога да чакам.

— Както обичате. Ако искате де видите господарите, отбийте се у свещеника.

— Добре. Благодаря ви.

Коларят шибна коня, професорът старателно уви краката си с овчата кожа и шейната потегли.

Изглежда, този ден неуспехът преследваше Добранецки. Когато пристигна в дома на свещеника, научи, че само старите Чински били там, а те всъщност не го интересуваха. Кочияшът го осведоми, че господин Лешек и годеницата му отишли на гробищата, където е погребана нейната майка, а по пътя щели да се отбият във воденицата да се видят със знахаря.

— На едното от тези места ще ги намерите — завърши кочияшът и се обърна към коларя на професора: — А ти, Павляк, познаваш ли пъстрите людвиковски коне?

— Че как иначе…

— Тогава гледай. Младият господар замина с тях. Видиш ли ги, значи и господарят е там.

— Ясно — кимна коларят и цъкна на коня.

До радолишките гробища водеха два пътя. По-близкият, по който винаги се движеха погребалните процесии, минаваше покрай Трите круши. Другият, с около една верста по-дълъг, заобикаляше край воденицата на Прокоп Мелник. Именно този път бе избрал Лешек не само защото беше по-добре утъпкан, но и за да използуват случая да се видят със знахаря.

Дълбоко в себе си Лешек беше огорчен. Не можеше да разбере защо Кошиба отхвърли гостоприемството му в Людвиково, защо не пожела да живее в къщата, за която двамата с Мариша бяха положили толкова грижи. При това знаеше колко силно Мариша обича своя „чичо Антони“ и колко много иска той да бъде близо до нея. И за двамата отказът на знахаря беше неприятна изненада.

Затова сега, след като годежът им бе оповестен, бяха решили още веднъж да го обсипят с молби. Мариша, която познаваше характера на „чичо Антони“, нямаше големи надежди. Лешек обаче, по природа упорит, я уверяваше, че ще успее да го склони да се пренесе.

Завариха знахаря пред воденицата с чувал брашно на гърба. Тъкмо товареха една от шейните, които по този край наричат „розваленки“.

Той поздрави младите, без да се усмихне, отупа ръцете си и ги покани в пристройката.

— Днес не е студено — рече, — но ей сега ще напаля самовара и горещият чай ще е добре дошъл.

— С удоволствие — викна Лешек. — Тук при вас не се стесняваме. Чувствуваме се у дома си.

— Благодаря за милостта.

— Действително нашата милост не е малка, след като отказахте да ни гостувате в Людвиково, а ние ви посещаваме.

Знахарят не отговори. Извади иззад печката един стар ботуш, надяна кончова му върху тръбата на самовара и започна да раздухва позагасналите вътре въглища, отдолу заизскачаха пепел и искри.

— Вие, господин Антони — обади се отново Лешек, — наистина ни обиждате. И край Людвиково е пълно с болни, нуждаещи се от вашата помощ. А защо да тъгуваме за вас?

Кошиба тъжно се усмихна.

— Шегувате се, господине! За какво съм ви потрябвал…

— Не се ли чувствувате неудобно — престори се на възмутен Лешек. — Да не говорим за мене, но, струва ми се, не можете да отречете, че Мариша е привързана към вас.

— Бог да я възнагради!

— Ами тогава?

— Привързаността си е привързаност, а животът живот. Нов живот, нова привързаност.

— Хубава работа! — извика Лешек. — Виждаш ли, Мариша?… Господин Антони ни дава да разберем, че сме му омръзнали, така че сега търси да се привързва към други.

— Чичо Антони — хвана го под ръка Мариша, — много те моля, така те моля…

Знахарят посегна и я погали по рамото.

— Гълъбчето ми… За тебе съм готов на всичко, но не съм за вас, не съм. Стар съм и тъжен. Само с вида си ще помрачавам щастието ви. Не бива, не. Не бива. Ето, поискате ли някога да ме видите, ще наминете във воденицата… Да не говорим повече за това.

Обърна се към самовара, който бе започнал да шуми.

Лешек разпери ръце.

— Жалко. Защото бях решил в деня, когато се пренесете в новия си дом в Людвиково, да ви подаря комплект хирургически инструменти…

Изчака за ефекта, но знахарят се престори, че не е чул изкушението. Взе чаши от полицата, погледна ги срещу светлината и започна да налива чая.

Когато вече бяха седнали край масата, Мариша каза:

— Днес в църквата съобщиха за годежа ни. След четири седмици ще бъде венчавката.

— Поне за сватбата трябва да дойдете! — настоя Лешек.

— И без мене ще мине. Не съм за пред господата, които ще бъдат там. А пожеланията ми и оттук ще бъдат толкова искрени, колкото и отблизо.

— Не искате да бъдете свидетел на нашата радост, на щастието ни!

— Чичо Антони!

— Защо не — кимна знахарят. — В църквата ще дойда, а за свидетел… Нали от самото начало съм свидетел на всичките ви тревоги и радости. Слава богу, всичко завършва така, както го искахте.

— О, господин Антони, всичко едва сега започва — поправи го Лешек. — Това е началото на нашето голямо щастие, което постигнахме след толкова пречки, с цената на толкова сълзи, тъга и отчаяние… Трудно е да се повярва колко злини трябваше да претърпим…

— Толкова по-добре за вас — каза сериозно знахарят.

— Защо да е по-добре?

— Защото щастието трае, докато човек може да го цени. А хората ценят само онова, което са придобили трудно.

Замислиха се и тримата. Младите — за откриващото се пред тях щастливо бъдеще, а Антони Кошиба за своята самота, в която ще трябва да живее до смъртта си. Той също бе преживял много, много бе изстрадал, но сега нищо не му оставаше. Щеше да бъде богохулство от негова страна, ако съжаляваше, че частицата щастие, което искаше за себе си, притури като малка лепта към голямото им съкровище… Не, не съжаляваше, но на душата му беше тежко, както е тежко на всеки, който не очаква нищо, на нищо не се надява, нищо не желае…

На вратата се почука. Влезе кочияшът с кутия в ръцете.

— Боя се, господарю, че цветята ще замръзнат. Много дълго вече са на студа.

— Добре. Остави ги тук — каза Лешек. — Макар че след малко ще трябва да тръгваме.

— Къде с тези цветя? — полюбопитствува знахарят.

— Ще отидем на гробищата, на гроба на Маришината майка. Искаме и с нея да споделим радостта си и да я помолим за благословия — отговори сериозно Лешек.

— Твоята майка ли, гълъбче?

— Да.

— Хубаво… Много хубаво… Веднъж беше ми споменала, че почивала тук, на радолишките гробища. Да, да… Когато ти, гълъбче, лежеше в тази стая между живота и смъртта, исках да отида на гроба й, да се помоля за изцелението ти… Застъпничеството на една майка и пред хората, и пред бога има най-голяма сила… Тежки часове бяха… Но не знаех къде е гробът й.

Опечали се, потърка чело и стана. Отиде в нишата и донесе голям букет безсмъртничета.

— Вземете ги. Занесете и тях. Тези цветя не мръзнат, не вехнат. Те са цветята на мъртвите. Сложете ги там от мене.

Мариша го прегърна просълзена.

— Мили ми чичо, мили чичо…

— Защо не дойдете и вие с нас, господин Антони? Сам ще занесете цветята — предложи Лешек.

Знахарят погледна Мариша в очите, позамисли се и кимна.

— Добре, ще дойда. Оттук до гробищата не е далече и като науча къде е гробът й, ще мога понякога да отида бурените да изплевя, цветя да занеса.

Антони знаеше колко мъка причинява на Мариша, като не иска да се настани в Людвиково, и сега искаше да й докаже, че нищо, което й е скъпо, няма да престане да бъде скъпо и за него.

След четвърт час и тримата седяха в шейната. Конете потеглиха в ситен тръс и след малко бяха на завоя, откъдето като на длан се виждаха параклисът и хълмът, на който се намираше така нареченото ново гробище. Всъщност от новото бе останало само името, а годините бяха сложили отпечатък върху съборената ограда, наклонените кръстове и олющената на много места мазилка на параклиса „Свети Станислав Костка“.

Старото гробище край църквата в центъра на града от трийсетина години беше така претъпкано, че нямаше и метър земя без гроб. Затова тук, върху някога голия, а сега гъсто обрасъл с дръвчета хълм, погребваха в алеи покойниците от Радолишки и околните села. Между алеите имаше още място и за гробове, и за дървета. В песъчливата почва дръвчетата трудно растяха.

Пътят заобикаляше гробищата и шейната спря пред вратата. Оттам трябваше да газят неотъпкания бял сняг, който на места стигаше до колене. Беше наваляло много. Затова пък щом прехвърлиха хълма, можеха да вървят без усилие. Бяха се образували малки преспи само край гробовете.

Мариша спря до гроба на майка си, коленичи в снега и започна да се моли. Лешек я последва. Знахарят сне шапка и мълчаливо застана зад тях.

Беше обикновен селски гроб с окичен с изсъхнали венчета малък черен кръст, до половината засипан от снега. Младите свършиха молитвата си. Лешек извади цветята от кутията, а Мариша започна да чисти снега от кръста. Показа се лъскава метална табелка с надпис…

Антони я погледна и прочете:

„Тук почива Беата Гонтинска…“

Той направи крачка напред, протегна ръце…

— Какво ви е, какво ви стана? — извика уплашено Лешек.

— Чичо!…

— Боже! — простена знахарят.

В мозъка му с ужасяваща яснота възкръсна всичко.

Тялото му се тресеше, от гърдите му се изтръгна глух, нечовешки стон. Силите му го напуснаха и той щеше да се строполи на земята, ако Лешек и Мариша не бяха го подхванали здраво под мишниците.

— Какво, какво ти е, чичо? — шепнеше Мариша ужасена.

— Мариоло, дъще моя… дъще моя — каза той с разтреперан глас и избухна в ридания.

Не можеха да удържат тежестта на вдървеното му тяло и внимателно го отпуснаха на земята. Думите му ги изпълниха с недоумение, особено Мариша, която се учуди, че я нарече с името, което някога, и то много рядко, в мигове на нежни ласки произнасяше майка й. Но нямаха време да разсъждават. Антони Кошиба явно бе получил нервна криза. Коленичил в снега, захлупил лице с ръцете си непрестанно хлипаше.

— Трябва да го пренесем в шейната — реши Лешек, — ще изтичам да извикам кочияша, сами няма да се справим.

Вече тръгваше, когато по алеята се зададе професор Добранецки. Неочакваната му поява тук ги изненада, но и зарадва.

— Моите почитания, господин професор — започна Лешек. — Той получи нервна криза. Какво да правим?…

Но Добранецки стоеше неподвижен, загледан в надписа на кръста.

— Трябва да го пренесем в шейната — обади се Мариша.

Добранецки поклати глава.

— Не, оставете вашия баща да се наплаче.

Като видя широко отворените очи на двамата, добави:

— Това е вашият баща, професор Рафал Вилчур… Слава богу, възвърнал си е паметта… Хайде да се отдръпнем малко… Да го оставим да си поплаче.

Поотдалечиха се и Добранецки накратко им разказа всичко.

През това време сълзите бяха пооблекчили знахаря. Надигна се тежко от земята, но не си тръгна. Мариша изтича при него и сгуши лице в рамото му. Тя не виждаше нищо, защото сълзи замъгляваха погледа й, но чуваше топлия му глас:

— Вечен покой й дай, Господи…

Слънцето залязваше, на хоризонта небето сияеше в алено и златисто, а върху снега падаха синкави сенки, първата ласка на ранния зимен здрач.

Книга втора

Морал

Първа глава

Професор Йежи Добранецки бавно остави слушалката и без да гледа жена си, каза с привидно спокоен тон:

— В събота имаме общо събрание на Съюза на лекарите.

Нина запита, като не сваляше от него очи:

— И какво искаше пак Бернацки? Защото той се обади, нали?

— Е, дреболии. Някакви организационни комбинации — махна с ръка Добранецки.

Маската на безразличие върху лицето му не беше непроницаема за нея — твърде добре познаваше мъжа си. Нина предусещаше — ето върху главата му отново се стовари някакъв удар, пак го постигна нещастие или най-малкото пак претърпя болезнено поражение и отново се сблъска с неуспеха, който той искаше да скрие от нея.

Ах, този слаб човек, човек, който не умее да се бори, който отстъпва на друг пост след пост и когото все повече изтикват в глуха линия, в сивите редици на второразредните лекари. В този миг почти го мразеше.

— Какво искаше Бернацки? — запита тя натъртено.

Той стана и ходейки из стаята, заговори с разбиране и снизходителен тон:

— Сигурно… Те са прави… Това му се полага… А и аз ще си отпочина… Толкова години бях председател на съюза… Пък и не можем да забравяме, че Вилчур има право на някаква отплата, морална отплата за всичките си нещастия…

Нина се засмя кратко, остро. В нейните големи зелени очи блесна презрителна ирония. Гримасата на устата й, тази красива уста, от чийто образ той не можеше да се избави, дори когато работеше, очерта почти презрителен контур:

— Отплата?… Та той отдавна я получи с лихвите! Ти сигурно си сляп! Отнема ти пост след пост. Изтръгна ти ръководството на болницата, студентите, пациентите, печалбата… Отплата!

Добранецки сви вежди и каза с тон, който не търпеше противоречие:

— Той има право на всичко това. Вилчур е голям лекар, гениален хирург.

— Така, а ти кой си? Когато преди шест години се омъжих за теб, вярвах, че ти самият се смяташ за най-добрия хирург и научно светило.

Добранецки промени тона. Опря се на края на бюрото и започна ласкаво:

— Мила Нина, трябва все пак да разбереш, че има известна градация, съществува някаква йерархия, че човешките стойности и способности имат различни степени… Как можеш да ме упрекваш за това, че съм достатъчно самокритичен, за да преценя, че отстъпвам на Вилчур и че трябва да му отстъпвам по много съображения… А впрочем…

— Впрочем — поде неговата дума тя, — няма за какво повече да говорим. Много добре знаеш какво е мнението ми по тия въпроси. Ако ти липсва амбиция и воля за победа, аз ги имам дори в излишък. Няма да се примиря с ролята на съпруга на някаква си жалка нула. И те предупреждавам — ако се стигне дотам, че в края на краищата бъдеш принуден да практикуваш в някаква си провинциална дупка, аз няма да замина с теб.

— Нина, не преувеличавай!

— О, защото всъщност такъв ще бъде краят. Да не мислиш, че не знам? Сега вече Вилчур поддържа доцент Бернацки. Ще те изтикат до самото дъно! Аз нямам с какво да откупя коженото си палто от кожухаря! Теб това ни най-малко не те засяга, разбира се, но аз няма да търпя. Не съм създадена да бъда жена на някаква си мижитурка. И те предупреждавам…

Не довърши, но в гласа й прекомерно ясно звънна заплаха.

Професор Добранецки тихо каза:

— Не ме обичаш, Нина, никога не си ме обичала…

Тя тръсна глава.

— Лъжеш се. Но само един истински мъж може да бъде обичан. Истински значи борбен, побеждаващ мъж, чиято саможертва за съпругата не познава граници.

— Нина — обади се той с упрек в гласа. — Нима не правя всичко, което е в моите възможности?

— Нищо не правиш. Ние ставаме все по-бедни, все по-малко се съобразяват с нас, изтласкани сме в сянка. А аз не съм създадена да живея в сянка и помни, че съм те предупредила!

Стана и се отправи към вратата. Когато ръката й беше вече на бравата, той извика:

— Нина!

Тя извърна глава. В очите й, които преди миг още пламтяха от гняв, забеляза пронизващ студ. Попита:

— Какво още имаш да казваш?

— Какво искаш от мен?… Как да постъпя?…

— Как?… — пристъпи три крачки към него и каза отчетливо: — Унищожи го! Отстрани го от пътя си. Бъди безогледен като него и ще успееш да запазиш положението си!

Млъкна за миг и добави:

— И мен… Ако държиш на това.

Когато остана сам, тежко се отпусна на креслото и се замисли. Нина никога не хвърляше думите си на вятъра. А той много добре си даваше сметка, че я обича, че без нея животът ще изгуби целия си чар и целия си смисъл. Когато преди шест години поиска ръката й, не можеше да се смята, че моли за нейното благоволение. Наистина той беше доста по-възрастен от нея, но беше в зенита на своя успех, на своята известност, е, да — и на славата си. А и на здравето.

Последните три години му се отразиха фатално и в това отношение. Професионалните и финансовите му неуспехи разклатиха нервната му система. Наистина той криеше от Нина все по-често повтарящите се кризи на черния дроб, но не можеше да скрие последиците от тях. Пълнееше все повече и повече, спеше зле, на подпухналото му лице под очите се отпуснаха зеленикави торбички.

Нина не се и досещаше дори колко тежко преживява своите поражения. Обвиняваше го, че няма амбиция, него, който през целия си живот се ръководеше именно от амбиция и чиято амбиция го беше издигнала на върха.

Упадъкът започна от онзи фатален ден, когато бе намерил, когато той самият бе открил изчезналия професор Рафал Вилчур. Колко добре си спомняше този ден. Мрачната съдебна зала и на подсъдимата скамейка брадат селянин с износени селски дрехи, знахар, селски знахар от далечните погранични краища, когото съдеха за непозволено упражняване на лекарска практика, за операции, които правел с примитивни, ръждясали шлосерски инструменти, за операции, спасили живота на много бедни селяни в едно изостанало село.

Знахар.

Професор Йежи Добранецки пръв и единствен позна в него своя някогашен шеф и учител, професор Рафал Вилчур, след чието изчезване в продължение на петнадесетина години постепенно, но непрекъснато завоюваше и заемаше неговите постове, положението му в науката, в практиката и в живота.

Нима тогава той имаше право да премълчи своето откритие, нима трябваше да осъди Вилчур да продължи да вегетира в мизерия, без да съзнава кой е, как се казва, какви са титлите и произходът му?… Днес професор Добранецки не искаше да размишлява по този въпрос. Знаеше едно: онзи паметен ден преди три години стана проклятието на неговия живот.

Рафал Вилчур лесно се излекува от дългогодишната амнезия. Паметта си възвърна бързо, така както я бе изгубил някога, а заедно с паметта си възвърна всичко, което беше неговият свят преди трагичния нещастен случай. Върна се в своята катедра; след това Добранецки получи друга — второстепенна; Вилчур оглави болницата и университетската хирургична клиника, а фактът, че бяха го открили, нашумя и още повече пришпори неговата слава. Слава, пари, почести.

Ето и днес отново поискаха от Добранецки доброволно да отстъпи поста председател на Съюза на лекарите и да предложи кандидатурата на Вилчур, която без съмнение щеше да бъде приета с акламации. Да, те всички смятаха, че така е напълно нормално. Те, тоест колегите, пациентите, студентите по медицина. За всички тях беше очевидно, че челното място се полага Вилчур. Та нали и той самият, Йежи Добранецки, преди малко бе казал на жена си, че и той признава това.

Но не беше вярно.

Всичко него се бунтуваше против реалната действителност, против необходимостта непрекъснато да се отказва от завоюваните позиции. Колкото повече го натискаха към равнището на неуспеха, толкова по-гъвкаво и по-мощно се надигаше у него гневът, растеше отчаянието, растеше омраза. И затова се страхуваше да разговаря с Нина по този въпрос. Страхуваше се да не би от неговата страстна и невъздържана натура да хвръкне искра, която да взриви наслоените у него пластове бунт.

А те все повече се трупаха. Днес Нина за първи път му каза ясно, безпощадно, че няма с какво да откупи запазеното кожено палто. Наистина тя имаше много и отлично можеше да мине и без него, но въпреки това почувства думите й като плесница. Та нали той се гордееше, че никога нищо не й отказваше, че я отрупваше със скъпи подаръци, че за нея бе купил този малък дворец във Фраскати, че заради нея държеше многобройна прислуга, имаше луксозни коли, за нея даваше великолепни приеми. Може би не само заради нея, може би и заради себе си, но сред това охолство изпитваше най-голямо удоволствие, когато в очите й откриваше онзи познат блясък на гордост — гордост от властта, гордост от първенството, които постът и славата на нейния съпруг й осигуряваха в обществото.

Нина… Да я загуби… За Добранецки това бе немислимо, а знаеше, че ако не стане някакво чудо, катастрофата е неизбежна. От три години доходите му пресъхваха, затова пък никога не можеше да се реши да снижи равнището на своя дом. Ако липсата на пари го караше да се ограничава, ограничаваше своите разходи, стараейки се да скрие от жена си. Работеше все повече и повече, поемаше все повече операции, не изпускаше и дребните хонорари, които му капеха от почти бедни пациенти, често на изплащане дори. В същото време дълговете му растяха, за ипотеката на малкия дворец трябваше да сключи заем, но нямаше с какво да плаща процентите.

„Е, хайде, стига вече — мислеше той мрачно. — Бих могъл да се примиря и дори да се пренеса в някакво по-скромно жилище, ако Нина можеше да преживее това без драми.“

Самият Добранецки страдаше повече от загубата на своето високо обществено положение, което, както на него му се струваше, бе завоювал завинаги по време на отсъствието на Вилчур.

Съвсем скоро — вчера, бе преживял ново унижение. На лекцията му не дойде нито един студент. Той бе избягал от аулата, сякаш от празните стени го гонеха ехидни погледи. Всичко свърши с криза на черния дроб, а после през целия ден имаше шум в ушите, от прекалено големите дози беладона. Не беше далеч от мисълта за самоубийство. За щастие този ден той имаше няколко леки и прости операции, които не изискваха особено съсредоточаване и инвенция, и минаха напълно успешно:

— Унищожи го…

Така беше казала Нина. Той се засмя кратко, с тъжна усмивка. Та как можеше да унищожи Вилчур!… Да дърпа по коридорите на университета студентите за дрехите, за да ги привлече на своите лекции, или да си отмъщава на младите лекари, които предпочитаха да асистират на операциите в клиниката на Вилчур; или пък да му отнема богатите пациенти, защото нали и тук конкуренцията беше безрезултатна, макар и всички да знаеха, че Добранецки взима много по-малко за операциите и — какъв срам! — изпада дотам, че прави отстъпки в цената.

Погледна си часовника. Наближаваше пет. Днес беше приемният ден на Нина. Скоро гостите ще започнат да пристигат. Все по-малко гости. Техният салон ставаше за пациентите им все по-безинтересен. По-многолюдно беше само когато предварително се разчуеше, че ще дойде професор Вилчур.

— Унищожи го — бе казала Нина.

Да се унищожи Вилчур, означаваше да се унищожи славата му, означаваше да се унищожи вярата на пациентите в безпогрешността на неговата диагноза и неговата точна ръка.

Стана и започна да ходи из стаята. Имаше и други начини. Друг начин — мравешки, или по-скоро къртовски, да подрива, бавно да подкопава вярата във Вилчур, като използва слабостите, които допускаше той след периода на амнезия. Но Добранецки се отвращаваше от такива средства за борба. Знаеше, че от знахарската практика Вилчур беше запазил едно особено влечение към разни билки и мехлеми със съмнителни качества. Знаеше обаче, че тези примитивни средства не бяха вредни за болните и не одобряваше поведението на Нина, която използваше всички начини, за да осмее тези знахарски методи, и цялото си обаяние, за да зарази със своя присмех разни млади лекари, които ги посещаваха.

Агитацията против Вилчур, която тя правеше по този начин, все пак даваше някакъв, макар и незначителен резултат. По болниците и клиниките започнаха да се разнасят многобройни анекдоти, в които, когато достигаха до него, Добранецки откриваше злобното остроумие на жена си. Най-младият лекарски кадър с присъщото на възрастта си предубеждение към всичко, което не лъхаше на съвременност, охотно подхващаше този ироничен мотив, та, накърнявайки престижа на признатия авторитет, да издигне своя собствен. Понякога се случваше именно някои от тях да разубеждават категорично пациентите си да канят Вилчур за консулт, но тези случаи бяха редки.

Преди две-три седмици няколко варшавски вестника бяха отпечатали бележки и фейлетончета, в които бе използван анекдотичният материал. Наистина името на Вилчур не се споменаваше, но и така всички ясно можеха да се досетят за кого става дума. Добранецки подозираше също, и не без основание, че Нина е автор на всичко това. Внезапният й интерес към журналистическите среди не можа да убегне от вниманието му.

Цялата акция на Нина будеше у него отвращение. Будеше и тъжната увереност в безсилието на тези съмнителни средства в борбата за съществуване.

— Унищожи го — бе казала тя, — ако държиш на мен…

Добранецки прехапа устни и се спря до прозореца. През голите клони на есенните дървета просветваха наситените бели светлини на лампите, все по-ярки в гъстеещия мрак. Далечният град мърмореше еднообразно и шумно. Наблизо върху мокрия паваж изсвистяха гуми и пред входа на техния малък дворец спря кола.

Първите гости. Трябваше да се преоблече.

Втора глава

За момент професор Вилчур замълча. Очите му бавно оглеждаха претъпканата аула. Цареше пълна тишина. Чувствуваше как в тази аудитория всяка негова дума улучва право в сърцата и как всяко сърце живо откликва.

— Защото лекарското призвание — отново се разнесе гласът му — е плод на огромната, на върховната любов, любовта към ближния, която бог е посял в нашите пресъхнали сърца. Призванието на лекаря — това е вярата в братството, това е най-висшият израз на човешка солидарност. И когато отидете сред хората, за да изпълните своята мисия, помнете преди всичко едно — обичайте.

Миг още остана неподвижен и мълчалив, после се усмихна, леко сведе глава и излезе от аулата със своята бавна гъвкава походка.

След лекция — колко пъти, колко — стотици пъти, беше преминавал по широкия коридор, следван от шумната вълна на врявата, избухнала, след като той излезеше. Днес обаче тази лекция беше необикновена и пред студентите си професор Вилчур бе говорил за необикновени неща. А и самият той беше в необикновено настроение.

През последните седмици до него достигаха все по-странни и все по-болезнени новини. В началото те толкова много го изненадаха, че той не можа да се ориентира. Сториха му се нещо случайно, неразбираемо, почти абсурдно. Не защото го засягаха него лично. Ако подобни неща се говореха за професор Добранецки, доктор Ранцевич, Бернацки или дори за младия Колски, това щеше да го разтърси също толкова силно.

До този ден той не искаше и не можеше да повярва, че кампанията от клевети против него беше организирана акция и идваше от един и същи източник. Не вярваше, та нали нямаше врагове. Не мислеше зло на никого, на никого не беше сторил нищо лошо. През целия си живот беше верен на принципите, с които бе завършил лекцията си днес.

— Това е невъзможно — повтаряше си той, вървейки по светлия коридор.

Едва пред вратата на деканата погледна часовника. Единадесет. За свое учудване в първата стая — на секретариата, Вилчур видя няколко непознати. Станаха, когато той влезе. Секретарят обясни:

— Господата са журналисти, господин професор, и ви молят за интервю.

Вилчур се усмихна.

— Малко ли ви беше досега? Мислех, че след три години най-сетне сте успели вече да задоволите любопитството на вашите читатели. С моята личност и с моята одисея ще ги отегчите.

— Не, господин професоре — обади се един журналист. — Този път става дума за вашия нов пациент.

— За пациент? За кой пациент?

— За Леон Донат.

Вилчур разпери ръце.

— Какво мога да ви кажа… Нищо особено. Доколкото знам, според сведенията на моите колеги от Милано, операцията ще бъде лека и няма опасност от каквито и да било, дори незначителни усложнения.

— Господин професоре, все пак това е операция на гърлото, на гърло, което носи няколко милиона злоти годишно. Е, и Донат е популярен. Вие, господин професоре, разбирате, че днес тази операция е най-интересното събитие не само във Варшава, но и в цяла Европа, пък и в целия свят. Ако пожелаете да ни кажете нещичко — то така или иначе ще си е сензация.

— Е, добре — съгласи се Вилчур. — Аз обаче трябва да отида в болницата и по пътя съм на ваше разположение за всякакви информации.

Голямата черна лимузина на професора чакаше долу. Настаниха се в нея и докато колата се придвижваше по задръстените улици, журналистите усърдно записваха в бележниците си сведенията на Вилчур.

Поради огромното бреме от задължения той едва сега осъзна, че всъщност днес милионите почитатели на великия певец ще вперят очи в неговата болница. Доктор Луця Канска още предишния ден му казваше, че целият полски печат със задоволство отбелязва вестта за становището на Донат, който решил да повери операцията на своето гърло именно на него, на професор Вилчур, тъй като не се доверявал на италианските, американските и немските хирурзи и затова предприел далечното пътуване до Варшава.

Въпреки че от диагнозата и рентгеновите снимки ставаше ясно, че операцията всъщност ще бъде лека и несложна, Вилчур не се учудваше на опасенията на певеца, за когото гласът беше основа на неговото съществуване. А едно малко трепване на ръката на хирурга по време на операцията щеше да го лиши от славата и от колосалните доходи.

След като дойде в клиниката, Вилчур забеляза, че и тук възбудата е голяма. Преди всичко пред главния вход се беше събрала огромна тълпа, която чакаше певецът да дойде. Във фоайето и по коридорите цареше голямо раздвижване. Вилчур се сбогува с журналистите и пътьом към своя кабинет се отби в кабинета на дежурния интернист. Завари сестрата и запита:

— Кой е дежурен днес?

— Доктор Колски, г-н професоре.

Той кимна:

— Добре.

В кабинета си завари професор Добранецки да дискутира с младия Колски. И двамата бяха развълнувани от разговора, но когато Вилчур влезе, те млъкнаха. Поздравиха го мълчаливо, след това Колски с кратки и делови изречения му докладва за състоянието на няколко пациента и приключи:

— Господин професоре, днес трябваше да прегледате инженер Лигнис вие самия. Госпожа Ласковска и господин Жимски също помолиха да ги видите лично. Това е всичко на третия етаж. Нещастникът, който докараха снощи със счупен таз, призори получи вътрешен кръвоизлив и агонизира. Като че ли нищо вече не може да му помогне.

— Благодаря ви, колега — отговори Вилчур и добави, поглеждайки часовника си: — Трябва преди всичко да прогледам гърлото на Донат. Готова ли е малката операционна?

— Да, господин професоре.

— Вие, колега, ще заемете голямата за цели четири часа, нали? — обърна се Вилчур към Добранецки. — Ще се радвам, ако успеете да го спасите.

Добранецки сви рамене.

— Напълно безнадеждна работа. Шансът е едно на сто.

Докато Вилчур си слагаше престилката, под прозорците се разнасяха все по-високи и по-високи викове. Лекарите си разменяха усмивки. Разбраха се без думи. Колски обаче забеляза:

— Хората все пак ценят повече изкуството, отколкото здравето. На никого от нас нямаше да направят такива овации.

— Колега, вие забравяте професор Вилчур и неговата популярност — леко подхвърли Добранецки.

— Популярността я дължа не на това, че съм лекар, а на това, че бях пациент — отговори Вилчур и излезе от кабинета. Веднага след него излезе Колски.

Добранецки тежко се отпусна на креслото. Лицето му застина съсредоточено. След миг натисна звънеца. Влезе сестрата.

— В коя стая е настанен Донат? — кратко попита той.

— В четиринадесета, господин професоре.

— Моята операция е в един?… Моля ви, погрижете се да съобщят на доктор Бернацки. Благодаря, свободна сте.

Когато излезе, той стана и погледна часовника си. Изчака половин час и също после излезе. Широка мраморна стълба водеше към първия етаж. Номер четиринадесет беше точно до нея. Той почука и влезе. Донат се преобличаше с помощта на една сестра. Като видя Добранецки, весело се обади:

— А, професоре! Много се радвам, че ви виждам. Днес ще ме касапите.

— Добър ден, маестро. Изглеждате чудесно — задържа той ръката на певеца, — но защо говорите в множествено число? Нали изрично пожелахте да ви оперира Вилчур. Нямате доверие, скъпи маестро, в своя някогашен лекар.

— Имам ви пълно доверие, професоре — пресилено се засмя Донат.

— Да оставим това настрана — отговори Добранецки с непринуден тон. — Разкажете ми какво става с вас — разбира се, не за вашите успехи като артист, защото с тях са изпълнени всички вестници, а за личните ви историйки. Все така ли неудържимо жънете любовни успехи?

Донат искрено се разсмя.

— Ах, никога няма да се наситя на това! — Очите му светнаха.

— Все пак трябва повече да щадите сърцата на жените, а и своето собствено сърце в пряк и в преносен смисъл — започна да се шегува Добранецки.

Той казваше това не без основание. Донат, въпреки цъфтящия си външен вид, почти атлетическото си телосложение и страстния си темперамент, още на млади години не се отличаваше с особено крепко сърце. По онова време майката на Донат често се съветваше с Добранецки за сина си, тъй като бяха много близки.

На вратата се почука тъкмо когато Донат оживено разказваше някакво свое ново приключение. Беше доктор Канска. Според правилника трябваше да прегледа пациента преди операцията. Но когато завари професора и вече подготвения за операцията пациент, тя се спря на прага.

Мен ли търсите? — запита Добранецки. — Да, много добре, че се обаждате. Колежке, бъдете така добра да прегледате моето старче. Вие го знаете, стая 62. След малко отива на операционната маса. Няколко инжекции за укрепване по ваша преценка, няма да са излишни. Благодаря ви, побързайте моля.

Доктор Луця искаше да попита нещо, но Добранецки вече беше се обърнал към Донат и казваше:

— И после какво, маестро?

— Много красиво момиче — полюбопитствува Донат. Лекарка ли е?

— Да, това е нашата млада интернистка — обясни Добранецки.

След няколко минути се появи доктор Колски с един фелдшер.

— Маестро, време е вече за операционната.

Операцията започна точно в определения час.

Този вид операции не бяха нито от тежките, нито от трудните. За по-сигурно обаче на Донат му направиха пълна упойка — заради гласа на пациента местна упойка не се препоръчваше.

На операцията присъствуваха доктор Янушевски и доктор Колски. Силната светлина на операционната лампа се отразяваше от рефлектора и многократно засилена, осветяваше гърлото на пациента. От дясната страна, зад жлезата, имаше израстък с форма на разполовен лешник, малко по-тъмен от заобикалящата го лигавица. Засега той не застрашаваше гласа на Донат, а не можеше да застрашава и здравето му, тъй като беше доброкачествен тумор. Все пак напоследък непрекъснато нарастваше и беше добре да бъде отстранен за по-голяма сигурност. Според предвижданията на професор Вилчур цялата операция не трябваше да отнеме повече от двадесет и пет до тридесет минути.

В тихата операционна електрическият часовник отмерваше такта на секундите с неизменна точност. Тъкмо когато голямата стрелка доближаваше единадесетата минута, доктор Колски, който следеше пулса на пациента, бързо се обърна към застаналата зад него сестра и нетърпеливо даде знак с ръка.

От думи нямаше нужда.

Сръчните пръсти на сестрата вече напълниха спринцовката и след миг иглата потъна под кожата на пациента. Изминаха две дълги минути и трябваше да се бие втора инжекция.

На осемнадесетата минута професор Вилчур трябваше да прекрати операцията.

Шумът на бързи стъпки изпълни залата. Количката с кислородния апарат. Изкуствено дишане. Отново инжекции.

На двадесет и петата минута пациентът беше мъртъв.

Причината за смъртта не се нуждаеше от каквото и да било изясняване. За всички беше ясно едно: сърцето на оперирания не бе понесло наркозата. Професор Вилчур свали ръкавиците и маската, лицето му застина в някакъв каменен израз. Нямаше в какво да се упреква и все пак смъртен случай в неговата болница по време на операция, при това толкова лека, която правеше самият той, беше удар за него.

В този миг Вилчур все още не си задаваше въпроса какво ще бъде ехото от този трагичен нещастен случай, до какви последствия ще доведе. За него лично беше страшен фактът, че в болницата, която той ръководеше, поради някаква необяснима немарливост, поради нечия грешка или недобросъвестност беше умрял човек, които само преди половин час, усмихнат и изпълнен е доверие, му беше поверил здравето и живота си.

В погледите на колегите и персонала той откри отражение на своите мисли. Безмълвно излезе. В предоперационната сваляше престилката си бавно — сякаш бе смазан от огромна умора.

Когато отиде в кабинета си, завари почти целия висш персонал на болницата: доктор Ранцевич, доцент Бернацки, чийто нервен тик се беше възобновил, Добранецки мълчаливо пушеше цигара, Колски — блед с мрачно лице, Жука, доктор Луця Канска и още няколко души. Владееше дълбоко мълчание. Професор Вилчур се приближи до прозореца и след известно време запита, без да ги гледа:

— Кой от колегите интернисти беше дежурен днес?

След кратката пауза се обади треперливият и тих глас на доктор Канска:

— Аз, господин професоре.

— Вие? — сякаш леко учуден попита Вилчур. — Прегледахте ли го преди операцията.

Сега той се обърна и я погледна с упрек. Именно тя, към която изпитваше най-голяма симпатия, на която вярваше най-много, за която предвиждаше прекрасно бъдеще, тъй като беше млада лекарка, именно тя беше допуснала тази страшна немарливост?…

— Забравихте ли да го прегледате?

Доктор Луця поклати глава.

— Не съм забравила, господин професоре, но когато отидох в стаята му, заварих там професор Добранецки. Г-н професор Добранецки ми нареди да прегледам друг пациент и аз помислих, че той вече е прегледал Донат. Така разбрах, с такова впечатление останах.

Очите на всички присъствуващи се обърнаха към Добранецки, който почервеня и леко сви рамене.

— Вие, колега, прегледахте ли го? — запита Вилчур.

В погледа на Добранецки блесна гняв.

— Аз? От къде на къде. Нали това е задължение на дежурния интернист? — Високомерно вдигнатата глава и изопнатите черти на лицето му изразяваха възмущение.

— Струваше ми се — започна доктор Луця със сълзи в гласа — останах с впечатление…

— И какво от това? — иронично попита Добранецки. — Вие винаги ли си изпълнявате задълженията, задълженията, от които зависи животът на пациента, само тогава, когато нищо не ви се струва, само тогава, когато не оставате с някакво си там впечатление?

Доктор Луця Канска прехапа устни, за да не избухне в плач. В тишината се разнесе възбуденият глас на доктор Колски.

— Срещнах колежката в коридора и тя ми каза, че вие, господин професоре, сте го направили, че вие и Донат лично се познавате.

Добранецки сви вежди.

— Именно, отидох при него като при стар познат, за да си поговорим. Разбира се, аз щях да му прегледам сърцето, ако ми беше дошло наум, че вие, госпожице, ще пренебрегнете своите задължения толкова лекомислено.

По лицето на Луця се стичаха сълзи. Когато заговори, устните й трепереха:

— Не съм пренебрегнала. Бях убедена, че… Не мога да се закълна, но съм почти сигурна, че ми дадохте да разбера, че вие сам ще се заемете, защото аз никога…

Последните думи се размиха и се удавиха в ридание.

— Ако тук има някой виновен — избухна Колски, — във всеки случай това не е госпожица Канска.

Лицето на професор Добранецки се покри с тъмночервени петна. Дръпна се крачка назад и започна да вика:

— А, значи така? Такива методи имаме тук? Виждам, че тук се кове някаква интрига против мен! На мен искате да стоварите вашите простъпки! Може би аз трябва да отговарям за отсъствието на дисциплина в болницата, за безотговорността на някои привилегировани личности от персонала, така ли? Това щеше да е възмутително, ако не беше абсурд, и то толкова явен абсурд. А, не, драги дами и господа! Аз не се страхувам от интригите и лъжата. Не се боя от отговорността, когато аз именно нося отговорност, но сега, когато вие ме принуждавате, нямам намерение да крия повече това, което мисля. Да, ще кажа открито. Години наред ръководех тази болница и тогава подобни инциденти бяха изключени. При мен имаше абсолютна дисциплина, при мен никой не се ползуваше със специално благоволение, при мен всеки беше длъжен да носи цялата отговорност за всички свои задължения, определени точно. Заради това може би ме смятаха за прекалено суров, взискателен, безогледен ръководител, но в замяна по мое време не си играеха с живота на хората. Ето — Донат е жертва на реда, който господствува сега. Този ред уби Донат и, бог ми е свидетел, аз не съм отговорен за това!

Не само изречените думи, но и цялата осанка, погледът и изразът върху лицето на Добранецки, сякаш излъчваха обвинение, обвинение срещу всички събрани.

В тишината се разнесе гласът на професор Вилчур:

— Колега, моля за малко повече спокойствие и да не се раздават присъди. Никой не прави интрига против вас, никой не поставя вашите заслуги под съмнение, никой не стоварва вината върху вас. За всичко, което става в болницата, отговарям аз, аз ще поема отговорността.

— Именно! И аз така мисля.

С вестта, че Донат е починал на операционната маса, в болницата се възцари настроение на потиснатост. Разбира се, тази вест бързо се разнесе из града и за по-малко от час преддверието се изпълни с журналисти и фотографи от различни редакции.

Смъртта на Леон Донат, тенора, който беше на върха на славата си, не можеше да не направи потресаващо впечатление в целия свят. Понеже смъртта бе настъпила при толкова необикновени обстоятелства, този инцидент придобиваше облика на голяма сензация. Писалките на репортьорите работеха сръчно и обобщаваха откъслечните сведения на лекарите, сестрите и санитарите дори. Само професор Вилчур отказваше да приеме когото и да било, заявявайки, че няма какво да каже. Затова пък заместникът му професор Добранецки с готовност даде интервю.

В интервюто той напълно лоялно подчерта своето уважение и признание към професор Вилчур като към отличен хирург и добави, че направената от него операция никога не би могла и нямаше да завърши със смъртен случай, ако не бяха някои недоглеждания в организацията на работата в болницата. Отбеляза между другото и това, че по-рано никога не се е случвало нещо подобно — нито когато болницата е била ръководена от младия тогава професор Вилчур, все още необременен от своите преживявания, нито когато той самият, професор Добранецки, е бил директор.

— Господа, искам добре да разберете — казваше той. — Ръководството на болница от такъв тип изисква огромни усилия, неизчерпаема енергия, непохабена от трагични преживявания гъвкавост. Всеки от нас, лекарите, си дава сметка или най-малкото е длъжен да си дава сметка, че носи голяма отговорност за живота на поверените ни пациенти, че може да изпълнява своята възвишена мисия само тогава, когато е уверен в пълноценността на своите духовни и интелектуални сили, които с годините все пак се изчерпват, дори когато животът протича нормално. Ето защо решително и изцяло съм на страната на професор Вилчур и мисля, че имам право да искам в неговия случай да бъде проявено разбиране. Господа, вашите читатели добре знаят какви тежки преживявания откъснаха професор Вилчур дълги години от нормалния начин на живот. Моля да ми вярвате, че десетина години амнезия, загуба на паметта и вегетиране в страшните условия на мизерия след премеждието не е възможно да не оставят следа върху психиката, умствените способности и волята на човека. Достоен за възхищение е самият факт, че професор Вилчур даде такова великолепно доказателство за сила и жизненост на духа, че след толкова години успя да премине от знахарската практика, от най-примитивните начини на лечение към ръководството на такава голяма болница, в която и най-младият, и най-енергичният човек може да се уплаши от извънредно комплицираните проблеми на организацията, изискваща постоянна бдителност и непрекъснат контрол. Господа, настоятелно ви моля да подчертаете моето голямо уважение към професор Вилчур, който все още е на своя пост на тези години, когато всеки друг лекар, чийто живот е протекъл нормално и спокойно, търси вече отдих.

Докато се сбогуваше с журналистите, професор Добранецки постави едно условие за публикуването на своето интервю, а именно — да бъде отпечатано максимално точно.

— Разбира се, аз нямам и не мога и да имам влияние върху вида и смисъла на коментарите, с които вие, уважаеми господа, ще представите интервюто и случая. Не бих искал все пак, който и да е читател да остане с погрешно впечатление за моето отношение по този въпрос поради изопачаване на казаните от мен думи.

Следобед в пет часа по улиците на Варшава се появиха извънредни издания, които разнесоха новината за смъртта на известния тенор. Чуждите кореспонденти изпратиха дълги телеграми, телефонните линии с Берлин, Виена, Париж дълго време бяха заети.

В града не се говореше за нищо друго. В извънредните издания се даваха единствено голите факти, но самите заглавия вече съдържаха осъждане.

„Големият певец Леон Донат умря под ножа на професор Вилчур“

„Операция без предварително изследване на сърцето“

„Жертва на наказуема немарливост в болницата на професор Вилчур“

Варшава кипеше. Пред сградата на болницата се беше струпала тълпа от няколко хиляди поклонници на починалия певец. От тоя мравуняк хора от време на време се разнасяха високи провиквания по адрес на професор Вилчур и на лекарите изобщо. За малко не набиха доктор Жука, докато излизаше от болницата, а полицията с усилие успяваше да разпръсква тълпата, за да направи път на колата на бърза помощ, която караше някакъв пациент.

В болницата царуваше погребално настроение. Изглежда, само професор Вилчур продължаваше своята работа като всеки друг ден, сякаш не забелязваше изражението върху лицата на своите подчинени, нито пък тяхната изнервеност, сякаш не знаеше за вълнението в града, като че ли не чуваше шумната тълпа под прозорците.

Тъкмо свършваше вечерната визитация и слизаше на долния етаж, когато докараха новия пациент. Доктор Колски асистираше на професора и искаше да се заеме с него, но Вилчур сам се приближи до лекаря от бърза помощ, за да приеме пациента. Двама санитари се отправиха към приемното отделение с носилката, от която се разнесоха тихи стенания, капки черна кръв отбелязваха пътя.

— Какъв е случаят? — попита професор Вилчур.

Лекарят от бърза помощ обясни: сбиване с ножове, безнадеждно състояние, няколко дълбоки рани в гръдния кош и в корема. Само една спешна операция може да помогне. Точно затова го е докарал тук, защото било най-близо.

— Моля, веднага на операционната маса — каза Вилчур на Колски.

Колски се спря за миг.

— Доктор Ранцевич ли да го оперира?

— Не, аз самият ще се заема с него — отговори Вилчур.

Колски изтича, за да се разпореди, след това проследи как разсъблякоха парцаливия ранен. Беше някакъв скитник с отдавна небръснато лице, сега всъщност насечено от няколко недълбоки, но кървящи рани. Догаряше. Неравното дишане, примесено с дъх на алкохол, почти секна.

Операционната беше готова. Дойде доктор Луця, бяла като платно, със зачервени от продължителен плач очи.

— Вървете си вкъщи — обади се Колски умолително. — Аз ще се погрижа за всичко. А тук дори няма защо да се преглежда. Не зная дали ще успеят да го докарат жив в операционната.

Дойде професор Вилчур. Наведе се над пациента, изправи се, разтри с ръка очи.

— Кой е? Аз познавам този човек. Сигурно съм го виждал някъде.

— От бърза помощ дадоха само името и презимето му — поясни Колски. — Казва се Циприан Йемьол.

— Йемьол? — повтори професорът. — Откъде ли го познавам?

На прага се появи санитар и каза, че всичко е готово. След като свалиха временните превръзки, се оказа, че раните не са нито толкова дълбоки, нито толкова страшни, както ги бе описал лекарят от бърза помощ. Само една от тях беше много опасна. Острието на ножа беше пронизало коремната мускулатура и беше проникнало в стомаха. Белите дробове не бяха засегнати, затова пък значителният кръвоизлив, който беше траял дълго, представляваше истинска опасност.

— Втори труп в продължение на един и същ ден в тая операционна — прошепна на доктор Колски една от сестрите. — Защо професорът сам прави тази операция?

Колски не отговори. В това време професор Вилчур със своите големи и груби ръце зашиваше рана след рана с учудваща сръчност. Но мисълта му продължаваше да работи, като че ли търсеше в паметта си образа на този човек.

— Йемьол — повтаряше си наум. — Циприан Йемьол. Сигурен съм напълно, че го познавам.

Операцията свърши. Пациентът бе отнесен жив от операционната маса. Искрицата живот, която тлееше в него, можеше както бързо да угасне, така и отново да пламне. Настаниха го на четвъртия етаж — в отделението за пациенти, които се оперират безплатно. Професор Вилчур пък трябваше от операционната да отиде право в канцеларията, където го чакаха полицейският комисар и съдия-следователят.

Под натиска на общественото мнение властите трябваше основно да разследват смъртния случай с Донат. Професор Вилчур беше информиран, че показанията на всички по-важни лица, които имаха значение за случая, са вече в следствените документи, а съдия-следователят му обясни, че тежестта на обвинението пада върху доктор Луця Канска, която впрочем не бе отрекла своята вина по време на разследването. Този факт се потвърждаваше и от показанията на професор Добранецки, той обаче приписваше вината на установилото се в болницата организационно безредие.

Професор Вилчур трябваше да положи големи усилия и да приведе много аргументи, за да ги убеди, че доктор Канска не носи никаква отговорност, че към Добранецки също не може да бъде отправено каквото и да било обвинение. Всичко се дължи на недоразумение и само на недоразумение. Не може да се говори за злонамереност на когото и да било, но недоразумения от този тип наистина не трябва да стават в болницата и Добранецки с право приписва вината за смъртта на Донат на лошата организация.

— Аз пък отговарям за организацията тук — завърши професор Вилчур — и аз съм единственият виновник.

— Разбира се, господин професоре — каза съдия-следователят, слагайки книжата в чантата, — и дума не може да става за някакъв наказателен процес. За всеки случай трябва все пак да сте подготвен за всичко — семейството на покойния Леон Донат или пък застрахователното дружество, в което починалият е бил осигурен, могат да имат сериозни претенции от финансов характер. Съветвам ви, господин професоре, веднага да потърсите мнението на вашия адвокат по тези въпроси.

— Благодаря ви, господин съдия — каза Вилчур.

Когато Вилчур излезе от болницата, беше десет часът. Долу видя Луця, която го чакаше. Видът й го развълнува. Мина му през ума, че тази нещастна девойка, отчаяна и съсипана от събитията, сред които неволно се озова, може да извърши някаква лудост.

Той се усмихна и я хвана под ръка.

— Е, скъпа госпожице, твърдост, повече твърдост. Не трябва толкова да се тревожите. Никой не може да бъде напълно сигурен, че е абсолютно безпогрешен във всичките си постъпки. Станалото станало, трябва да се съжалява за това, трябва отсега нататък да се удвои вниманието, но не бива да се изпада в депресия.

Луця тръсна глава.

— Не, господин професоре. Това не е депресия, а отчаяние при мисълта, че вие, професоре, може наистина да сте убеден, че аз съм нехайна. Всички обстоятелства се струпаха против мен. Толкова бих искала вие да ми позволите да ви обясня…

Вилчур силно стисна ръката й.

— Но скъпа, госпожице Канска…

— Не, не, господин професоре — прекъсна го тя. — Обективно погледнато, заслужавам порицание и знам, че вие не можете от сега нататък да работите с мен. Да се излагате на риска да работя при вас. Готова съм на всичко. Става дума само за едно — вие да ми повярвате, вие да не се съмнявате. Моята вина не е нито нехайство, нито дори лекомислие! Може би само едно предоверяване в добрата воля и лоялността на професор Добранецки… Ще понеса всички последствия. Дори и да ми отнемат правото на практика. Така да бъде! Но повярвайте ми!…

— Но аз вярвам, вярвам, скъпа госпожице — уверяваше я Вилчур. — Можете да бъдете спокойна, никой нищо няма да ви отнеме, ще останете в болницата както преди и моето доверие няма ни най-малко да намалее.

Известно време вървяха мълчаливо и Вилчур се обади с един необикновено суров за него тон:

— Вие сте млада, много млада и затова ще ви простя единственото истинско провинение, което имате. Което извършихте сега. Ще се постарая да забравя, че вие, макар и за миг можахте да се усъмните в добронамереността на професор Добранецки, в добронамереността на който и да е лекар. Лекарят може да се излъже, но на този свят няма лекар, чувате ли, госпожице, няма такъв лекар, който би могъл по каквито и да било причини да стигне дотам, че да изложи пациента на смъртна опасност. Вие като лекарка сте длъжна да разберете. Вие сте длъжна да вярвате в това. От мига, в който престанем да вярваме в това — трябва да не бъдем повече лекари.

Луця се обади с тон на обяснение:

— Аз, господин професоре, исках само да отбележа, че професор Добранецки…

— Да не говорим повече — прекъсна я той категорично. — Опазил ви бог от каквито и да било откровения пред когото и да било. Но да оставим всичко това. Вижте, моля ви, колко красива е нощта. Колко звезди!

Той се наведе към нея с усмивка:

— Обичам есента. Обичам я. А вие?

Трета глава

Съдържанието на сутрешните вестници накара Нина Добранецка да пламне. Тя нареди да й донесат всичките и сред тях нямаше нито един, който да не помества интервюто с нейния съпруг. Почти всичките поместваха и остри коментари, които заклеймяваха достойното за наказание нехайство в една болница, години наред прочута със своя образцов ред и с високото равнище на лекарския персонал. Някои вестници настояваха професор Вилчур да се оттегли, други изразяваха опасения, че щом като в тази болница са се отнесли така немарливо към един толкова богат пациент, прочут в целия свят, то как ли се отнасят там с обикновените хора. Всички вестници напомняха, че дългогодишната амнезия на професор Вилчур не може да не е оказала влияние върху неговия интелект и доказателство за това са остатъците от запазило се предпочитание към използването на билки, дори на билки, които науката отдавна вече е признала за безполезни или пък просто за вредни.

На Нина й се струваше, че даденото от мъжа й интервю е твърде слабо. Този човек беше изпуснал един великолепен случай да смаже, да смаже своя противник докрай и да го свали от сцената. Преувеличените комплименти по адрес на Вилчур бяха излишни. Трябвало е по-ясно да се подчертае неговата възраст и да се цитират доказателства за прояви на рецидиви на амнезия. След като прелисти вестника, Нина натисна звънеца и попита прислужницата:

— Стана ли господин професорът?

— Господин професорът излезе още преди един час.

— Преди един час?! — учуди, се Нина.

Предишния ден тя не беше виждала мъжа си. За смъртта на Донат беше научила от извънредните издания на вестниците. Няколко пъти опита да се свърже със съпруга си по телефона, но от болницата отговаряха, че той не може да се обади. Добранецки се върна късно през нощта, когато тя вече спеше. Сега пък беше излязъл от къщи преди осем часа, нещо, което никога не беше правил.

— Можеш да отидеш и да ми приготвиш банята — отпрати тя прислужницата.

Нина реши да не стои със скръстени ръце. Преди всичко трябваше да узнае какъв отглас бяха предизвикали сред техните познати статиите в сутрешните вестници и да се постарае да настрои различни влиятелни лица така, че те да се отнесат колкото може по-критично към Вилчур. При създадената от обстоятелствата атмосфера това не беше много трудно. Всеки, който разговаряше с Нина, много добре знаеше, че госпожа Добранецка, като съпруга на заместника на Вилчур, има по-точна и по-богата информация от печата за протичането на операцията и за причините за смъртта на Донат.

И Нима оправда надеждите им.

Добранецка имаше големи връзки и умееше да говори убедително. В резултат клюките и коментарите около трагичния случай все повече се разрастваха, придобиваха очертанията на най-фантастични хипотези, догадки и подозрения. Случаят бе просмукал Варшава така, че не можеше да слезе от колоните на вестниците. Кампанията беше насочена не само против Вилчур като личност, а всъщност се прицелваше в неговото положение в лекарския свят и в неговата слава на хирург.

Нина не беше от тези, които подбират средствата за борба, не беше и от онези, които биха се отказали да направят какъвто и да било ход, ако той можеше да ги доближи до целта. Няколко дена по-късно точно по този повод между нея и съпруга й се стигна до остро сблъскване.

По време на консулт при един пациент професор Добранецки чу от доктор Хриневич едно толкова безсмислено обвинение по адрес на Вилчур, че трябваше да възрази дори само от чувство за благоприличие. Обвинението се основаваше на това, че Вилчур в някои случаи вместо лечение прилагал знахарско „баене“. За момент Добранецки дори помисли, че Хриневич подло го провокира.

— Глупости, колега — каза недоволно той. — Как може да вярвате на подобни нелепости?

— Моята сестра го е чула от вашата съпруга — отговори лекарят.

Добранецки избъбри нещо, че сигурно е станало някакво недоразумение, но когато се прибра вкъщи бурно започна да обвинява жена си:

— Ти наистина нямаш никаква мярка, нито усет, нито здрав смисъл. Та нали по този начин компрометираш мен самия. Не може да се внушават на хората абсурди, на които никой благоразумен човек няма да повярва.

Нина сви рамене.

— И все пак, виждаш, повярвали са.

— Или се преструват, че вярват — натъртено подчерта той.

— Бъди сигурен, скъпи, че ако говориш за някого нещо лошо, винаги ще ти повярват.

— И все пак, Нина, бъди по-въздържана в тази акция. Вилчур отлично се ориентира кой е заинтересован да бъде развалена репутацията му. През последните дни забелязвам, че неговото държане спрямо мен е все по-резервирано и хладно. Когато изгуби търпение, може да ми направи голямо зло.

— А как?

— Много просто. Може да ме обвини в клеветническа кампания срещу него.

Тя се усмихна иронично:

— Да те обвини пред кого?

— Все едно. В Академичния съвет, в Съюза, а и в печата. Не забравяй, че той все още продължава да се радва на голям авторитет. А един смъртен случай при операция не може да подбие неговия авторитет.

Професор Добранецки беше прав. Смъртта на Донат не успя да подрони авторитета на професор Вилчур, но все пак сериозно го разклати. Това се изрази най-ярко на годишното събрание на Съюза по време на изборите.

Позициите на Вилчур бяха все още толкова силни, че според Добранецки беше за предпочитане той самият да оттегли кандидатурата си за председател и да предложи кандидатурата на Вилчур. Но докато преди две седмици изборът щеше да бъде единодушен, сега Вилчур беше избран е незначително мнозинство само от няколко гласа при голям брой въздържали се.

Вилчур отсъствуваше от събранието. Потънал в грижи, той просто бе забравил, но когато му съобщиха резултата, написа кратко писмо до Съюза, в което заявяваше, че не може да приеме тази изборна длъжност. Обясняваше, че е уморен и че обществените постове трябва да се заемат от млади хора. В действителност изпитваше отвращение при мисълта, че като приеме избора, трябва непрекъснато да се среща с хората, гласували против него, повярвали на срамните клюки и клевети, които кръжаха из града, от които имаше ехо в много вестници и дори в някои медицински списания.

Имаше и други грижи. А именно — един ден при него дойде представител на застрахователната агенция, в която Донат беше осигурен за огромна сума. Становището на агенцията беше, че отговорност за смъртта на певеца носи професор Вилчур и че той е длъжен да внесе сумата, за която е бил застрахован пациентът. За Вилчур то беше равносилно на пълно разорение.

Въпреки това, без да се колебае, заяви, че е готов да покрие цялата сума. Нима можеше да се изложи на опасността от един процес, от експертизи, на опасността да се извадят на показ всичките тези подозрения, които се бяха натрупали не само у него самия, но и у Луця Канска и Колски и сигурно у още много други? Щеше да бъде принуден да се изправи пред съда и непременно някой щеше да постави тези въпроси, да изкаже подозренията си. При мисълта за всичко това го обхващаше страх и отвращение.

Не, не можеше да приеме.

Така ден след ден загуби почти цялото си състояние. Болницата, къщата, оградата на Пулавска — всичко стана собственост на застрахователната агенция. Дирекцията на тази агенция и без това показа голямо благоразположение и добра воля, като остави Вилчур начело на болницата и му определи сравнително високо възнаграждение, остави му и правото да живее в къщата си, докато е жив. Благодарение на тези обстоятелства нещата бяха уредени тихо, без много шум, на което Вилчур държеше повече от всичко. На пръв поглед нищо не се беше променило. Никой не знаеше, че Вилчур вече не беше всевластен господар в болницата, а зависеше от председателя на застрахователната агенция Тухвиц.

Всъщност и самият Вилчур не чувствуваше тази промяна. От години не отдаваше голямо значение на парите. Някога, когато жена му Беата живееше все още с него, той беше способен да работи по десет-петнадесет часа на денонощие, вярваше, че с разкоша на луксозните леки коли, скъпите кожени палта и бижута може да й даде радост и щастие. Но ето че един ден тя изостави всичко и си отиде, взимайки малката Мариола. Отидоха си и това разсея неговите илюзии. Всички дотогавашни усилия, цялата тежка и ожесточена борба за стандарт му се стори смехотворно недоразумение, безсмислен труд, трагична грешка.

А после дойдоха години съвсем други години. Кой знае дали не трябваше да ги благославя — тези години, прекарани по коловоза на скитничеството, години сред добри хора, когато работата със секира в ръка или с тежък чувал на гърба беше работа за комат насъщен хляб. Загуба на паметта. Да. Години наред не знаеше кой е, какъв е неговият произход, как се казва. А нима загубата на паметта тогава не беше благодеяние? Нима не трябваше да благославя бога за това, че беше го лишил от съзнание за миналото, съзнание за смъртната рана в безумно любещото сърце, нанесена от жената, която той обичаше повече от всичко на света?

Пепелището на времето посипа с прах миналото, посиви и косата му.

От миналото му остана само Мариола. Но остана ли?

Откакто се беше омъжила преди три години, той я бе видял само веднъж. Но Вилчур не упрекваше нито нея, нито Лешек. Какво да се прави, всеки живее своя собствен живот. Младите птици отлитат от гнездото, правят си свое гнездо и никога вече не се връщат в старото. Лешек и Мариола се преселиха в Америка и въпреки че пишеха често, в техните писма все повече се чувстваше разстоянието от няколко хиляди километра, бариерата на много, на хиляди други, различни неща от условията на живот в чужбина, които ги отделяха от него.

— Не съм им нужен — мислеше Вилчур, — а те са толкова богати, та няма да усетят дори, че след моя залез няма нищо да получат от мен.

Залез. За първи път се замисли, че вече е стар. Досега огромната всекидневна работа и несломимата му енергия засланяха от неговия поглед факта, че вече наближава възрастта, на която повечето хора мислят само за смъртта. Когато прочете тези думи в интервюто на Добранецки, те му се сториха толкова смешни и недостойни, колкото и останалите му перфидни изказвания. И все пак през дните и седмиците, които минаваха, все повече мислеше за своята старост.

Наистина, както и по-рано, всеки ден още от седем часа сутринта беше на крак, а в осем — в болницата, но следобед вече много често си беше вкъщи. Почти винаги сам.

Чувствуваше се изморен. Постоянните нападки, на които не отговаряше, непрекъснато влошаваха нервното му състояние, а то се отразяваше на здравето и на самочувствието му.

По това време именно той започна да пие. Не беше навик. Просто Жозеф, старият опитен прислужник на Вилчур, един ден му предложи да изпият по чашка коняк.

— Премръзнал сте, господин професоре, ще ви стане по-добре.

От този ден всеки следобед, когато сядаше край камината в кабинета си, винаги до кафето имаше бутилка коняк. Няколко чашки коняк го разгряваха чудесно, даваха му възможност да откъсне мислите си от ужасната действителност, създаваха илюзия за спокойствие и удовлетворение. Но алкохолът приспиваше преди всичко нервите, нервите, които напоследък наистина имаха нужда от спокойствие.

Непрекъснатите атаки срещу Вилчур оказаха, разбира се, своето влияние и в най-тесен кръг. В болницата той вече бе успял да забележи, че част от персонала се отнасяше критично към него и явно гравитираше около Добранецки — по убеждение или пък, за да спечелят благоволението му, защото предвиждаха, че отново наближава период на неговата власт.

Привидно отношението на Вилчур към Добранецки с нищо не се промени. Тъй като бяха задължени да се срещат в болницата всеки ден, те както преди разговаряха, свикваха консулти и заседания. И двамата обаче се стараеха да ограничат контактите помежду си. Избягваха също каквито и да било спречквания. Затова, когато професор Добранецки предупреди секретаря повече да не му дават пациенти от четвъртия етаж за безплатно опериране, Вилчур прие този факт, без да възрази и оттогава сам минаваше на визитация в това отделение.

Точно там неочаквано преживя изненада. По време на визитация Вилчур позна човека (или по-скоро този човек бе го познал), когото докараха под името Циприан Йемьол.

Стана така: казаха на професора, че пациентът е дошъл в съзнание. Когато Вилчур влезе в стаята и се наведе над нето, болният вдигна клепачи и дълго се вглежда в лицето на професора с напълно съзнателен поглед, после леко се усмихна и каза:

— How do you do, darling.[14]

— Откъде ви познавам? — попита Вилчур.

Усмивка откри гнилите зъби на пациента.

— Представи си церемониалмайсторът на един прием у княгиня Монтекукули.

Професорът се засмя.

— Разбира се, познах и гласа ви, и начина на говорене.

— Това не е трудно, mon chere[15]. Имам навик да променям гласа си веднъж в живота. През периода на пубертетната мутация. Що се отнася до начина ми на говорене, той винаги е все така изискан.

Професорът дръпна един стол и седна.

— И все пак това трябва да е било отдавна, много отдавна — рече замислено той.

Йемьол притвори очи.

— Ако на този свят все още можех да се учудвам на каквото и да било, щях да се чудя защо не се срещаме на оня свят, ами на тоя. Що за стечение на обстоятелствата. Благодетелю, ако не ме лъже паметта, преди много години са ви лишили от възможността да продължавате своето тленно житие и са ви отправили ad patres[16]. И мен няколко мили приятели ме експедираха неотдавна по същото направление. И ето срещаме се в тази топла болница. Лекар ли сте?

— Да — потвърди Вилчур. — Оперирах ви. Бяхте зверски накълцан.

— Много ми е неприятно, signore[17], че съм ви затруднил. Mille grazzia[18]. Но щом като сте лекар, преди всичко ми кажете, моля ви, дали не са ми отрязали някой крайник.

— Не. Ще бъдете съвсем здрав.

— Тази новина е доста приятна. Приятна за Дрожджик, който сигурно тъжи там за мен и е изплакал хубавите си очи. Dottore[19], помните ли Дрожджик?

— Дрожджик? — Професорът сви вежди.

— Да, my dear, говоря за всеизвестното заведение на Дрожджик, улица Витебска петнадесет. Заведението на Дрожджик. Нищо ли не ви говори това? Там си дава рандеву цяла изискана Варшава. High Life[20] Точно там имахме честта да се запознаем.

Професорът потърка чело.

— Нима? Това сте… вие ли ме спряхте на улицата тогава?

— Si amigo[21]. Точно така, да, именно. Влязохме при Дрожджик, за да разгледаме някои абстрактни проблеми на чашка четиридесет процентов алкохол и това ни се удаде напълно. Доколкото си спомням, тогава вие имахте някакви неприятности и за съжаление — твърде натъпкан портфейл в джоба. От онзи ден давам вашия случай за пример — като аргумент, всеки път, когато обявявам моята добродетел — беднотията. Богатството не носи щастие — винаги съм бил на това мнение. Ако тогава нямахте толкова пари, нямаше да ви цапардосат с тежко по главата и да ви хвърлят в изкопа за смет.

Йемьол погледна Вилчур в очите и добави:

— Nein, mein Herr[22], vous vous trompez.[23] Аз не съм участвувал. На следния ден научих всичко. Общинска новина. Легенда. Още една легенда, която кара да се размислим колко незначителни са проблемите людски.

Вилчур машинално посегна към темето си, на което беше останал белег.

— Значи така е станало?

— Да, вожде. Никога не съм мислил, че някога пак ще те видя.

От този ден професорът често се отбиваше при Йемьол, който всъщност се възстановяваше бързо. Вилчур специално го повери на грижите на Луця, която го пое с удвоен ентусиазъм. Вилчур не можеше да не забележи, че младото момиче се отдава на работата с изключителна преданост, сякаш желае да изкупи грешката, която беше допуснало. Също така не можеше да не забележи, че Луця изпитва особена симпатия към него, че погледът й разкрива много топлота, искрено съчувствие, дружелюбност и като че ли някаква молба.

Понякога излизаха от болницата заедно и тогава тя го изпращаше до вкъщи. Най-често той говореше по служебни въпроси, но все пак се случваше разговорът да засегне и някои лични проблеми. Научи, че Луця е сирак. Беше от Сандомеж, но от дете бе във Варшава. Нейната леля, която преди няколко години също починала, я отгледала и й дала образование. Тя му разказа също, че някога била сгодена, но много скоро се убедила, че младият инженер, който се преструвал на влюбен, бил човек без никаква стойност и скъсала е него.

— А сега виждам — каза Вилчур, — че колегата Колски ви отделя доста време.

Тя сви рамене.

— Господин професоре, Колски е именно колега и много порядъчен младеж. Обичам го и ценя неговите качества, но това не са качества, които биха могли да предизвикат някакви по-дълбоко чувства.

Известно време те вървяха мълчаливо.

— А нима чувствата у жената се зараждат от някакви качества? Щом като не красотата, не младостта, не… Знам ли, чарът?…

Тя поклати отрицателно глава.

— Не, господин професоре. Това, което споменахте, може да предизвика интерес само у много повърхностни жени. Аз мисля, че ние… че аз бих търсила у мъжа преди всичко душевно богатство, бих искала да намеря у него нещо като голяма библиотека от преживявания, размисъл, трагедия и полет, нещо като музей, жив музей. Не мога да определя точно. Сигурно всичките тези сравнения са лоши. Ще го кажа така: иска ми се мъжката душа да бъде инструмент с неограничен регистър, да притежава толкова богат и звучен тембър, та през целия си живот да го откривам и да не мога да го опозная и, струва ми се, че в това отношение аз не съм изключение. Струва ми се, че това изискване е много женствено, общовалидно за всички жени. Тази алчност тази жажда да се бди над много, много съкровища, които нашият женски ум не може да обхване, но които може да цени и уважава. Защото човек може да обича само кога то уважава.

Белият сняг, покрил улиците на Варшава, скърцаше под краката им. Светлината на фенерите се пречупваше в синкавите ивици на сенките. Покритите с бял пух дървета се издигаха мълчаливо, неподвижно и достойно.

— Не е вярно — след дълго мълчание каза Вилчур. — Вие ще се убедите един ден, че не е вярно.

— Никога няма да се убедя — отричаше убедено тя, но той сякаш не чуваше нейните думи и продължи:

— Младостта ви диктува всичките тези думи, младостта ви подсказва тези мисли. Отсъствието на опит. Любовта, любовта се покорява на тялото, покорява се на законите на природата, а духът? Духът си е дух, неговото място е в абстракцията и никой с нищо не може да промени това.

В гласа му звънна горчива нотка и Луця каза:

— Не съм убедена, че е така и мисля, че вие, господин професоре, гледате на нещата прекалено песимистично.

— Защото аз пък съм убеден — усмихна се тъжно той. — Някога може би ще ви разкажа, някога… може би. За да ви предпазя. А сега — ето това е моят дом. Благодаря ни за приятната разходка и приятния разговор. Вие сте добра, госпожице.

Когато се сбогуваше, той й целуна ръка. В антрето, докато си сваляше коженото палто, се огледа и установи, че не се е бръснал.

— Юзеф — каза на прислужника си, — напомняйте ми всяка сутрин, че трябва да се бръсна.

— Всеки ден всичко е приготвено — каза Юзеф с известна обида в гласа.

— Да, но аз самият невинаги помня, не помня винаги.

Изречените думи му припомниха статия в един вестник от същия ден, която отново преживяше въпроса за смъртта ма Донат. Някакъв ограничен тип, който се прикриваше с инициалите доктор Х. У., доказваше, че е почти невъзможно човек напълно да се излекува от амнезия. Според мнението на този невежа паметта никога не се възвръщала напълно и проявите на рецидиви били неизбежни.

Що за абсурд? И като си служеха с подобни номера, се опитваха да го принудят да се откаже! Ако знаеха, че болницата сега е собственост на застрахователната агенция, сигурно щяха да намерят друг начин за нови интриги.

Преоблече се с халат и седна до камината. Юзеф му поднесе горещо ароматично кафе и вечерните вестници. Може и нарочно да ги беше оставил така, а може и да беше чиста случайност, но когато Вилчур погледна вестниците, прочете на първата страница на един от тях заглавието:

„Професор Вилчур е изплатил на семейството на покойния Леон Донат милиони обезщетение.“

Минаха няколко минути, преди да протегне ръка за вестника.

„Научаваме се, че агенцията, в която е бил застрахован трагично починалият в болницата на професор Вилчур световноизвестен полски певец Леон Донат, е заплашила злощастния хирург с процес за обезщетение. Поради това, че професор Вилчур би загубил, разбира се, един такъв процес, тъй като смъртта на великия тенор е настъпила е резултат на нехайство, достойно за наказание, и на нередностите, които се ширят в болницата на професора, той самият е бил принуден да се измъкне, като изплати в брой застраховката, възлизаща на два и половина милиона злоти — една зашеметяваща сума. Като покритие на тази сума всичко става собственост на агенцията — болницата на професора, неговата къща, почти всичко, което той притежава. Не може да не сме изпълнени със съчувствие към този знаменит хирург, внезапно засегнат от разорение, от друга страна, обаче нека този случай бъде едно предупреждение за всички онези лекари, които се отнасят лекомислено към живота на поверените им пациенти…“

Вилчур остави вестника и прошепна:

— А, значи стана, каквото стана.

Отново наливаха масло в огъня. Нечия недискретност, да, недискретността или ожесточеният шпионаж на някого отново подхранваше клюката и предизвикваше нова оргия от нападки…

— Няма да ям, не съм гладен — каза той, когато прислужникът заяви, че масата е сложена за вечеря.

— Поне чашка бульон?

— Не, благодаря. Дай ми, ако обичаш, още кафе. Да, и коняк.

Тази нощ професор Вилчур изобщо не легна. Излишъкът от кафе и алкохол, с които бе прекалил, направиха своето — рано сутринта той видя в огледалото лицето си остаряло, измъчено и подпухнало. Въпреки умората Вилчур си наложи да се обръсне старателно и отиде в болницата навреме.

Лесно беше да се забележи, че вестникарската новина от предишния ден беше вече известна на всички. Доктор Жук, който докладваше програмата за деня и състоянието на болните, не се осмели да попита Вилчур за нищо, но погледите му свидетелствуваха, че въпросите бяха на устата му.

Програмата предвиждаше шест операции: една трапанация на черепа, три намествания на костите на счупени крайници и операция на апендикса на едно четиринадесетгодишно момиче, което бяха докарали през нощта. Всички операции, с изключение на първата, бяха леки и прости.

Един час по-късно, когато свърши визитацията, професорът влезе в операционната. От паметния случай с Донат той винаги още веднъж лично преглеждаше всеки пациент — проверяваше състоянието на сърцето и дали болният не страда от идиосинкразия и не е алергичен към някой упойка. Това отнемаше доста време, но той предпочиташе да разчита само на себе си.

Първата операция трая повече от час и беше успешна, отлична. Постгрипозното гнойно огнище в мозъка беше изрязано и почистено. Следващите операции също минаха леко. Вилчур обаче реши да отложи последната с половин час. Трябваше да си почине. Безсънната нощ и нервното напрежение направиха своето. Докато седеше в горе, до операционната, дойде Добранецки, поздрави го и каза:

— Ранцевич ми каза, че сте изморен. Да определим някой друг да отреже този апендикс?

— Не, благодаря ви — усмихна се Вилчур.

— Защото аз сега съм свободен. Евентуално.

— Не, много ви благодаря — не можа да сдържи раздразнения си тон Вилчур. Стана и натисна звънеца.

— Пациентката — в операционната — разнесе се зад вратата гласът на фелдшера.

Добранецки излезе. Вилчур отвори малкото аптечно шкафче, извади шишенце с бром, изсипа в чашата доста голяма доза, наля вода и я изпи.

Когато започна да оперира, беше се овладял почти напълно и беше сигурен във всяко свое движение. Точно измерен кос разрез. Няколко капки кръв върху бялата подкожна тлъстина и синьовиолетовото сплитане на червата. Нажежената игла на електрическия апарат с кратко и остро съскане изпълни задачата си и възпаленият апендикс се озова в стъкленица с формалин. Операцията беше към своя край. На четиридесет и петата минута постави скобите.

— Дванадесет, тринадесет, четиринадесет, петнадесет… — броеше инструментите доктор Жук.

Извозваха, болната от операционната.

— Липсва един инструмент — каза доктор Жук спокойно.

Миг на смущение. Професор Вилчур, който вече сваляше маската, каза хрипкаво:

— Обратно на операционната маса.

Отново трябваше да се отваря коремната кухина, за да се извади от гънките малкият никелиран предмет, който проблясваше. Горещината в операционната и умората бяха довели Вилчур до такова състояние, че той само с последни усилия на волята не губеше съзнание, крепеше дейността на мозъка и сръчността на ръцете си. Чувстваше, че всеки момент може да припадне. За щастие издържа докрай.

Откараха пациентката в момент, когато се събуждаше от упойката. Олюлявайки се, Вилчур излезе след нея в хладния коридор. Скъса маската и остана няколко минути опрян о перваза на прозореца. Малко по малко идваше на себе си и силите му се възвръщаха. Даде си сметка, че шумът, както му се счуваше, е резултат от прекалено голямата доза бром. Бавно се отправи към гардеробната. Един санитар му помогна да се преоблече и Вилчур нареди да му донесат коженото палто и шапката. Без да се отбие дори в своя кабинет, излезе на улицата.

В това време в болницата гъмжеше като в кошер. Наистина да се забрави инструмент в коремната кухина и да се стигне неизбежно до повторна операция, не беше рядък случай, това ставаше с много хирурзи. Вилчур обаче беше прочут със своята изключителна концентрация на мисълта и със своята наблюдателност и никога не беше му се случвало подобно нещо.

Разбира се, тези, които му асистираха, също бяха забелязали проявите на слабост, а доктор Жук, който го бе наблюдавал внимателно и бе предполагал дори, че може да му стане лошо, беше подготвен в случай на нужда лично да замести професора и да завърши операцията.

Сега елитът на болницата се беше събрал в кабинета на професор Добранецки, който казваше:

— Ние всички го уважаваме, признаваме заслугите му, изпитваме голяма симпатия към него, но това не означава да си затваряме очите пред фактите; той е стар и има нужда от почивка, но в никакъв случай не разрешава да му се казва. Та сега това ще му се случва все по-често. Наистина не зная какво да предприема.

Сред всеобщото одобрение се разнесе треперливият глас на доктор Луця Канска.

— Нищо не трябва да се прави. Трябва да се отворят прозорците и да се проветри отвратителната атмосфера, за чието изграждане се трудят злонамерени хора. Трябва да се противопоставим на отвратителните клюки, лъжи и козни. Не зная дали някой, който и да било, би успял да запази спокойствие и самообладание след всичките тези клевети, подли коварни интриги и това къртовско подкопаване на почвата, с които е заобиколен професор Вилчур. Какъв позор! Какъв срам! Много се лъжат тези, които заради своите мръсни цели искат да принудят професор Вилчур да падне. Криво са си направили сметката. Такъв човек като него няма да се превие пред подлостта на недостойните интриги, всеки честен ще застане на негова страна!

Професор Добранецки пребледня и сви вежди.

— Всички сме на негова страна — натъртено каза той.

— Така ли? А и вие ли, господин професоре? — погледна го тя право в очите.

Добранецки не успя да скрие раздразнението си:

— Скъпа ми госпожице, тогава, когато вие все още сте носили униформата на някой пансион, аз издадох биографията на професор Вилчур! Още сте много млада и понякога си позволявате повече, отколкото трябва, да пренебрегвате известни дистанции. Не смятам, че съм длъжен да ви разяснявам това по-подробно.

Доктор Канска се смути: наистина между нея и Добранецки съществуваше дистанцията, която разделя генерала от войника, и само внезапното възмущение я беше накарало да забрави това за миг.

След последните думи Добранецки се обърна към доцент Бернацки и Луця използува момента, за да излезе от кабинета. На втория етаж намери Колски, който тъкмо привършваше някаква превръзка. Тя беше толкова изнервена, че Колски каза:

— Какво се е случило?

Тя поклати глава:

— Не, нищо. Нищо важно. Само че те отново замислят нещо коварно. Исках да поговоря с вас.

— Добре — кимна той. — След пет минути ще бъда свободен. Почакайте ме в моята стая.

В очите му имаше тъга и тревога.

Когато той дойде, Луця седеше до бюрото му и плачеше.

— Колко отвратителен, колко мръсен е този свят.

Колски деликатно хвана пръстите на ръката й и отговори утешително:

— Винаги е бил такъв. Борбата за съществуване не е нито детинска, нито забавна игра в компания, а война, в която зъбите и ноктите са също толкова добро оръжие, колкото е словото. Какво да се прави. Изглежда, така трябва да бъде. Но моля ви, успокойте се, госпожице, успокойте се.

Четвърта глава

Председателят Тухвиц замислено почукваше с молив по плика с листовете фина хартия, изписани на машина.

— Прочетох изложението ви, господин професоре — казваше той, без да вдигне очи към седналия от другата страна на бюрото му професор Добранецки, — прочетох и съм принуден да ви кажа, че ме поставяте в крайно деликатно положение. Трябва, разбира се, да приема някои ваши аргументи, но също така по правни и по лични съображения не мога да направя нищо.

Добранецки се раздвижи във фотьойла.

— Извинете, но не ви разбрах.

Върху лицето на Тухвиц се изписа гримаса на нетърпение.

— Знаете ли, професоре, аз не познавам всичките тези лекарски проблеми. Аз съм финансист и познавам своите задължения. Ето професор Вилчур беше много fair[24] с нас. Постъпи като джентълмен. Разбира се, той можеше да не поеме вината, върху себе си, можеше да я стовари върху интернистката, която не беше прегледала Донат. Разбира се, тогава аз щях да имам право да се опитам да подведа под отговорност и собственика на болницата и съдът сигурно би ми признал това право. Съмнявам се обаче, че в тоя случай бихме получили цялата сума, пък и делото щеше да се влачи с години. Това — първо. Аз му дължа, ако не — благодарност, то поне същото fair отношение.

— Но сигурно не за сметка на живота на бъдещите пациенти — саркастично вметна Добранецки.

— Разбира се. Ако е така, както вие казвате и както сте написали тук, признавам, че професор Вилчур трябва да се оттегли. Но аз не мога да го принудя. Сключил съм договор с него, по силата на който той ще остане директор на болницата, докато сам желае. Това — второ. Има и трето. Знаете ли, аз съм му задължен и от благодарност. Преди много години той лекува майка ми и спаси живота й.

В кабинета се възцари мълчание. Председателят бавно запали лулата си.

— От всичките тези аргументи — обади се Добранецки — само един е съществен: вашият договор с Вилчур. Но и тук виждам изход. Не можете ли да помислите за нещо като пенсия? Мисля, че професор Вилчур би се съгласил на едно такова разрешение на въпроса. След известен натиск, разбира се.

— Но аз не мога да упражнявам никакъв натиск — опъна се председателят.

Добранецки млъкна за миг.

— Щом като дружеството, на което сте председател, е собственик на болницата, вие трябва да държите на реномето на същата тази болница, защото реномето и само реномето е основното за нея. От момента, в който болницата започне да губи репутацията си на най-добра в столицата, ще спадне нейната печалба, а след това и нейната обективна стойност.

— Разбирам много добре — призна председателят, — затова трябва също да ви уверя, че нямаме намерение да я държим в наше владение. Готови сме да я продадем на първия заинтересован, който се яви. Да я продадем с известна загуба дори.

Погледът на Добранецки се оживи.

— Бихме могли да поговорим по този въпрос след няколко месеца.

— Вие ли, господин професоре? — полюбопитства председателят.

Добранецки направи неопределено движение с ръка.

— Не аз сам. Не разполагам с такива средства, но се надявам да намеря няколко лекари, които биха ми станали съдружници. Разбира се, за това може да се говори само тогава, когато ръководството на болницата мине в други ръце. Господин председател, не ме разбирайте криво. Ни най-малко не държа аз именно да заема директорския пост. Става дума преди всичко за сигурността на пациентите и за това да се запази равнището на здравното заведение, на което — смело мога да го кажа, съм един от основателите.

Председателят стана.

— Ще помисля върху всичко това и скоро ще ви дам отговор.

— Ще го чакам с нетърпение, тъй като, ако сегашното състояние на нещата продължава, наистина има опасност от сериозни последствия.

Председателят изпрати Добранецки до вратата и отново потъна в своя фотьойл. Този проблем за него наистина имаше крайно неприятен привкус. Ако зависеше от него и ако не отговаряше за финансите на агенцията, той би предпочел да махне с ръка и да остави всичко на естествения ход на събитията.

Не харесваше Добранецки. Разбира се, председателят знаеше, че Добранецки е всеобщо призната и уважавана личност, учен от голяма величина и човек, който във Варшава играе немалка роля в обществото. И все пак отношението на Добранецки към професора му се струваше некрасиво и дори нелоялно.

От друга страна, до ушите му неведнъж достигаха слухове, които се потвърждаваха от данните в донесението на Добранецки.

Същата вечер председателят Тухвиц разказа на съпругата си, докато вечеряха, цялата тази история и получи следния съвет:

— Знаеш ли, най-добре ще направиш, ако се видиш с Вилчур и открито поговориш с него.

— Имаш право — призна той. — Следната седмица ще го сторя.

В болницата знаеха, че Добранецки е направил донесение, в редактирането му бяха участвували няколко лекари, които бяха на страната на автора. Разбира се, този факт не можеше да остане в тайна и скоро Вилчур узна за него. Изслуша мълчаливо всичко, усмихна се, сви рамене и нищо не каза. На другия ден в присъствието на няколко души се обърна към Добранецки:

— Имам нужда от малко отпуск. Тъй като тъкмо сега наближава Коледа, исках да ви помоля да ме замествате, ако нямате някакви други планове, разбира се.

— Никакви. През празниците съм във Варшава. Вие заминавате ли? За дълго?

— За две, а може и за три седмици. Поне такива са намеренията ми.

— При дъщеря ви ли, в Америка?

— А, не — неохотно отговори Вилчур, — пътят е много дълъг.

Неприятно му беше, че напомниха за Мариола. Точно преди няколко дена беше получил от нея дълго писмо. Новината за смъртта на Донат вече беше стигнала до тях, както и вестта, че Вилчур се е разорил, защото е трябвало да изплати огромно обезщетение. Мариола знаеше и за кампанията срещу баща й във Варшава, но в нейното писмо не намери съчувствието, което му липсваше.

„Твоите грижи ни разтревожиха — пишеше Мариола, — но Лешек е прав, като казва, че може би така е по-добре, защото няма да се преуморяваш. На твоята възраст, татко, трябва да се грижиш повече за своето здраве, отколкото за здравето на другите. Нашето материално състояние, слава богу, позволява ти да си почиваш. Лешек, който сега е във Филаделфия по работа, вчера се обади по телефона и ми каза да те уверя, че всеки месец ще ти изпращаме хиляда долара, а и повече дори, ако хиляда не са ти достатъчни.“

Освен този пасаж в писмото имаше кратка информация за материалния просперитет на Лешек и за някакви техни незначителни успехи в обществото.

Писмото дълбоко нарани Вилчур. Единствените му близки смятаха, че всичко в отношенията им с него е наред, ако се погрижат да не му липсват пари. И те като кликата на Добранецки смятаха, че той трябва да се откаже от любимата си професия, че вече не може да работи и че трябва да отстъпи мястото на по-младите.

Не разбираха, че за него да се откаже от работата си, беше по-лошо от смъртта. Та това означаваше да признае пред света и пред себе си, че никому не е нужен, че се е превърнал в развалина, в изхабен инструмент, който просто се изхвърля на боклука. И то тогава, когато повече от всякога жадува да работи, да е активен, да бъде полезен…

Не каза истината на Добранецки.

Никъде не възнамеряваше да заминава. Искаше просто да си отдъхне известно време в самота — да не вижда хора; нервите му да отпочинат, да си възвърне някогашното спокойствие, да се съсредоточи и да намери в себе си сили, които да му помогнат да издържи на вражеската кампания.

Предупреди прислужника си да казва на всички, които го търсят — на всички без изключение: „Професорът замина за няколко седмици неизвестно къде“ и да не пуска никого.

Старият Юзеф съвсем точно разбра заръката на господаря си и още от вратата връщаше както познатите, така и пациентите на професора. Дори не отегчаваше Вилчур с обяснения кой е идвал, а и професорът не го питаше.

Първите два дена Вилчур прекара в леглото, на третия започна да чете медицински списания и няколко научни публикации, които все още не беше чел. Неговата действена натура обаче скоро започна да се бунтува. Все по-често поглеждаше часовника, който сега не го подканваше за нищо. Не след дълго се убеди, че почивката всъщност го измъчва повече, отколкото работата. Като разбра това, той се зае да подрежда събраните от една година бележки и материали за научния труд върху оперативното лечение на саркомата. Когато приключи, веднага започна да пише и тъй като всяка работа го поглъщаше изцяло, седеше на бюрото от ранна утрин до късна нощ и ставаше само за да обядва или вечеря набързо.

В резултат Вилчур за една седмица свърши, но ни най-малко не се зарадва. Обзе го скука. Мислите му непрекъснато се въртяха около проблемите, свързани с болницата, а това не влияеше благотворно на нервите му. Извади от библиотеката десетина-петнадесет тома от любими някога, но отдавна забравени поети, но и така не можеше да запълни свободното време, което сега имаше в излишък. Безцелно ходеше из стаите, с часове стоеше до прозореца, гледайки пустата улица.

Започна дори да разпитва Юзеф кой е идвал, кой се е обаждал по телефона и какво е казал.

Веднъж, докато стоеше до прозореца, видя един човек да носи елха. Погледна календара и се убеди, че е Бъдни вечер. От години, от много, много години за него тази дата бе изгубила емоционалната наситеност, която бе имала някога, когато в неговия дом имаше семейство, когато сядаше на коледната трапеза с Беата, когато под елхата имаше купища подаръци за малката Мариола.

И ето внезапно го обхвана болезнено чувство на самота. Мисълта му бързо обиколи галерията от познати, сътрудници, колеги.

Не, никой от тях не му беше близък, с никого не го свързваха някакви по-топли отношения.

Луця. Професорът се усмихна. Да. Това е добра, това е гениална идея. Ще й се обади по телефона и ще я покани за Бъдни вечер. Госпожица Луця сигурно нямаше да откаже.

Тази мисъл оживи Вилчур и той бързо започна да прелиства телефонния указател. Но когато намери телефонния номер на Луця, се разколеба.

Всъщност немислимо беше тази млада девойка все още да няма някакъв план за прекарване на празниците, да не е вече поканена в някакъв интересен, весел и приятен дом, където има елха, има деца, където ще се потопи в семейна топлота, онази топлота, за която тъгуваше точно сега.

Сигурно е поканена от семейството на Колски, а може и от семейството на Зажецки, който тя толкова често споменаваше.

Професорът остави телефонния указател. Нямаше никакво право да изисква благосклонност, която тя би оказала вероятно от съжаление, и да й отнема тази прекрасна вечер, за да задоволи прищевките си.

Въпреки че се отказа от идеята си, Вилчур не престана да мисли за Луця, за нейното добро, мило и внимателно отношение към него, в което ясно звучаха нотки на много хубави и благородни чувства. Във всеки случай реши да се види с нея през следващите дни, а сега по някакъв начин трябваше да й окаже внимание. След кратък размисъл натисна звънеца и каза на влезлия Юзеф:

— Юзеф, вървете в най-близкия магазин за цветя, купете двадесетина рози и кажете да ги изпратят на адреса на доктор Луця Канска. Адреса го има в телефонния указател.

— Ще напишете ли картичка?

— Не, не — възрази живо Вилчур, — никаква картичка.

— А какъв цвят да бъдат розите?

Вилчур недоволно сви вежди.

— Е, могат да бъдат… откъде да знам какви има там…

— Червени, жълти, бели.

— Бели? Тогава, нека бъдат бели.

— А ако не намеря бели? — нетактично попита прислужникът.

— Е-е… не ми досаждай, Юзеф. Не ги разбирам аз тези работи. Посъветвай се с цветарката в магазина.

— Добре, господин професоре.

Върна се след един час и каза, че цветарката го посъветвала да избере розови:

— Защото тя попита за кого са и аз казах, че са за млада и твърде красива особа, но без любовни намерения. Тогава тя каза, че най-подходящи ще бъдат именно розовите рози, защото…

— Добре, добре — окашля се Вилчур. — Благодаря ти, Юзеф.

Когато прислужникът излезе, Вилчур си каза:

— Тоя Юзеф е станал страшно бъбрив.

Всъщност Вилчур сам беше виновен за това, тъй като през последните дни често се впускаше в разговори с прислужника. Същия ден, привечер, когато чу, че Юзеф се кара с някого в антрето, повика след това прислужника, за да попита кой е бил и какво е искал.

— Беше някакъв нахален дрипльо, господин професоре, искаше да го пусна при вас и дори се осмеляваше да твърди, че бил ваш приятел, с извинение.

— Приятел? — учуди се Вилчур. — А каза ли си името?

— Да, само че някакво странно име; Не приличаше на евреин, а презимето му беше съвсем еврейско. Нещо като Шекспир.

Професорът се засмя:

— А името му е Уилям, нали?

— Точно така, господин професоре. А от три метра вонеше, с извинение, на ракия и аз, разбира се, виждам, че това е човек неподходящ и дори може би някакъв подозрителен субект. Ама че нахално животно! Викам му аз, че господин професорът не е във Варшава, а той ми казва, е извинение, че на него му е достатъчно някакво, само че не помня какво, но нещо мръсно беше, някакво си спирално тяло или нещо подобно. Ала когато ме нарече цембер ли, цербер ли, не издържах и го изхвърлих през вратата. Разбира се, веднага след това си измих ръцете, защото от такъв един тип може и разни бактерии да те полазят.

В този момент в затворената стая, която не се използваше през зимата и от която се излизаше на терасата, се чу звън от счупени стъкла. Юзеф скочи към вратата. Едва успя да я отвори и на прага се показа Циприан Йемьол.

— Шекспир — кресна Юзеф. — Вмъкна се. Полиция! Ще ти дам аз да се разбереш!

Хвана нахълталия за яката и тъй като го надвишаваше по ръст и го превъзхождаше по сила, започна да го разтърсва като хрътка заек.

Йемьол извика, без много да се вълнува:

— Президенте, заповядай на твоя Атлас да спре това земетресение. Заповядай му веднага, ако ли не, аз сам ей сега ще го обезвредя.

Последните си думи той придружи с един светкавичен удар в ребрата на Юзеф. Пострадалият веднага го пусна и псувайки, отскочи на няколко крачки.

— Юзеф, остави го на мира — обади се професор Вилчур.

— Да извикам ли полиция, господин професоре — каза прислужникът, крайно възбуден.

Йемьол го измери с презрителен поглед:

— Извикай, архангеле, и кажи да те оседлаят. Президенте, разреши му да се предаде в ръцете на полицията. Непростима загуба е, че такава мутра все още не е намерила мястото си в албума на полицията. А сега, оттегли се, недостойни Лепорело, и ни остави сами, тъй като вече се свечерява.

Професорът даде знак с ръка на Юзеф, който отново се канеше да скочи към Йемьол, сви рамене и се отправи към вратата.

— Дарителю на всякакви удоволствия — бързо извика Йемьол. — Заповядай на своя мамелюк, darling, да донесе някаква люта напитка, с която да напълним вътрешностите си. Като хирург длъжен си да знаеш, че нищо не действува така благотворно при заздравяване на рани както четиридесет и пет процентовият алкохол. Изкарай докрай моето лечение.

Професорът се усмихна.

— Кога те изписаха от болницата.

— Днес, my beautiful friend[25] Aujoud’hui.[26] В мъгливото декемврийско утро излязох в този сняг студен и чужд, нареди по-скоро да ми дадат водка в името на любовта към ближния или в името на каквато и да е, или в името на каквото ти дойде наум сега.

Професорът утвърдително кимна в отговор на въпросителния поглед на прислужника. Циприан Йемьол се разположи в един фотьойл, без да се стеснява, и когато Юзеф излезе, кротко се изсмя.

— О, какъв профан, какъв невежа. Мисли, че като затваря вратата под носа ми, ще ми попречи да се срещна с теб, драги маестро. Някога наистина имаше такова време, когато вратите бяха някаква преграда за мен. Аз пък имам странния навик да не вярвам, че някой не е вкъщи, ако в същото време го виждам през прозореца. А точно когато идвах, видях твоя бюст на прозореца, darling.

Професорът каза:

— Никого не приемам, защото искам да си отпочина, затова поръчах на прислужника си…

— Satis[27]. Прощавам ти. Аз съм великодушен и снизходителен. И аз понякога търся уединение, но само в тези случаи, когато, разполагайки с незначително количество алкохол, съм изложен на опасността от нечие благосклонно участие в консумирането му. Доколкото разбирам, мой драги ескулап, ти се укриваш по някакви други причини. Да не говорим за тях. Аз обаче трябваше да ти изкажа благодарността си за това, че позакърпи някак моите тленни останки и ме доведе до състояние на общественополезен. Честно казано, не зная дали не обиждам вечността, която трескаво ме очаква. Представи си как хорът на ангелите и не по-малко ефектните дяволски хорове се надвикват помежду си според всички оперни правила в спор за моята възвишена душа. А в това време някакъв си тип, някакъв си homo simplex[28], който обладава чудното изкуство да кърпи хорските черва, им изтръгва желаната плячка.

Вилчур се засмя.

— Не беше много трудно.

— Във всеки случай намерих, че е подходящо, mon cher, да ти направя посещение и ти правя. Извини ме, че моето сако е възкъсо и че може би не съм gentlemen-like[29], но тази външност се компенсира стократно от тържественото вътрешно настроение. Погледни ме в очите и ще видиш душата ми в гала тоалет. Трябва да ти призная без преувеличение, драги кардинале, че почувствувах към теб някаква с нищо необяснима симпатия и влечение, което щеше много да ме разтревожи, мен лично, ако не беше пълната увереност, че въпросите, отнасящи се до периметрите на Ерос, отдавна вече съм ликвидирал за наше общо взаимно, значи за мое и на Ерос, удовлетворение. Любовта, cher ami, е откритие на хора, които не обичат да мислят, на които мисленето създава значителни трудности. Що се отнася до мен, никога не съм забелязвал у себе си нещо подобно. Мисля толкова лесно, колкото ти с ножчето режеш по човешкото тяло на зигзаг за успокоение на касапския ти инстинкт.

Влезе Юзеф с надменно и презрително лице, носеше на табла две бутилки коняк и водка заедно с чашки и кафе. Като го видя, Йемьол извика:

— Привет на тебе, служител на Палада, майордом и достопочтен прислужник. Радвам се, че си донесъл на своя господар водка, а за мен коняк. Долавям все пак у теб известни проблясъци на интелигентност. Можеш да разчиташ на моето благоволение, пазителю на домашното огнище. Ако професорът те изгони, обади ми се. Човек никога не знае… не знае!

Прислужникът с невъзмутимо спокойствие постави на масата подноса и величествено излезе. Вилчур каза:

— Знаеш ли, приятелю, че днес е Бъдни вечер? Може би тая вечер ще я прекараме заедно, а?

Йемьол сви замислено вежди.

— Вярно е, че вече получих покана от председателя на Министерския съвет и от княз Радживил, но предпочитам да остана при теб. Обикнах те, откакто се уверих, че умееш да слушаш. Защото не е кой знае какво изкуство да бъдеш обикновен, глупав човек и да искаш непрекъснато да бъбриш, за да разкриваш своята духовна пустота, изкуство е да умееш да слушаш и затова, carrissime[30], ще остана с теб при условие обаче, че гостоприемството ти няма да се ограничи с това количество алкохол, което виждам в тези съдове, а твоята мълчаливост — в сегашните граници.

Вече напълно се беше стъмнило и Вилчур запали лампата. От трапезарията в съседство долиташе шум от приготовленията за вечеря. Юзеф подреждаше приборите. Професорът надникна там и каза:

— Юзеф, сложете масата за двама.

Радваше се на компанията на този чудак, неговото бъбрене му действуваше успокоително. Под повърхността на неудържимото дърдорене понякога се криеха дълбоки и неочаквани мисли, някакви изненадващи асоциации, които откъсваха мислите на професора от личните му проблеми, насочвайки ги към абстракция. Но какво повече можеше да желае Вилчур сега?

Когато седнаха на масата, Йемьол яде малко, но пи и говори много. Юзеф с нескривано отвращение му сменяше чиниите и слагаше отново напълнени.

— Харесваш ми, приятелю — потупа той прислужника по рамото. — Можеш да разчиташ на мен. Ако един прекрасен ден твоят господар те уволни, обади ми се. Ще те препоръчам на моя постоянен придворен доставчик, достопочтения от всяка гледна точка Дрожджик. Кажи ми само ще успееш ли умело да изхвърляш през вратата посетителите, които не са много симпатични?

Върху достолепното лице на Юзеф се изписа необуздано желание. Пристъпи половин крачка, а ръцете му правеха такива движения, сякаш той веднага искаше да докаже, че нищо не би могъл да върши така добре, както да изхвърля нежелани гости, Йемьол обаче не обърна внимание на това и заговори на Вилчур.

— Не си ли се замислял някога, signore, над чудната тайнственост на социологичния механизъм, където винаги има известно quantum[31] хора, на които се харесва helotyzm[32]? Предопределени парии. Роби по призвание и по принуда, която идва от самите тях. Тяхната мисия е да служат…

— Всеки служи на някого или на нещо — забеляза Вилчур.

Йемьол поклати глава.

— Tournement de tete[33], amigo[34]. Аз никому не служа, на никого и на нищо. Свобода. Разбираш ли думата „свобода“? Аз я разбрах преди повече от тридесет години. Някога и аз бях роб, роб на несметно количество господари, а именно: държавата, народа, религията, чувствата от най-различно качество и калибър, честта, амбициите. Нямат чет. И един прекрасен ден видях, че страшно съм се омотал във всичко това. Обхвана ме удивление, а после безсмислено се разсмях и ето, с един скок, изпълнен с грация, изскочих от цялото това бунище освободен, независим, волен. Не се и огледах дори, за да видя какви развалини съм оставил зад гърба си. И до ден-днешен нищо вече не можа да смути моята свобода.

— Освен полицията — измърмори Юзеф.

Йемьол чу тази забележка. Вдигна показалец и каза на прислужника:

— О, невежество. Млекопитаещо всеядно животно е обусловена от плътта мисъл. Ти никога няма да намериш бъчвата на Диоген. Ти никога няма да се издигнеш на дирижабъла на своя дух над своето туловище. Odi profanum vulgus[35]. Разбира се, че често и с удоволствие лежа в затвора, но моят дух нищо не губи от свободата си. Spiritus flat ubi vult[36]. Дори тогава, когато липсва спирт. Налей ми още и се отдалечи, защото тленното у тебе ми засланя перспективата на вечното.

Вилчур кимна:

— Юзеф, можеш да се оттеглиш.

Юзеф незабавно се възползва от разрешението, но не преди да заключи всички стаи, гардероби и бюфети по пътя към кухнята. Този Шекспир не му вдъхваше никакво доверие. Дори бе склонен да допуска, че може би е най-добре незабавно да позвъни в участъка и дълго не успя да заспи, размишлявайки дали не бе направил грешка, като остави професора насаме с този отвратителен човек.

— Да, цезаре — говореше в това време Йемьол, като размахваше под носа си току-що изпразнената чаша. — Да, цезаре. Ето, отново виждам, че не си в най-добрата си форма. Тогава, доколкото не ме лъже гениалната ми памет, някаква жена ти беше разкъсала сърцето. Послушай ме, прати всички жени, всичките — от най-старите вещици до най-младите пансионерки — по дяволите, прати на дяволите това, което си е тяхно. Това са дяволските периметри. Да ги вземат до една мътните! За какво ще се интересува един интелигентен човек от такива създания, ограничени и тесногръди от главата до петите? С ограничени мозъци и тесни обувки. А по средата корем и всичките там детеродни органи. Какво удовлетворение може да изпита човек, като притиска устните си, повтарям, до изрисувания устен отвор на същества, лишени от съвест, с кокоше мозъче и животински инстинкт. Това не са занимания за почтен човек. Не си избрал хубав сюжет за трагедия.

Професор Вилчур едва се усмихна.

— Лъжеш се. Няма никаква трагедия. Не изживявам никаква трагедия.

Йемьол присви едното си око, а другото, цялото кървясало, впи в лицето на Вилчур.

— Все пак измъчва те някакво огорчение, darling. Лошо играя тенис, не съм много добър боксьор, сигурно не пея много добре, а още по-лошо свиря на орган, но съм направо великолепен психолог. Не те карам да се изповядваш. Едно от най-досадните неща на света е да изслушваш чуждите грехове. Този път ще ти окажа благоволение. Да знаеш какъв човек съм, защото ти, графе, трябва да знаеш и това, че аз съм единственият човек на този свят, пред когото можеш спокойно да се разкриеш, без да се страхуваш, че ще се натъкнеш на ирония и съчувствие. Schadenfreude[37] или някаква подобна мерзост. Ще бъда индиферентен като стена. Аз съм изнамерен заради това, макар че евреите още преди няколко хиляди години са изнамерили своята стена на плача. Приседни тук, рави, в моето подножие, и плачи. Какво ще оплакваш, amigo? Деца, вдовици, сираци и служебни неуспехи, борсов крах или мировата скръб.

Вилчур поклати глава.

— Хората… Хората… Лошите хора!…

Йемьол избухна в смях.

— Христофор Колумб! Открил Америка! О, Нютън! О, Коперник! Откривателю на нови истини! Що за открития, що за наблюдения! Уважаемият съдник е забелязал, че хората са лоши. А какви трябва да бъдат? На тебе ти се иска, маестро, да ги превърнеш в хор от ангели! Малко ще се поизмъчиш. Ще трябва да ги стерилизираш, за да ги предпазиш от всичко, което е съдържание на живота. Ти си хирург — направи три ампутации: ампутация на джоба, ампутация на стомаха, е, и така нататък. Тогава хората ще станат като овчици. Лоши хора. Но няма други хора. Те са или тлъсти говеда, които бдят над плячката си, или бесни кучета, които прегризват гърлото. Други няма.

Йемьол стана и удряйки по масата с юмрук, извика във внезапен пристъп на ярост:

— Няма, няма, няма!

— Приятелю, не споделям твоя песимизъм — спокойно отговори Вилчур. — Аз самият познавам други.

— На Марс? На Луната? На коя планета? — кресна Йемьол.

— На нашата. На земята.

— А, така ли? — саркастично се засмя Йемьол, изведнъж се успокои и запита с делови тон:

— Уважаеми господине, може ли да ми дадете адреса?

Вилчур подпря с ръка брадата си.

— Би трябвало да ти дам много такива адреси. Има много добри хора.

— В такъв случай значи те се укриват чудесно. Е, пия за твое здраве, свети Франциск. За твое здраве.

Йемьол на един дъх обърна чашата, откъсна с пръсти парче от сьомгата в чинията, глътна го и махна с ръка.

— Revereudissime[38], знам само един такъв адрес — твоя. Друг не мога да ти дам, защото нямам постоянна квартира. Насочвай заинтересованите лица така: Заведението на Дрожджик. Poste restante[39].

— Това не е вярно — каза Вилчур. — Има много добри хора. Само че, знаеш ли, трудно можеш да ги забележиш. Те са по-малко активни от лошите. Не привличат вниманието. Заети със своята спокойна работа, те се задоволяват с късче от насъщния хляб, а другите се борят за съществуване per fas et nefas[40].

— Ах — прекъсна го Йемьол. — Значи такова разделение правиш, my dear, добре, съгласен съм. В такъв случай обаче трябва да имаш предвид, че тези, активните, чисто и просто се хранят с другите. Тези, които не се борят за съществуване, играят ролята на пасище. Расте си тревицата, расте, а когато за слава на бога израсте, идва някакъв си кучи син, изпасва я и тревичката я няма. Ха-ха-ха. Замислял ли си се някога какво е градът? Градът е откритие на сатаната, а селото е тревицата. Градовете изяждат селата. Колкото повече плюскат, толкова са по-алчни. Lappctit vient en mangeant[41]. Издуват се тези чудовища, задъхват се в треската на плюскането, плуват в собствените си екскременти, защото не могат да издържат на всичко. Градовете.

Наля си чашата отново и продължи.

— Мразя града, но той ме привлича с чудовищния си отвратителен процес на храносмилане. Намирам се в неговите черва. И не се задушавам само защото аз самият съм негов продукт. Това е!

Той се изправи в позата на Наполеон. Неговите сплъстени коси, лъснали от пот, мръсното му небръснато лице, стъклените му пиянски очи, дрипите му — всичко се съчетаваше в някакво противно и страшно цяло:

— Ето един chef-doeuvre — запя той с театрален тон. — Ето един шедьовър на града, ето цвета на нашата цивилизация, сто квинтесенцията на прогреса!…

Вилчур трепна. В думите на своя странен гост той почувствува известна доза истина.

И действително между трагикомичната фигура на Йемьол и онова, което казваше, имаше някаква връзка.

Професорът стана и се приближи до прозореца.

Градът — помисли си той, — градът на алчните зверове.

Улицата беше пуста. Някъде отдалече долитаха някакви равномерни звуци. Мина доста време, докато ги разпознае: камбани.

Камбаните биеха за Рождество Христово.

Пета глава

Като се върна от своите познати, Луця намери в стаята си голям букет рози. Умираше за цветя, но тези рози бяха за нея неприятна изненада. Разбира се, без съмнение беше ги изпратил Колски, макар че нямаше картичка към букета.

Защо прави всичко това, защо го прави? — помисли си тя с неприятно чувство.

В едно такова анонимно изпращане на цветя имаше нещо студентско и еснафско. Нали толкова пъти му бе давала да разбере, че от нейна страна не може да се надява на нещо повече от симпатия и приятелство. Обичаше го искрено, уважаваше неговата открита натура, и характера му, но за нея той беше колега и щеше да си остане колега.

Всеки път, щом останеха насаме, когато и двамата нямаха бърза работа, Колски винаги се опитваше да насочи разговора по коловоза на интимните отношения. Тя трябваше да влага много усилия и дипломация, за да не допусне да се стига дотам. Не искаше да го наранява. Колски обаче, изглежда, не желаеше да разбере подбудите, които я ръководеха, или да почувствува от поведението и, че не може да разчита на взаимност, защото упорито се връщаше на тази своя тема.

Всъщност тя нямаше в какво да го упрекне. Може би само в това, че беше изцяло погълнат от кариерата си, постоянно работеше, учеше и изследваше, че се стараеше все повече да печели и просто не можеше да разбере нейното поведение. Нали само преди няколко дни без малко не се скараха по този повод.

— Не мога да разбера вашето отношение към собственото ви бъдеще — беше казал той! — Губите си времето с практика, която не само не ви носи нито грош печалба, но не ви тласка и крачка напред в опита или медицинските познания.

— Защото сте егоист — бе отговорила с безразличен тон.

Той искрено се възмути:

— Съвсем не съм егоист. Само смятам, че за да раздаваш, трябва преди всичко да имаш. Ето, когато бъда наистина лекар в пълния смисъл на думата, когато имам добра практика, която ще ми позволи на мен и на бъдещото ми семейство едно добро съществуване, уверявам ви, госпожице Луця, че ще започна да се грижа за сиропиталищата и старопиталищата, така както вие правите днес. Професор Вилчур, когото вие цените толкова много, уверявам ви, впрочем със сигурност знам, че в началото на своята кариера не е имал припадъци на филантропия, а работел над себе си и за себе си.

Луця сви рамене:

— Не става дума за филантропия. Как може толкова да не ме разбирате. Аз се грижа за бедните, но не от филантропия.

— Е, все едно. Можем да наречем това чувство за обществен дълг.

— Съвсем не, господин Колски. И дума не може да става за дълг тогава, когато ми е приятно. За себе си правя всичко това. Доставя ми радост фактът, че мога с нещо да съм полезна, че наистина съм нужна на тези хора, които не могат да платят на лекар, на добър лекар.

— Съгласен съм. Приемам с едно възражение — трябва човек най-напред да стане добър лекар, повече време трябва да се посвещава на специализация в клиника, а не на някакви си стандартни болести, които няма да ви научат на нищо.

Тя го погледна право в очите.

— Няма ли именно такива лоши като мен лекари да бъдат винаги нужни на беднотията.

Той се смути:

— Сигурно, но защо вие трябва да се занимавате с нея, защо за нейна сметка да похабявате способностите си и бъдещите си възможности!

— Ето, виждате ли, това е егоизмът. Моите способности, моите възможности. Но вие не се съобразявате с факта, че аз именно не търся никакви други възможности и че изпитвам най-голямо удоволствие в такова, а не в друго приложение на моите способности. Колко само сте забавен в своето заслепение! На вас ви се струва, че всички хора трябва да имат вашите вкусове и желания.

— Не същите, но разумни, разумни!

Искаше й се да му отговори, че разумното в неговата интерпретация се свежда до счетоводен въпрос, но се въздържа.

Във всеки случай разговорът охлади отношенията им и сега Луця можеше да приеме получените рози за своеобразна форма на извинение. Тази мисъл малко я раздразни. По няколко съображения. Първо, знаеше колко пестелив беше Колски, който сигурно беше дал значителна сума от своите скромни доходи за тези цветя, разбира се, след известен размисъл и положително дълго щеше да помни дадените пари.

Второ, вродено й беше някакво нежелание да приема каквото и да било от хора, на които не можеше или не искаше да се реваншира. Накрая си даде сметка, че за Колски сигурно беше извънредно голяма жертва да изпрати цветята анонимно. Вярваше, че той спада към хората, които може би не обичаха специално да шумят около себе си, но които все пак винаги се стремяха да подчертават своето присъствие в най-различни, във всички случаи, когато вършеха нещо.

Тези недостатъци на Колски не предизвикваха възмущение у нея, гледаше по-скоро снизходително на тях. Въпреки това реши да му направи забележка за изпратените цветя и да подчертае, че не желае подобни доказателства на внимание.

Веднага след празниците намери удобен случай. Един ден късно вечерта, докато изследваше на микроскопа кръв на един пациент, чу стъпките на Колски зад гърба си. Използувайки възможността да му говори, без да го гледа в очите, тя започна:

— Добре че дойдохте. Тъкмо исках да поговоря с вас. Защо правите такива неща. Моля, повярвайте ми, че не мога дори да ви благодаря, защото това не ми достави никакво удоволствие.

Колски искрено се учуди:

— Не зная за какво говорите, госпожице Канска.

— Моля ви, не се преструвайте. Говоря за цветята. Правите неразумни разходи, някакви подаръци, които не подхождат нито на вас, нито на мен.

— Не зная нищо за никакви цветя — каза твърдо Колски.

Дойде й наум, че сега той сам осъзна цялото безсмислие на своята идея и ще се възползва от това, че е изпратил анонимно цветята, за да не признае.

— Не предполагах, че имате толкова малко смелост — каза хладно тя.

Колски дълго мълча.

— Госпожице Канска — започна той, — сигурно е станало някакво недоразумение. Някой е искал да си направи шега с вас, с мен или с нас двамата и се е скрил под моето име. На мен никога не ми е липсвала смелост, а всъщност защо ще трябва да се срамувам, че ви изпращам цветя? Сигурно щях да го направя — добави той след кратко колебание, — ако не знаех, че подобни прояви на приятелство няма да намерят отглас.

Луця се обърна и го погледна учудено: нямаше съмнение, той говореше истината.

— Значи розите не са от вас? Изпратиха ми ги анонимно. Затова допуснах… Много ви моля да ме извините.

И двамата изпаднаха в крайно неприятно положение. Луця се чувствуваше така, сякаш се опитваше да му внуши, че я обожава в по-голяма степен, отколкото беше в действителност. Колски беше отчаян, че е направил непростима грешка, тъй като не е подарил на Луця за празниците нещо дребно за спомен. Излизаше, че изобщо не беше се сетил за нея. А може би Луця нарочно бе измислила тези рози, за да подчертае, че не е внимателен?

Тон стоеше до масата в лабораторията и смутено гледаше нейната леко сведена фигура в бяла лекарска престилка, светлите й коси, страните й, заруменели повече от обикновено, белите й китки, може би малко по-широки и по-мускулести, отколкото трябва, които работеха при микроскопа.

— Много ви моля да ме извините — повтори тя.

— Няма защо — каза неловко Колски.

— Има защо, защото ви обвиних, че вършите глупости — каза тя делово.

— Но това съвсем не са глупости — възрази той. — Всъщност аз трябва да ви се извиня, че не се сетих за вас през празниците.

Тя леко вдигна рамене.

— Не виждам основания именно вие да си спомните, и то точно за мен на Коледа. Никакви основания.

Той се поколеба:

— Основанието е, че човек не трябва да забравя тези, които смята за свои близки… най-близки…

Като се досети какви са намеренията на Колски, Луця го прекъсна със смях:

— Именно. Не сме ли вече твърде дълго време близко един до друг. Струва ми се, че вие вече трябваше да бъдете във вашето отделение. Вече е единадесет без петнадесет.

Колски обаче не се смути.

— Госпожице Луця, защо не искате да ме изслушате? Защо всеки път, когато искам да ви кажа това, което изпитвам, което чувствувам отдавна, това, с което живея и което изпълва моите мисли. Защо вие…

Без да вдига глава от микроскопа, тя каза бързо:

— Затова, защото е излишно и напразно.

— Но нали вие знаете, вие не може да не знаете, че ви обичам — извика той поривисто.

— Зная, че така ви се струва.

Извади бързо малкото стъкълце от микроскопа, нанесе няколко бележки на един формуляр и стана. Той й прегради пътя.

— Госпожице, няма да си отидете, преди да ме изслушате? Защо? В какво ме упреквате?

— В нищо не ви упреквам.

— Тогава защо? Защо с такова презрение, с такава боязън, знам ли, сам не мога да определя, отхвърляте моите чувства?

Тя поклати глава.

— Не ги отхвърлям. Просто не мога да ги приема, защото не мога да ви отговоря със същото.

— Та искам ли това от вас? Нима искам каквото и да било от вас? Желая само да ми разрешите да говоря за моята любов. Искам само да запазя надеждата, че някога ще заслужа вашето сърце да откликне, е, ако не с любов, то поне с мъничко симпатия, благоразположение, благосклонност.

Луця го погледна право в очите.

— Господин Колски, искам да ме разберете. Изпитвам голяма симпатия и благоразположение към вас, но знам от опит, че това е много малко в сравнение с онова, което мога и би трябвало да изпитвам към човека, с когото ще искам да се свържа. Не съм дете. Аз съм на двадесет и шест години. Трябва да знаете, че съм в състояние да гледам трезво на живота, на хората и на себе си. Смятам, че вие сте най-приятният от моите колети и ако, както правилно отбелязахте, толкова дълго се стараех да не се стига до такъв разговор, единствената причина за това е, че никак не искам да загубя вашето приятелство, което много ценя. Но щом като ме принудихте, длъжна съм да ви уверя, че не ви обичам и никога няма да ви обикна.

Колски стоеше блед с някаква безнадеждна усмивка на устните. Сърцето на Луця се сви от тъга.

— Господин Колски, много ми е неприятно — хвана го тя под ръка, — но признайте, че е по-добре да постъпя така — да ви кажа искрено всичко, вместо да ви подвеждам с обещания, които не мога и никога няма да мога да удържа.

— Значи не ми оставяте и сянка дори от надежда? — попита той тихо.

— И сянка дори, господин Колски. И моля ви не ми се сърдете за това.

Луця събра формулярите от масата и тръгна към изхода. Когато беше вече на вратата, той извика:

— Госпожице. Още един въпрос.

Тя се спря.

— Вие… вие обичате друг?

— Толкова ли е важно? — попита Луця след кратко мълчание.

— Много е важно — подчерта той.

— Да, обичам друг.

— Още един въпрос. Вие обичате… Вилчур?

Тя не отговори. Колски се приближи до нея.

— Но това е лудост, госпожице. Та той е стар човек, похабен от живота. Какво можете да очаквате от него? Вие сама знаете колко го почитам и че се прекланям пред него. Никога нямаше да ви кажа всичко това, ако не си давах сметка какво чудовищно безсмислие е да се поставяте до него — той и вие! Той, който завършва живота си, и вие, която едва го започвате. Той, у когото сигурно не едно чувство се е зародило и умряло, и вие, която изобщо не познавате чувствата. Та това е лудост. Уважавам го и му дължа много, но аз ви обичам и мой дълг е да ви кажа всичко. Госпожице Канска, сама размислете: какво може да ви даде той? Какво може да ви даде на вас?…

Върху лицето на Луця се появи усмивка.

— Да даде? Да даде? Колко малко ме познавате!… Ще ми даде най-много… да, всичко ще ми даде, когато пожелае да приеме. Да приеме това, което мога да му дам.

Гледаше Колски, но той чувстваше, че тя сякаш не го вижда. В погледа й прозираше и тъга, и усмивка. Няколко минути Колски не се помръдна от мястото си. Само преди миг всичко у него се бунтуваше против нещастието, сега го обхвана апатия. Беше се изправил пред нещо наистина неразбираемо за него, нещо, което не можеше да определи с категориите на нормалния разум, с мерките, които беше свикнал да прилага, когато преценяваше нещата от живота на хората, мерки, основаващи се на закони, в които той вярваше. И изведнъж разбра, че съвсем не познава Луця, че няма и понятие за нейната психика и за психиката на жените изобщо.

Въпреки че беше на тридесет години, той имаше твърде скромен опит в тази област, тъй като семейството му не беше заможно и от ранно детство беше оставен на произвола на съдбата, бе развил у себе си инстинкта да разбира законите на борбата за съществуване и да им устоява. А понеже не беше половинчат — никога и в нищо, той се вкопчи в действителността, действителността за него беше работа и постоянен импулс: напред, повече, по-добре!

Според този девиз бе изградил живота си. Рядко отделяше само по няколко часа за лични удоволствия и забавления, а връзките с жените смяташе именно за забавление. Докато се запозна с Луця.

В отделението всичко беше наред. Нощта, изглежда, щеше да бъде спокойна. Смело можеше да легне в стаята на дежурния лекар и да поспи, но нямаше никакво желание. Постепенно някак мислите му се подреждаха и започна да се очертава проект: щом като Луця е толкова безразсъдна, трябва да стори всичко, за да се осуети възможността тя да направи такива грешки, които да провалят цялото и бъдеще.

Каквито и да било уговорки, разбира се, нямаше да доведат до никакъв резултат. Не си правеше илюзии в това отношение. Оставаше единствено едно — да я отдалечи от Вилчур по някакъв ефикасен начин. Но как? Дълго не можа да намери отговор. Ако беше близък на професора и отношенията им бяха по-тесни, може би щеше да си позволи да поговори открито и искрено с него и сигурно имаше известен шанс планът му да успее. Не се съмняваше, че лесно би могъл да убеди този благоразумен човек. За жалост въпросът беше много интимен, твърде личен, за да се повдига, освен това Колски се излагаше на опасността Луця да узнае за неговата ненавременна намеса и да скъса отношенията си с него.

Не, това не можеше да помогне.

Един друг въпрос оставаше открит. Всички в болницата си даваха сметка, че след година, а може би и след половин година професор Вилчур под натиска на общественото мнение ще бъде принуден да се откаже и да напусне болницата. Досега Колски мислеше за тази евентуална възможност с тъга, но днес тя му се струваше много желана. Заради Луця. Колкото за нея, беше уверен, че ще успее да я задържи на длъжността й в болницата, въпреки конфликта между нея и професор Добранецки. Знаеше, че Добранецки разчита на него и на популярността му сред колегите и че в началния период на своята власт няма да се осмели да направи радикални промени, че ще избягва сблъскванията и по-скоро ще се старае да обедини персонала около себе си. А по-късно всичко ще може да се уреди по някакъв начин. В края на краищата като лекар Луця имаше големи качества: трудолюбие, чувство за дълг, интуиция. След време Добранецки ще се сдобри с нея.

Тези размисли доведоха Колски до заключението, че в негов интерес и главно в интерес на Луця е да не съдействува професор Вилчур да остава по-дълго на своя пост. Напротив, по-добре е да помага на групата, която действуваше да се ускори неговата оставка. С наболяло сърце Колски взе това решение, но не можеше да не го вземе.

И Луця не можа да заспи до късно тази нощ. Разговорът, който Колски излишно и толкова брутално бе повел, я беше раздразнил и разстроил. Упрекваше го, че е лишен от деликатност. Всъщност страхуваше се, че техните отношения няма вече да могат да се върнат към предишната непринуденост, нито към по-раншната колегиалност, която тя толкова много ценеше. С тази своя несръчна постъпка той нищо не спечели, а развали всичко. Връщайки се вкъщи, тя вътрешно се упрекваше, че се е отнесла много меко с него. Трябваше да му каже по-ясно какво представляват подобни признания и какво е нейното лично отношение към такава ненавременна настойчивост.

Заета е тези мисли, едва в своята стая, чак когато видя розите във вазата, тя си помисли:

„Щом като не са от него, тогава кой ги праща?“.

Нямаше много познати, а сред тях никой, който би направил нещо подобно. Знаеше, че някои от колегите я харесват. Може би и младият Зажецки, но те бяха сигурни, че нищо не могат да очакват от нея.

Тогава кой?

И изведнъж в лицето й нахлу кръв. Луда, безразсъдна, дръзка мисъл, някъде много дълбоко в нейните предчувствия нещо й подсказваше, уверяваше и потвърждаваше, че този, който е изпратил цветята, е той, професор Вилчур.

Сърцето й заби по-силно и по-бързо. Дълго се вглежда в розовия букет, като че ли чакаше от него потвърждение на своите догадки. И най-после сякаш получи това потвърждение, лицето й светна в усмивка.

Не, не. В този случай интуицията й не можеше да я подведе. Тя жадно притисна с всички сили розите до гърдите си.

Наведе се над тях. Ноздрите й се изпълниха с лек едва доловим аромат. Хладните листа нежно докосваха пламналите й страни и много от тях паднаха върху масата.

И така — все пак! Значи все пак той си е спомнил за нея, значи все пак е мислил за нея. Сетил се е за нея точно на Бъдни вечер.

А колко лековерна беше тя! Беше му повярвала, когато й каза, че заминава… Разбира се, че е във Варшава. Прекарал е празниците тук. Самотен. Съвсем самотен.

Тя трескаво погледна часовника си. Минаваше дванадесет. Въпреки това реши да позвъни, знаеше, че професорът никога не ляга рано, във всеки случай щеше поне да разбере нещо от Юзеф.

Набра номера нервно и бързо. В слушалката се чу продължителният ритмичен звук, след малко най-после се обади някакъв непознат хриплив глас:

— Какво желаеш, разкайваща се грешна душо.

— Това домът на професор Вилчур ли е? — колебливо попита Луця.

— Да, наистина. Отгатна, моето момиче. Това именно е жилището му на този свят. Und mein Liebchen, was willst du noch mehr?[42]

— А бих ли могла да помоля професора… — след кратко колебание се обади Луця изненадана.

— Зависи за какво, гургулице. Ако е за златен часовник или за бучка захар, мисля, че да. Ако е за операция на апендикса — не ви съветвам. Ако е за партия голф — и дума не може да става. Ако е за неговата ръка — закъснели сте най-малко с тридесет години. Ако е за чашка алкохол — няма да я бъде, защото аз ще поставя моето вето. И така, въпреки че светото писание казва: „Искай и ще ти бъде дадено“, обърни внимание, о, жено, че съвсем не е казано, че ще ти бъде дадено това, което искаш. Искаш например меденка с бадеми, а получаваш жълта треска с усложнения. Искаш вдъхновение, а ти носят четири бъркани яйца със сланина. Boite de surprise[43] Сляпа баба е предопределението. Surprise-party[44] е провидението. Та за какво става дума, mia bella[45].

— Бих искала да помоля господин професора да дойде на телефона — каза уплашено Луця.

— Неизпълнимо — обади се хрипкавият глас. — Неизпълнимо е — по три причини. Primo, професорът не е във Варшава, Secundo, не много отдавна, само преди няколко часа, успях да го убедя и той призна, че съм прав — разговорите с жени е губене на време. И tertio, дори и да беше сега във Варшава, дори и да искаше да загуби четвърт час, за да говори с теб, то не би могъл да го направи, защото лежи тук под някоя маса, без да проявява и най-малко желание да дойде в съзнание. Аз действам сега с последните остатъци от сили. Addio[46], signora, good-bye[47]. Vale et me ama![48]

Като каза това, той затвори телефона.

Шеста глава

Секретарят на председателя Тухвиц му докладваше:

— Господин професор Вилчур се е върнал днес от отпуск и е готов да ви приеме, дори веднага. Запита дали не сте болен. Отговорих му, че не зная.

Тухвиц кимна:

— Добре. Благодаря ви. Кажете, моля ви, на шофьора да дойде.

След десет минути той вече беше в болницата. Веднага го въведоха в кабинета на професор Вилчур, който стана, за да го поздрави.

— Като гост ли ви приемам, като пациент, или като шеф — попита той с усмивка.

Председателят стисна сърдечно и продължително ръката на Вилчур.

— От здравето не се оплаквам, слава богу. Исках да поговоря с вас по работа.

— Аз съм на ваше разположение — кимна Вилчур и в същото време му посочи един фотьойл.

Тухвиц седна удобно и докато пълнеше лулата си, каза:

— Много кратко време си почивахте, професоре. Изглеждате — ще ви гощавам с комплимент по еврейски — изглеждате не особено добре.

По външния вид на Вилчур се виждаше, че отпуската наистина не е била от голяма полза за здравето му.

— Моята страст е работата — каза професорът сериозно. — Нищо не отегчава така както бездействието.

— Познато ми е това — призна Тухвиц, — то е в кръвта. Става привичка, лоша привичка. Познато ми е това. С вас май сме връстници. Аз все още нямам желание да оставя работата, макар и да се досещам, че при мен, както и при вас, господин професоре, младите и амбициозните биха искали да изблъскат началника, за да заемат неговото място.

Професор Вилчур сви вежди. Всъщност още от самото начало беше подготвен за такъв разговор.

— Предвиждах — каза той, — че тукашните интриги против мен са достигнали до вас под формата на клюки или на ловко подхвърлени внушения.

Председателят поклати глава:

— Не, господин професоре. Достигнаха до мен по доста директен начин. Получих чисто и просто изложение на няколко лекари от вашата болница, изложение, за което и исках да поговоря с вас искрено и открито. Моля ви да оцените това, професоре, че идвам тук без никакво конкретно намерение. Просто искам да ви изложа проблема и на вас да оставя решаващия глас.

— Благодаря ви, господин председател.

— Не искам да упражнявам никакъв натиск върху вашето решение. Ни най-малък — продължаваше Тухвиц. — Просто не познавам нещата. Получил съм информация само от едната страна. Ще добавя още: моето впечатление, за което споменах преди малко, е, че вашите противници много повече се ръководят от лични амбиции, отколкото от обективни подбуди. Въпреки това, драги професоре, смятам, че подетата от подвластния ви лекарски персонал акция против вас не може да не окаже лошо влияние върху работата в болницата. Отношенията в нея трябва да се заздравят. Накратко казано: или ще приемете вашето оттегляне като нещо необходимо, или ще отстраните тези, които не ви одобряват. Сегашното положение не може да продължава повече.

Вилчур отговори мрачно:

— Напълно съм съгласен с вас. Бих искал да чуя упреците, които ми отправят.

Председателят посегна към чантата си.

— Нося препис от изложението. Не взех оригинала със себе си, защото на него са подписите. Естествено вие разбирате, че съм длъжен да съблюдавам известна дискретност.

— Несъмнено — призна Вилчур.

— Естествено, в случай че се опрете на второто решение, ще ви дам оригинала, за да можете да уволните авторите. Засега мога да ви дам копието.

Той подаде на Вилчур няколко страници, изписани на машина. Професорът започна да чете задълбочено. Както и предполагаше, в изложението не намери никакви нови и никакви основателни обвинения. Всичко се въртеше около подозренията, че амнезията е оставила трайни следи в неговата психика, че знахарският подход бил повлиял на неговите лекарски методи, че организацията в болницата куца вследствие на небрежност, мудно администриране и фаворизиране на някои лица от персонала. Цитираха се редица публикации в печата, които потвърждават факта, че болницата губи своето безупречно реноме, своята от години утвърдена репутация на най-добра в столицата.

Вилчур сгъна листовете и с иронична усмивка ги върна на Тухвиц.

— Какво е вашето мнение за всичко това? — сериозно го попита Тухвиц.

Професор Вилчур взе един молив в ръка.

— Ще отговоря на всички обвинения последователно. И така, що се отнася до амнезията — нито един от специалистите не споменава нито дума за рецидиви на амнезия сред своите пациенти. Нито един. Вие, господин председателю, навярно се досещате, че аз лично трябва да съм се интересувал много от този въпрос и че след като паметта ми се възвърна, внимателно прочетох всичко, което е писано по него.

— Това се разбира от само себе си — потвърди Тухвиц.

— И така, първото обвинение отпада. Второто, което засяга моята знахарска практика, е направо смехотворно. Не допускам някой, който и да е той, от авторите на изложението да притежава като лекар повече знания от мен, не го допускам тъкмо защото мнозинството от работещия в болницата персонал от мен черпеше познания. Черпеше и продължава да черпи. Да, действително по време на моята знахарска практика научих някои средства за лечение, непознати на официалната медицина или отхвърлени от нея. На практика тези средства се оказаха добри и резултатни. Защо да не ги прилагам? Медицината никога не е претендирала за безпогрешност. Господата, които са подписали това изложение, очевидно се смятат за безпогрешни. Остават още две обяснения. Първото се отнася до лошата организация в болницата, в резултат на която тя губи своето добро име. Господин председател! Тази болница съм я основал аз, аз съм създал нейната организация преди много години и смятам, че именно аз имам право да твърдя, че нейната досегашна добра репутация е мое дело.

— Без съмнение — каза председателят.

— Вярно е, че в последно време — продължи Вилчур — тази добра репутация започна да се разваля, но да помислим обективно — защо. Да, не по някакви други причини, а само поради това, че хората, които са решили да ме отстранят, се стараят да я развалят. Обикновена агитация. Няма да цитирам имена, няма да цитирам факти. Уверявам ви обаче, че знам кой и по какъв начин работи срещу доброто име на болницата. Досега не съм правил никакви изводи. Вярвах много в хората. Смятах, че ще се опомнят, че ще се замислят, че ще се пробуди съвестта им. Най-после и това — вярвах, че обществото ще забележи, че цялата тази мръсна история е съшита с бели конци. Излъгах се. Накрая и последното обвинение. Казват, че съм стар и преуморен, че разложението на реда в болницата е в резултат на факта, че моята енергия и дарбата ми на ръководител са се изчерпали. Господин председател, признавам, че в последно време енергията ми е отслабнала, че що се отнася до състоянието на нервите ми, има какво да се желае, и то доста; че здравето ми е разклатено. Всичко това е вярно. Но за това мое състояние има една-единствена причина — а именно бруталната подмолна клеветническа кампания, която водят моите врагове. Разбирам, че вас като председател на агенцията, на която принадлежи болницата, много не ви интересува защо директорът на болницата няма толкова качества. За вас е важен резултатът, обективният факт — сега тези качества са по-малко, затова именно не мога да се възползвам от вашето внимание и да реша аз, така както вие ми давате възможност. И много ви моля, не ме обременявайте с решаването на този въпрос.

— И все пак, позволете ми, професоре, да си остана на своето. Повтарям ви, имам абсолютно доверие във вашата обективност и знам, че вашето решение ще бъде единствено правилно.

Вилчур се замисли. След дълго мълчание отговори:

— Добре тогава, господин председател. Дайте ми обаче няколко дни на разположение. Ще помисля върху всичко това и понеже обвиненията срещу мен са формулирани писмено, искам и аз да отговоря писмено. Моля, повярвайте ми, че в момента още нищо не съм решил. Трябва да премисля всичко, трябва из основи да огледам положението, да проверя дали, след като бъдат отстранени недоволните, ще разполагам с достатъчно персонал за нормална работа в болницата. Вие, господин председател, не казахте колко от моите подчинени са подписали това изложение, но тъй като всичките ги познавам сравнително добре, то мога да ви уверя, че мнозинството сигурно ще застане на моя страна, така както другите са се обявили против мен.

Председателят стана.

— И аз съм убеден в това. Оставям ви преписа на изложението и очаквам вашия отговор. Още веднъж най-искрено ви уверявам, господин професоре, в моето уважение и най-топли приятелски чувства.

След като Тухвиц си излезе, Вилчур дълго размишлява. Червената лампичка над вратата му не гаснеше и тези, които искаха да го видят, напразно поглеждаха в чакалнята.

Вилчур написа на два листа имената на хората, които ще застанат съответно на едната или на другата страна. В началото на първия списък фигурираше професор Добранецки, а начело на другия — доктор Колски. Хипотезата за това разделение показваше, че Вилчур може да разчита на лоялността на мнозинството от персонала. Реши веднага да пристъпи към действие и да говори с всички поред. Първият, когото извика, беше доктор Колски.

Поздрави го мълчаливо, посочи му къде да седне и му подаде изложението с думите:

— Ето, няколко колеги са депозирали едно такова мотивирано искане да освободя поста директор на болницата. Бъдете така любезен да го прочетете.

Колски леко се изчерви и задълбочено зачете. Когато свърши, вдигна очи към професора.

— Сега имам следната молба към вас — обади се Вилчур. — Става дума за вашата откровеност. Кажете какво е вашето мнение за това съчинение.

— Дали… дали… — запъна се Колски — това се налага, господин професоре?

Вилчур кимна:

— Да, и още веднъж ви моля за абсолютна искреност.

Колски очевидно беше затруднен и започна несигурно.

— Но, разбира се, самият факт, че е подадено такова изложение, според мен е един вид непочтеност. Допускам, че Съюзът на лекарите дори би трябвало да потърси отговорност за това, дисциплинарна може би. Това не е колегиално. Във всеки случай смятам, че са били длъжни да ви предупредят за своята постъпка. Смятам, че ако не са го сторили, нищо не може да ги извини. Да излагат на показ вътрешните работи на болницата, е наистина непочтено.

Той преглътна и млъкна.

— А какво мислите за съдържанието на изложението? — запита Вилчур.

— Не мога да се съглася и с неговото съдържание — каза Колски, който постепенно се беше овладял. — Обвиненията срещу вас несъмнено са преувеличени.

— Преувеличени — полугласно повтори Вилчур.

— Да, господин професоре. Преувеличени. Някои от тях направо са неоснователни. В тях дори може да се види злонамереност. Например рецидивите на амнезия или пък вашата склонност към лечебни средства, които не са прилагани досега. Това са напълно несериозни доводи.

Вилчур, който очакваше неговият асистент да избухне възмутен, сега слушаше изумено спокойните му, делови, дори някак хладни разсъждения по въпроса.

— Нещо повече — продължи Колски, — изложението е написано с нескрита неприязън към вас, господин професоре. Ако изложението беше срещу мен, то би събудило недоверието ми и би подронило вярата ми в добрите намерения на авторите, би ме накарало да мисля, че не заради доброто на болницата, а от личен интерес искат да използват истинското положение в болницата.

Професор Вилчур леко вдигна вежди и без да гледа Колски, попита:

— А какво е истинското положение?

Колски за миг се поколеба:

— Господни професоре, тъй като вие толкова настоявате искрено да ви кажа моето мнение…

— Искам това и само това — подчерта Вилчур.

— В такъв случай ще бъда откровен. Вие знаете, господин професоре, колко ви почитам, какъв пиетет изпитвам към вас. И все пак, ако погледнем обективно, не можем да не им дадем право, когато твърдят, че вие несъмнено сте преуморен и че последиците от тази преумора се отразяват много зле на болницата. Напоследък, господин професоре, вие рядко и спорадично се вглеждате в това, което става. А в болницата стават лоши неща. Персоналът е възбуден, интригите продължават, клюки, хората се взаимоизяждат. С една дума — разпуснатост. За да се ръководи една толкова голяма болница, вие сам признахте, е нужна по-силна и по-сигурна ръка, здрави нерви и постоянно присъствие в службата. Зная, че това, което казвам, ще ви бъде неприятно, но тъй като ме запитахте вие, предпочитам да поставя проблема открито.

Свърши и настъпи дълго мълчание. Най-сетне професор Вилчур стана, искаше с усмивка да подаде на Колски ръка, но не можа да се усмихне насила.

— Благодаря ви, колега — каза той.

Колски мълчаливо излезе от кабинета. Когато вратата се затвори, Вилчур безсилно се отпусна във фотьойла.

Ето, неочаквано го улучи ударът, много болезнен, защото идваше оттам, откъдето най-малко го очакваше, и беше нанесен от ръката, от която очакваше най-голяма помощ.

Нима до такава степен бе изгубил чувството си за самокритичност? Нима не беше способен да забележи своята деградация, която другите толкова ясно виждаха, и то вече не само враговете, но и приятелите? Нима той наистина е станал вече негоден, вреден и отпуснат, пречка за другите? Той, който чувства още толкова сили, вяра, жажда за работа.

Погледна мрачно към бюрото, където лежаха двата листа с двата списъка. Взе ги бавно в ръка, смачка ги и ги хвърли в коша. Защо да се обръща към другите? Всички те, ако се осмелят да бъдат толкова откровени като Колски, несъмнено щяха да повторят същото. Защо да ги вика? За да изживее още няколко пъти унижението да изслуша тези страшни смазващи слова — несправедливи — той беше убеден в това, — но казани с увереност в тяхната правота.

Борбата беше загубена. Разбра това и съумя да постъпи така, както му диктуваше съвестта. Спокойно взе един лист и написа:

„Уважаеми господин председател!

След като размислих и проверих положението в болницата, стигнах до убеждението, че единственото правилно разрешение на проблема е да се оттегля. Тъй като след това решение ще ми бъде доста трудно да остана тук по-дълго от няколко дена, позволявам си да предам ръководството на професор Йежи Добранецки, мой заместник досега, който много добре познава проблемите на болницата.

Моля ви да приемете моите най-искрени почитания.

С уважение:

Рафал Вилчур“

Сгъна листа на четири, сложи го в един плик, адресира го до председателя Тухвиц и позвъни:

— Моля веднага да изпратите това писмо — каза той на разсилния — и кажете на професор Добранецки, че искам да говоря с него.

Не чака дълго. Успя все пак да се овладее дотолкова, че да го поздрави непринудено.

— Заповядайте, седнете. Исках да поговоря с вас, ако имате време.

Добранецки погледна часовника си.

— Разполагам с цели двадесет минути до операцията.

— О, няма да ви отнема толкова.

— За какво се отнася? — запита Добранецки.

— Неотдавна при мен беше председателят Тухвиц. Той ми каза, че някои от лекарите в нашата болница са подписали изложение, в което искат моята оставка. Не посочи никакви имена. Четох изложението и имам причини да предполагам, че вие сте негов автор. Автор и инициатор.

Добранецки леко прехапа устни, но вдигна глава и погледна Вилчур в очите.

— Да. Нямам намерение да отричам.

— И нямате основания — подхвана Вилчур.

— И нямам основание — потвърди Добранецки. — Не съм от ония, които постоянно се страхуват и предпочитат опортюнистично да се примиряват с нещо, което смятат за лошо, вместо да се борят срещу него с всички средства.

Вилчур се усмихна.

— Много сполучливо го определихте: с всички средства. Вие не пренебрегнахте нито едно. Но не за това исках да говоря с вас. И така. Тухвиц постави алтернативата като ми остави plein pouvoir[49] за избор: или да си запазя ръководството на болницата и да отстраня тези, които заблуждават общественото мнение и действуват в нейна вреда, или аз самият да се оттегля.

Млъкна, чакайки въпросите на Добранецки. Той обаче пребледня леко и не каза нито дума. Вилчур го измери с презрителен поглед.

— Тухвиц предостави на мен да взема решението. Аз вече го взех. Преди малко му изпратих писмо с моята оставка.

Върху лицето на Добранецки избиха червени петна.

— Съобщавам ви всичко това, защото в същото това писмо предавам ръководството на болницата във ваши ръце. И ето, искам да ви попитам ще ми направите ли една малка услуга — да го приемете?

Добранецки раздвижи устни, но не каза нищо.

— Това ще ме улесни много — продължаваше да говори Вилчур със спокоен тон. — Ако предам болницата на някой друг, би трябвало да загубя много време да обяснявам и така нататък, докато вие, който сте ме замествали много пъти, отлично и във всичко сте ориентиран. При това нали днес току-що се върнах от отпуска и по-малко от вас познавам текущата работа. И така, съгласен ли сте?

— Съгласен съм — кратко отговори Добранецки.

Вилчур стана.

— С това въпросът е приключен, довиждане.

Добранецки също стана и каза:

— Довиждане, господин професоре.

Той подаде ръка, но Вилчур поклати глава:

— Не, господине. Не мога да ви подам ръка — на вас.

Добранецки остана за миг като вкаменен, после изведнъж се обърна и бързо излезе от стаята.

Професор Вилчур имаше още доста много работа в болницата. В шкафовете, в кабинета, в чекмеджетата той имаше немалко книги, които бяха лично негови, бележки, скицирани текстове на лекции и други. Трябваше да сложи в ред всичко това, да класифицира и да нареди да го опаковат. Когато свърши тази работа, навън вече падаше мрак.

Облече се и минавайки през чакалнята, видя Луця. Чакаше го.

— Добър вечер, госпожице Луця — зарадва се той. — Мислех, че днес не сте в болницата. Защо не ми се обадихте?

— Но аз, господин професоре, идвах тридесетина пъти и червената лампа над вратата все светеше.

— А да. Да. Бях много зает.

— Вашата отпуска свърши днес, нали?

— Днес — потвърди Вилчур.

— Колко сте лош, господин професоре! През празниците всъщност сте били във Варшава, а аз нищо не знаех.

Той й се усмихна.

— А откъде разбрахте?

— Имам дори две доказателства за това, че сте били във Варшава.

Вилчур полюбопитствува:

— Дори две?

— Да. Обаждах ви се по телефона, господин професоре.

— Юзеф нищо не ми е казал.

— Защото този, който се обади, съвсем не беше Юзеф, а някакъв странен човек. Струваше ми се, че… че… Много се извинявам, но ми се струваше, че този човек е ненормален.

— Ненормален?

— Е, да. Говореше едни такива глупости и, изглежда, беше съвсем пиян.

Професорът се засмя и махна с ръка.

— Ах, да, разбира се. Йемьол е бил. Вие го познавате. Наш бивш пациент. Много мил човек.

— Много мил? — учуди се Луця. — Май че това беше някакъв джебчия от отделението за безплатно лечение.

— Този именно — потвърди Вилчур. — Той е някакъв декласиран интелигент. Не е възможно да се изтръгне от него какъв е бил някога. Днес, разбира се, е джебчия. Не зная дори как се казва. Запознавал съм се с него някога преди години и тогава се наричаше, доколкото не ме лъже паметта, Обядовски или Обеджински, днес името му е Йемьол, възможно е след години да го смени с нещо по-удобно. Да, странен човек. Разбира се, че е джебчия.

— И пияница — добави Луця. — Срамувам се, господин професоре, да ви повторя това, което той ми наговори. Господин професоре, наистина ли сте пили с него?

— Пих малко… малко повече… — усмихна се Вилчур. — Но защо сте с палто? Излизате ли?

— Да. Само вас чаках, господин професоре, защото разсилният ми каза, че скоро ще тръгнете.

— Отлично. Да вървим тогава.

Навън не беше много студено. Дробовете с удоволствие вдишваха свежия въздух. Пресякоха улицата. Професор Вилчур застана там и загледа сградата на болницата. От почти всички прозорци струеше мека бяла светлина. Високата сграда, изправена гордо, излъчваше нещо достойно, спокойно, неизменно.

Професорът стоеше неподвижен. Минутите летяха. Учудена от неговото необичайно държание, Луця го погледна в лицето и видя две сълзи да се стичат по бузите му.

— Професоре! — шепнейки, попита тя. — Какво ви е?

Той обърна глава и се усмихна.

— Малко се развълнувах. Много от сърцето си оставих тук. Много.

— Оставихте?

— Да, госпожице Канска. Оставих. Никога вече няма да се върна. Сега се сбогувах.

— Какво говорите, професоре!

— Да, госпожице, днес бях тук за последен път. Подадох оставка. Предадох ръководството на професор Добранецки. Стар съм вече, госпожице Канска.

Луця нищо не можа да отговори: нещо я стисна за гърлото, цялата трепереше като трескава. Вилчур забеляза това и деликатно я хвана под ръка.

— Да тръгваме вече. Какво толкова, нищо важно не е станало в края на краищата. Такъв е нормалният ред на нещата, а именно — старите да отстъпват мястото на по-младите. Такъв е, откакто свят светува. Госпожице, моля ви, не се вълнувайте толкова за това.

— Но това е страшно… страшно… — повтаряше тя с треперещи устни.

— Няма нищо страшно. Всички толкова много ме уверяваха, че трябва да си почивам, че и аз най-после им повярвах. Да оставим това и никога повече да не говорим по този въпрос.

Тя поклати глава.

— Ах, господин професоре, наистина не мога да си събера мислите. Падна ми като гръм от ясно небе.

Той кратко се изсмя.

— Е, не напълно ясно. Отдавна този облак беше надвиснал над мен и от него се носеха не толкова гръмотевици, колкото съскаше и освиркване. Много странен облак. Утешава ме едно, че единственият гръм, който падна от него, падна по моя воля. Е, хайде, кажете ми как прекарахте празниците.

— Защо ме питате, господин професоре? — каза тя след малко. — Нали знаете, че не можех весело да прекарам празниците.

— А защо не? Вие сте млада, способна, вие сте на прага на живота. Едва сега започвате да живеете. Някакви грижи ли имахте?

Тя притисна с лакът ръката му до себе си — това беше целият отговор. Той млъкна и вървяха така дълго и безмълвно.

— През празниците само миг бях щастлива, много щастлива. Тогава, когато отгатнах, че вие сте ми изпратили онези рози.

Изненадан, професорът се окашля.

— Знам, че сте вие — казваше тя. — Въпреки че не постъпихте добре, като не написахте нито дума, за да ми кажете, че сте във Варшава. Но аз и без това не съм достойна за вашето добро отношение, за това, че не сте ме забравили, че сте мислили за мен.

— Помислих си аз, старият егоист, помислих си за вас на Бъдни вечер и трябва да ви призная, че ми дойде наум една нелепост — да ви поканя на вечеря на Коледа.

Луця се спря и го погледна в очите. В погледа й прочете толкова топлина и радост, че нещо го стисна за сърцето. За да прикрие вълнението си, той заговори:

— Седях, обхванат от моята самота като язовец в леговището си, затова няма нищо чудно, че в главата ми се въртяха разни главоломни идеи. И то тъкмо пред Бъдни вечер. Е, да вървим, да не стоим тук, спираме движението. Бъдни вечер, елхата, трапеза, наредена по народен обичай със сено под покривката. Спомени. Всичко това някак си изкарва човек от равновесие.

— И защо, защо не ме извикахте? — каза тя с искрен упрек в гласа.

— Опомних се навреме. Аз наистина желаех да прекарам тази вечер с вас, но вие сигурно щяхте да си намерите по-приятна и по-весела компания, по-подходяща за вашата възраст.

— Не, не, вие не говорите искрено — прекъсна го тя. — Та нали знаете, че това, което най-много желая, е да можех да прекарам с вас не само Бъдни вечер, а всички вечери, всички вечери до края на живота си.

Гласът му трепва, когато я смъмри:

— Моля ви, не говорете глупости!

— До края на живота си — повтори тя.

Той се засмя насила:

— Е, ако става дума за мен, вие дори не рискувате много, защото сигурно вече не остават много такива вечери до края на живота ми. Но не говорете подобни неща. Та това е смешно. Ако някой ни чуе, от все сърце ще се забавлява. Аз имам дъщеря почти на вашата възраст и мога да ви бъда баща. Ами да, и още как!

— Но това няма никакво значение — живо протестира тя.

— Има, и то голямо!

— За мен има значение само едно: аз ви обичам, обожавам ви и просто не мога да си представя как бих могла да живея далече от вас…

Сега Вилчур се спря.

— Госпожице Канска — каза сериозно той, гледайки в нейните искрящи очи. — Вие още нямате никакъв опит. Повярвайте ми, че вашето чувство в цялата си красота и свежест е само едно недоразумение. Вие ме обичате, струва ви се, че съм достоен за възхищение, за приятелство и най-после — за съчувствие поради всичко, което преживях напоследък. Но това не е любов. След месец или година то ще мине, защото не може да не мине, и тогава ще се убедите, че в тоя миг, днес, вие безразсъдно сте се приближили до пропастта. За щастие на ръба на пропастта има бариера, която ще ви задържи, тази бариера е моят опит и това, че аз познавам живота. Мило дете, един ден ще ми бъдете благодарна за всичко. Някога ще си спомните думите ми.

Луця се усмихна тъжно:

— Господин професоре, друг отговор не съм и очаквала. Зная, че не ви заслужавам. Във всяко отношение. Знаех, че ще ми отговорите така. Да, защото как иначе може да се отговори на една жена, за чиято любов човек не намира у себе си никакъв отклик.

— Лъжете се, госпожице Канска. — Вилчур сви вежди. — Това, което казахте, е голям, голям и ценен дар за мен. Човек, който е имал толкова малко топлота в живота си, умее високо да цени чувствата. Това обаче не значи, госпожице, че е способен да отговори със същото на такива чувства. Животът си е казал думата, годините — също. Сърцето изсъхва, душата губи своите живителни сокове — става тръпчива и жилава, изсъхва като пергамент. Трябва да го разберете, госпожице.

— Не вярвам — поклати глава тя. — От три години общувам с вас, наблюдавам ви всеки ден, виждам прояви на вашето чувствително сърце, на величието и жизнеността на вашата душа. Сърцето ви е свежо като сърцето на дете. Та нали вие обичате хората?

Професорът замислено тръгна напред.

— Да, скъпа госпожице, но това е нещо друго. То не е нещо лично, не пронизва до дъно, не разтърсва изцяло нервите, не изпълва дните и нощите. Как да ви го кажа? Разликата между сърцето на млад мъж, който обича, и моето е като разликата между пламнало огнище и тиха църква. Разбирате ли, това са два вида любов, два различни вида любов.

Отново вървяха мълчаливо. Рядко се разминаваха с някого.

— И никога ли не сте обичали? — запита Луця.

Вилчур вдигна глава, сякаш се вглеждаше някъде между звездите и накрая каза.

— Обичах някога. Казваше се Беата.

Говореше на себе си, сякаш бе забравил присъствието на Луця.

— Беше млада и красива и никога не ме е обичала. Беше моя съпруга. Отдавна, преди много години. Беше моя съпруга. Не съпруга — съкровище, кралица, дете. Днес и аз самият вече не знам — беше смисълът и целта на моя живот. Всяка моя мисъл беше за нея, всичко, което правех, го правех за нея. О, аз знам какво значи да обичаш. Помня какъв бях през ония години, помня също, че не съумях, не успях да спечеля сърцето й. Очевидно съм бил много непохватен. Обсипвах я с гальовни думи, треперех при мисълта, че няма да бъде изпълнена някоя нейна най-дребна прищявка. Но тя нямаше дребни прищевки. Желаеше само едно — искаше да обикне. А аз не можах да бъде този, който тя би обикнала. Винаги, всеки ден виждах в очите и нещо като страх от мен, виждах безграничната дистанция, която отделяше нейните мисли, нейния свят от моя. Беше много примерна съпруга, имахме дори такива моменти, когато вярвах, че ще се сближим. Илюзиите обаче бързо се разпръскваха. И аз отново се изправях безпомощен пред това също толкова мълчаливо и неразбираемо за мен създание, колкото аз за него. Държеше се с мен като дете, попаднало в клетката на слон. Има наистина доверие в слона, но се страхува от всяко свое движение, от всяка своя дума, защото не знае как ще реагира голямото тромаво животно.

Той млъкна, а Луця след дълго мълчание попита:

— Починала ли е?

Професорът кимна и изведнъж се оживи.

— Да вървим. Елате у дома, ще ви покажа снимката и.

И той се отправи към къщи, сякаш не очакваше ни най-малък протест от страна на Луця. Тя вървеше до него потресена. Нейното собствено признание и признанието на професора разбуниха хаотично мислите и чувствата й. Ах, защо не беше се родила по-рано, защо не беше се запознала с него преди онази, онази глупава и недостойна жена, която не беше съумяла да оцени щастието си.

Луця знаеше, че Вилчур някога е бил женен и че от много години е вдовец. Преди три години дори беше се запознала между другото с дъщеря му госпожа Чинска, към която изпитваше истинска симпатия. Из града кръжаха историйки за романтичното минало на семейство Вилчур, които бяха толкова противоречиви, че беше трудно да се разграничи истината от измислиците. Луця впрочем не изпитваше любопитството, което кара други жени да се ровят в чуждите работи. В случая с Вилчур тя дори предпочиташе той и занапред да остане за нея тайнствена полулегендарна, полуреална личност. Жадуваше да го опознава ден след ден, да опознава неговия, живот, лабиринта на душата му, така както се узнава страница след страница историята на трагичните преживявания на любим герой.

Луця няколко пъти бе идвала в къщата на професора по различни служебни въпроси. Той обаче винаги я беше приемал в салона. Сега за пръв път я въведе в кабинета си. Запали лампата и мълчаливо посочи големия портрет над камината.

От широката сребърна рамка към Луця гледаше с големите си, като че ли малко учудени очи, красива жена със светли коси и детски овал на лицето. Около малката уста сякаш блуждаеше тъга, красивата фина ръка с дълги и прави пръсти лежеше безжизнено сред гънките на роклята от черна коприна.

Сърцето на Луця се сви от ревност. Жената от портрета й се струваше сто пъти по-красива от нея самата, непостижимо изискана и изящна.

— Казваше се Беата — чу тя до себе си тихия глас на Вилчур. — Един ден се върнах и намерих дома си… празен. Беше заминала, беше ме изоставила, беше ме изоставила заради друг, заради любовта.

Луця почувствува сърцето си в гърлото. С рязко движение тя се обърна, хвана ръката на Вилчур и трескаво, безпаметно ридаейки, започна да я целува, с тези целувки сякаш искаше да го възмезди за оная неправда, за оная престъпна несправедливост от страна на другата.

— Какво правите! Какво правите! Госпожице Луця! — извика развълнуван Вилчур, опомнил се изведнъж от своите мисли. — Успокойте се, това на нищо не прилича.

Той я настани, цялата разтърсвана от ридания, в един фотьойл и огледа стаята за гарафа с вода. На масичката до камината имаше коняк. Наля една чашка и я подаде на Луця, казвайки с мек, но решителен тон, тон, с който обикновено скланяше пациентите си да бъдат послушни.

— Изпийте веднага това.

Тя послушно изпълни заповедта и бавно се успокояваше, докато той говореше:

— Трябва да овладявате нервите си, скъпа госпожице. Трябва да се владеете. Що за лекар сте вие, ако чуждите страдания така ви изваждат от равновесие, че в стария, почтен професор внезапно виждате кардинал, на когото трябва да се целува ръка. А може би с това вие искахте да почетете моята преклонна възраст. Да ми отнемете и последните илюзии? И на какво приличате сега? Изтрийте веднага, моля ви, тези недостойни сълзи.

Подаде й своята голяма носна кърпа, а Луця, изтривайки очите си, повтаряше:

— Мразя я. Мразя я.

Бавно се успокояваше.

— Е, може би ще изпиете още една чашка? — запита Вилчур.

Тя поклати отрицателно глава.

— Много ви благодаря и много ви моля да ме извините за този пристъп на истерия. Наистина се държах безобразно.

— Не смея да ви противореча — от куртоазия — каза Вилчур с умишлено недоволен тон. — Не смея да ви противореча. Държите се като пансионерка с анемия на скрофулозна почва.

Искаше да я разсмее, по думите му не достигнаха до съзнанието на Луця.

Още ли… Още ли я обичате? — запита тя и прехапа устни, за да не се разплаче отново…

Вилчур сви вежди:

— Скъпа госпожице, толкова време е минало и толкова вода е изтекла оттогава, толкова пъти е покарвала нова трева на гроба й напролет. Времето лекува. От нея ми е останал споменът, болезнен и мъчителен спомен. Като белег. Простих. Това е всичко.

Замисли се и след малко добави:

— Знаете ли, и от това можете да вземете пример — какво прави времето. Всичко минава. Това, което някога ни се е струвало център на вселената, след години го виждаме като прашинка и не можем да проумеем защо тогава сме се поддали на илюзията.

— О, не — възрази Луця, — та нали и днес вие знаете, че тази жена за вас е била всичко на света. Истинската любов дори да угасне, остава нещо велико.

Вилчур махна с ръка.

— У такива самотници като мен. Кой знае какво бих мислил днес за Беата, ако наскоро след нейното заминаване на пътя ми бе застанала друга жена, някакво чувствително сърце, някакво дълбоко чувство.

Той се усмихна и добави:

— Но по моя път не срещнах чувствителни сърца. По моя път не ходят жени.

Луця се усмихна.

— Ходят, но вие не ги забелязвате. Дори когато са толкова настойчиви, че се натрапват сами, вие ги отблъсквате с проповеди за разликата във възрастта.

— Това не е проповед — каза меко той. — Това е убеждение. И става дума не само за възраст, госпожице Канска, не само за възраст. Трябва да се вземе под внимание и това, че аз вече съм свършен човек.

— Сега пък какво говорите — възрази тя.

— Е, да. Разнебитено съоръжение, изхвърлено извън борда — убеждаваше я сериозно. — Помислете си само, какви перспективи бих могъл да имам аз. Бих могъл да започна частна практика вкъщи. Но това означава да съм в непрекъснат контакт с всичките тези хора, които ми е непоносимо да гледам дори. Аз съм хирург. Вкъщи всъщност не мога да правя операции, следователно ще бъда принуден да правя постъпки за операционна. Сама разбирате, че след днешното ми оттегляне не е по силите ми да се излагам на въпроси, забележки, коментари, та и на погледи дори. Значи какво ми остава? Да изтлея. Panis bene morentium[50]. И то без масло. Защото вие трябва да знаете, че аз съм напълно разорен. Тази къща, в която сме сега, също вече не е моя собственост. Благосклонно ме оставиха тук до края на живота ми…

Усмихна се тъжно.

— До края на живота ми, с надежда, че това няма да трае дълго.

— Съвсем не съм съгласна с вас — енергично запротестира Луця. — Та нали ви остава — докато не се освободите от тази чувствителност, напълно обяснима впрочем — толкова огромна област за работа като научната дейност. Лекциите в университета, клиниката, публикациите.

Вилчур се замисли.

— Не, това не е за моя темперамент. Мога да пиша само когато писането ми запълва свободното от практиката време; колкото пък за лекциите… Драга госпожице, и оттам ще ме изтикат. Нищо не ми остана. Ето на — да се затворя вкъщи и да чакам смъртта. Впрочем тя ще дойде бързо. Природата така е устроена, че онова, което е непотребно, се самоунищожава. А аз чувствам, че съм излишен.

— Точно за това става дума, господин професоре. Става дума, че вие се чувствате ненужен. Искам да ви убедя, че това е само временно състояние, което скоро ще мине. Искам да ви убедя, че вашата жизненост никак не е отслабнала, че не е намалял нито вашият гений, нито енергията ви. Това е временна депресия.

— Не вярвам.

— Тогава аз ще ви убедя.

— И как?

— Вие започнахте голям труд върху туморите…

— Не съм започнал, а по-скоро съм изоставил. От една година не съм го поглеждал. Липсва ми много материал. Би трябвало да го събирам, да издирвам, да го подреждам, а да си призная, нямам ни най-малко желание да го правя.

— Тогава ще ви помагам. Аз ще се заема.

— Ще бъде жертва от ваша страна. Вие добре знаете, госпожице Канска, че аз не мога да приема такава жертва.

— Но това не е никаква жертва. Ще ми дадете част от авторския хонорар или пък например — ще поместите до вашето име и моето: „В съавторство с доктор Луця Канска.“ Това е чест — и то каква!

Луця дълго настоява и Вилчур най-после, макар и неохотно се съгласи. На другия ден започнаха работа. Обикновено тя идваше следобед. Заедно огледаха ръкописа, отбелязаха какво липсва, изваждаха библиографски подробности от медицинските списания. Привечер разговаряха на чаша кафе, след това Луця се сбогуваше с професора, за да дойде на следния ден с пакет бележки или книги, взети от библиотеката.

Работата напредваше много трудно. Въпреки предвижданията на Луця депресията на Вилчур не минаваше. Неведнъж оставяше писалката и потъваше в мълчание, което траеше по няколко часа, а после не само че не беше в състояние да работи, но дори и да разговаря с нея.

Един ден тя го завари пиян. Беше отчаяна и все пак си даваше кураж и продължаваше упорито да вярва, че ще се случи нещо, което ще промени положението, ще промени настроението на Вилчур.

Така минаха два месеца. Луця разделяше времето си между работата за професора, занятията в болницата и търсенето на нова работа в някоя друга болница; наистина, въпреки че от страна на професор Добранецки нямаше предвижданите в началото от нея въртели, тя все пак се чувствуваше много зле. Външно в болницата всичко вървеше по предишния установен ред, нямаше никакви промени, нито размествания. И все пак атмосферата беше съвсем друга. По-чувствителните, към които спадаше и Луця, го усещаха на всяка крачка. Никой никога не споменаваше името на Вилчур. В това мълчание като че ли имаше срам, че така лесно се отказаха от него, отрекоха се, забравиха го.

С Колски се срещаше по-рядко. От онзи решаващ разговор той не се стараеше да се върне към същата тема, но не си промени отношението към нея. По лични въпроси изобщо не разговаряха. Затова не знаеше, че Луця сътрудничи с професора. Не знаеше също, че си търси друга работа. Само веднъж след един разговор с Добранецки, когато между другото я уверяваше, че мястото й в болницата ни най-малко не е застрашено, тя отговори кратко:

— Не държа на него.

А всъщност трябваше да държи. Във Варшава имаше лекари в излишък и беше извънредно трудно да се намери работа. Досега бе проверявала на няколко десетки места безрезултатно. Записваха адреса и телефона и й обещаваха да я уведомят, ако се открие вакантно място.

Междувременно настъпи месен март, а с него и ранната тази година пролет. По улиците се виждаха все повече жени и мъже по костюми. По дърветата се появиха първите пъпки, някои храсти вече леко се зеленееха.

В същото време Луця не можеше да не забележи, че с всеки изминал ден професорът става все по-мрачен и че видът му се влошава. Реши да го кара да се разхождат. Отначало той не искаше и да чуе за това. Най-после се съгласи при условие, че ще излизат вечер и ще избягват кварталите, където биха могли да срещнат познати.

— На село сега сигурно е много красиво. Познавате ли пролетта на село?

— Спомням си я мъгляво от времето на моето детство.

— Много сте загубили. Пролет на село. Земята благоухае, разбирате ли? Земята благоухае, благоухае и въздухът. Птички. Много птички. Загрижени, работливи летят, цвърчат, бързат, пренасят някакви тревички, сламки, някакви валма, мъх. А чучулигите — високо в небето. И кравите излизат на паша. Небето е толкова светлосиньо. Прекарах няколко пъти такава пролет далеч оттук, в Белорусия… Била ли сте някога там?

— Не, никога.

— Спокоен край, красив край. Върху земята леките вълни на хълмовете. Между тях лежат езера, горите са гъсти, обрасли с хвойна и леска. Селските къщи покрити със слама. Не всичките. По-заможните — с дъски и летви. Но там, общо взето, е беднотия. Бедност, мизерия, простотия. Но хората са добри. Ех, да бях си спомнил за всичко това, когато разговарях с Йемьол. Той твърдеше, че всички хора са лоши. Но той говореше за града. О! Ако познаваше оня край и онези хора!… Може и да е прав. Градът е чудовище. Отделил е човека от земята с асфалт и бетон. Откъде да черпи чувства? Чувствата като всички жизнени сокове идват от земята. В града изсъхват, превръщат се в прах, остава само мозъкът, трескавата борба за съществуване, мозък, който не е способен да мисли, а само да комбинира! Да планира някакви машинации. За да постигне по-бързо, повече, по-хитро. Човекът не вижда себе си, не вижда света. Погледнете тези сгради. Засланят кръгозора. Заградили са ни отвсякъде. Остават само малки отвори като тунели, през които можем да излезем от търбуха на чудовището. Няколко шосета, няколко железопътни линии. Той се замисли, а след малко продължи:

— Там, в тези краища, има едно градче. Нарича се Радолишки. Няколко улички, малка католическа църква, дървена православна църквичка и хиляда или две хиляди жители. През Радолишки минава широк път, обточен със стари брези, дебели, съковити, разкривени брези с попукана от старост грапава кора. Пътят уж шосе, но по него пролет и есен има локви, а през лятото вятърът вдига облаци прах. Оттатък градчето пътят свива на юг и след няколко минути отдалече може да се види мелница, мелницата на стария Прокоп Мелник. Мелницата му е разположена на езера, на три езера, тази мелница е воденица. Едното езеро е голямо и гъсто обрасло с върбалак и ракитак. Другото е по-малко, с форма на бъбрек. Бреговете не са стръмни и лъката се спуска надолу почти до самата вода; дъното е песъчливо, там жените перат, бухат бельото върху дъска, а на отвъдната страна, където е избуял елшакът, се къпят. Но чак през лятото след Свети Иван. Там вярват, че за здравето е вредно да се къпеш по-рано. Долното езеро пък е кръгло, сякаш е начертано с пергел. Тук къпят конете и мият добитъка. Шумно пада каскада от пенлива вода, а отгоре непрекъснато долита гласът на зърното. По езерата плават гъски и патици, понякога по водата се носи дива патица или прелетен лебед, или пък лятно барне. Воденицата на Прокоп Мелник. Добри хора, прости хора. Три години не съм бил там. О, там сигурно си спомнят за мен. За тях не бях излишен човек. Не им бях пречка…

Той се замисли.

— Тъгувате ли за тях? — запита Луця.

— Какво казвате? — опомни се той.

— Попитах не тъгувате ли за тях.

Лицето на Вилчур светна в усмивка.

— Бих искал да ги видя. Сигурно много неща са се променили там. Три години. Васил навярно се е оженил, Наталка е пораснала. Олга и Зоня сигурно също са се задомили… Добри жени.

Усмихна се и се обърна към Луця.

— Зоня дори много настойчиво се гласеше за мен… Каква радост ще бъде, ако отида…

Луця си помисли, че наистина едно пътуване до това градче Радолишки, за което професорът си спомня с толкова топлота, сигурно ще му подействува чудесно. Щеше да повлияе успокоително на нервите му. Щеше да му помогне да се откъсне от неотдавнашните преживявания. Би се върнал освежен, с нов запас от енергия.

— Знаете ли какво, господни професоре, а защо пък не ги посетите? — каза тя.

— Да ги посетя? — учуди се професорът.

— Ами да. Говорите с такава топлота за тях, спомняте си ги с толкова хубави чувства. За вас това ще бъде приятно развлечение. Толкова отдавна не сте напускали Варшава.

Вилчур я погледна:

— Ха — каза той. — Искате да се избавите от мен, макар и за малко.

Тя се засмя:

— Именно. Искам да се отърва от вас. Виждате ли, че никак не съм користолюбива. Карам ви да направите тази екскурзия, макар и да знам, че там край Радолишки ви чака оная Соня или Зоня.

Смееха се и двамата. Професорът отдавна не беше изпадал в такова добро настроение, а Луця си даваше сметка, че това настроение беше предизвикано от спомените за онази воденица. Реши да кове желязото, докато е горещо.

— Сериозно, не виждам никакъв повод да си откажете това удоволствие.

Знаете ли, идеята съвсем не е лоша и мисля, че там ще се зарадват, когато ме видят.

А и вие ще се поразсеете малко, ще видите някогашните места, които толкова обичате, ще подишате друг въздух. Всъщност нищо не ви задържа сега във Варшава. А пролетта е толкова хубава.

От този ден идеята на Луця не даваше на Вилчур покой. Перспективата да отиде във воденицата на Прокоп му се струваше все по-приемлива. Оживи се, разказваше на Луця все нови и нови подробности за воденицата и за своя някогашен живот там.

След седмица, през която Луця непрекъснато го поощряваше, един ден той каза:

— Реших. Заминавам за Радолишки. Само че преди това трябва да приключим събирането на материала за първия том, а докато отсъствам, вие ще го подредите.

Тя много се зарадва на решението му и с удвоено старание се залови за работа. Въпреки че бързаха, стана ясно, че работата ще се проточи най-малко месец. Това караше Луця да се страхува, че междувременно професорът ще промени решението си.

И наистина той го промени, но съвсем непредвидено и в друго отношение.

Един ден, когато Луця дойде както обикновено следобед, завари невиждан безпорядък в кабинета на професора. Всички чекмеджета бяха отворени, на отоманката бяха натрупани грамади с книги, а по рамките на прозорците имаше отворени барабани за хирургични инструменти.

— Какво става? — запита тя учудена.

Вилчур бързо стана от бюрото, лицето му беше радостно и възбудено. Забрави дори да я поздрави.

— Госпожице Канска — каза той с тържествен тон, — намерих. Намерих изход от моето положение и сега зная какво ще направя и защо живея. Напускам Варшава завинаги. Да, госпожице Луця. Бях побъркан или заблуден, та не разбрах това по-рано. Да, връщам се там, при тях. Сега вече завинаги. Тук ми внушаваха, че не съм годен за нищо, а там, там знам, че ще бъда необходим. Там ще докажа на себе си и на другите, че не съм ненужна вехтория, че още мога да работя, да работя дълги години за доброто на хората. Само че не за тукашните зли хора в зъл град. Та аз бях там толкова щастлив. Виждате ли какво представлява градът?… Хората се тровят, оглупяват. Сред тези улици, тази врява, бързане, страсти човек забравя кой е, забравя своите, човешките вкусове и желания. Аз попаднах в този водовъртеж и се въртях в него като омагьосан, без да мога да осъзная, че всъщност мястото ми не е тук, че всичко ме тегли там, при другите!

Той крачеше възбудено из стаята и говореше:

— Вече всичко подредих. Продавам мебелите, библиотеката, разните вехтории, така ще получа сумата, с която ще мога да уредя малка амбулатория във воденицата, аптечка и т.н. Не можете да си представите колко съм щастлив. Там в цялата околност има само един лекар, който тъне в беднотия и не може да лекува безплатно селяните. Впрочем той не е хирург. Всички ще си спомнят онова време, времето, когато бях знахар, само че сега всичко ще бъде съвсем различно. Ще разполагам с дезинфектанти и първокласни инструменти. Охо, там сигурно ще има много работа. Сега си спомням, че дъщерята на лесничея в радолишките гори има тумор в черния дроб, разбирате ли? Естествено аз не можах да й помогна, не разполагах с прилични инструменти. Но сега ще се опитам. Три години са минали. Може още да е жива.

Луця стоеше неподвижна и го следеше с уплах. Вилчур продължаваше да говори нещо, но тя вече не го слушаше, изцяло обхваната от мисълта, че той ще замине, ще замине завинаги, че няма да може да го вижда всеки ден, да му помага, да бди над него, да се грижи за неговата работа, за неговото здраве. Мисълта, че бе решил да замине, без дори да се замисли какъв удар ще й нанесе, я изпълваше с горчивина. И наум не му е дошло колко много ще страда тя от всичко това. Не беше помислил за нея, тя не влизаше в сметката. Ето и сега като че ли не я забелязваше. Прекосяваше стаята с бързи крачки и говореше:

— Страшна грешка направих, че изобщо се върнах оттам. И защо, защо, щом като там ми беше толкова добре. Там ми е мястото, там ще си отдъхна от града, там ще намеря доверие и привързаност. Ето това е. Това е щастие, а ако не е щастие, във всички случаи е чувство на удовлетвореност, чувство, че си полезен. А то вероятно е едно и също.

Говореше за тях, говореше за себе си, а за нея съвсем не си спомняше. Луця обаче не беше от ония жени, които лесно отстъпват от привидно загубените позиции. Някъде в подсъзнанието и се роди внезапно решение. Още в следния миг тази мисъл се конкретизира в думите:

— Заминавам с вас, господин професоре.

В първия момент той не я разбра.

— Какво казвате?

Тя повтори ясно:

— Казвам, че ще замина с вас.

— Чудесно — зарадва се той. — Предпочитам все пак да ме посетите, когато се настаня и подредя там, когато всичко се уреди. Тогава ще ви покажа всичко. Ще видите колко хубаво и колко приятно е там.

— Не, господин професоре — прекъсна го тя. — Аз искам да замина с вас. Да замина и да остана там с вас.

Той я погледна недоверчиво.

— Какви са тези шеги?

— Съвсем не са шеги. Заминавам с вас.

— Що за безразсъдна мисъл?

— Защо безразсъдна?

— Защото на тая възраст ще отивате в глухата провинция. Не, няма смисъл да говорим.

— Но аз все пак ще дойда — упорстваше тя.

Вилчур се спря пред нея.

— А мога ли да зная защо? Защо ще дойдете там?

— Ще ви помагам.

— Но аз не се нуждая от никаква помощ.

— Това, което казвате, не е вярно. При всяка операция е необходим помощник.

Вилчур отхвърли гневно:

— В такива случаи не е необходимо да помага лекарка. Достатъчно е някое момче или жена от селото.

— Не мога да приема, че някой невежа в медицината ще бъде по-полезен, от дипломиран лекар. Освен това вие сам казахте, че там ще има голям наплив от болни, че често трябва да поверявате превръзките на несръчни помощници. Зная, че ще ви бъда полезна. Впрочем и вие лично ще имате някаква полза от женски грижи. Защо да не замина? И мен нищо не ме свързва с Варшава. Нищо не ме задържа тук.

Вилчур се ядоса:

— Това е много лошо, защото би трябвало да има нещо, което да ви задържа. Тук има широко поле за действие, тук ще направите кариера. Ще си намерите подходящ съпруг. Изобщо няма какво толкова да обсъждаме този въпрос, защото от мен зависи дали да ви взема, или не, а аз предварително ви казвам, че няма да ви взема. Съвестта ми няма да е спокойна нито за миг и аз бих се чувствувал като най-долния мошеник, ако ви изолирам в тая глуха провинция, някъде далече в пограничните краища. Аз съм стар и вече нищо не искам за себе си. На мен ми стига да мога да служа на другите. Но вие сте млада, пред вас е целият ви живот, още имате право на лично щастие.

Луця поклати глава:

— Чудесно. Но вие, господин професоре, не взимате предвид, че моето лично щастие се състои именно в това да ви помагам.

— Странни фантазии. След няколко месеца или след година ще се изпарят от главата ни и тогава ще бъдете нещастна, отегчена, разочарована. А аз ще бъда принуден да го понеса, и то с чувство за вина, лична вина. Лошо се изразих, когато казах — ще бъда принуден. Защото няма да бъда. А няма да бъда, защото няма да ви взема и край на въпроса. Ако искате да ми направите добро, помогнете ми да приключа с цялата тази бъркотия. Тук има още много работа, а аз изгарям от нетърпение. Искам да замина колкото може по-бързо.

Категоричното становище на професора накара Луця да не се връща повече към тази тема. Напълно безнадеждно беше да спори с Вилчур. Въпреки това тя не се опитваше да разтакава подготовката на неговото заминаване. С голямо усърдно търсеше купувачи и се пазареше с тях. Същевременно му помагаше при покупките.

Най-после се виждаше краят на всичко. Заминаването бе определено за четиринадесети април: с Луця се сбогува последната вечер. Влакът му тръгваше в седем часа сутринта и професорът не искаше тя да става толкова рано, за да го изпраща на гарата.

— Когато се настаня някак — казваше той, — ще ви пиша, за да ви поканя. Много ще се радвам, ако прекарате там няколко дена, пък и цялата си отпуска дори.

Сбогува се много сърдечно с него. Вилчур се учуди, че дори не се и опита да настоява да го изпрати на гарата. Беше весела, а може би умело се преструваше, за да не създава неприятности.

Какво добро сърце, мислеше Вилчур, когато се разделиха. Златно момиче.

И изведнъж му стана мъчно, че отхвърли толкова категорично, нейната пожертвувателна готовност да го придружи в ония погранични краища. Но веднага се опомни.

— Не, това би било нов живот, нова фаза. Такова нещо вече не е за мен, а за други.

На следния ден в шест часа сутринта беше на гарата с Юзеф и с много куфари и сандъци, които трябваше да предаде на багаж. Разхождайки се по перона преди тръгването на влака, постоянно поглеждаше часовника си. Той самият бе молил, бе настоявал Луця да не идва. Сега обаче изпита неприятно чувство на разочарование, че я няма. За миг дори го обхвана дълбока тъга, граничеща с болка.

Кондукторите съобщиха, че е време пътниците да се качват. Той се сбогува с Юзеф и влезе в купето си. През прозореца нахлуваше сноп слънчева светлина. Вилчур се опря на него и заоглежда пустия перон. Влакът потегли точно на минутата. Вилчур стоеше до прозореца, съзерцавайки как се отдалечава Варшава — този зъл град, който го беше надвил, пречупил и ето сега го изхрачваше от вътрешностите си като нещо вече излишно, изсмукано, безполезно.

— Господ да им прости, господ да им прости — повтаряха устата му, но в сърцето му нямаше отглас на тези думи. Сърцето му бе сгърчено болезнено, таеше обида и бе обгърнато от печал.

И от страшното чувство за самота.

Знаеше, че когато пристигне там, това чувство ще мине, но сега му беше непоносимо тежко.

Колелата на вагона тътнеха вече край последните стрелки, последните къщички на града се отдалечаваха с голяма бързина, димът от последните фабрични чудовища се топеше на хоризонта.

Зад гърба си чу шум, някой отваряше вратата на купето.

Обърна се.

Пред него стоеше Луця с пътна чанта в ръка.

Седма глава

Когато доктор Ян Колски дойде сутринта в болницата, намери върху бюрото си писмо, адресирано от ръката на Луця. Веднага позна почерка й и с голямо любопитство отвори дебелия плик. В него имаше няколко банкноти и два листа.

На първия прочете:

„Драги господин Колски!

Понеже заминавам много набързо, не успях да се сбогувам с вас лично, но много ви моля да не се обиждате. Обстоятелствата се стекоха така, че трябва да напусна Варшава задълго, завинаги може би. На прощаване искам да ви натоваря с една молба. Тъй като не можах да подам оставката си в болницата, прилагам я тук, а заедно с нея връщам предварително взетата за този месец заплата, която, много ви моля, внесете в касата. Искам отношенията ми с тази болница да са в пълна изправност, макар че имам право на отпуск. Сигурна съм, че професор Добранецки ще приеме с голямо задоволство новината за напускането ми. Трябва да добавя, че и за мен раздялата с тази болница такава, каквато е днес, е едно голямо облекчение. Приемете моите най-сърдечни благопожелания. Сигурна съм, че ще се изпълнят, защото са искрени, а и защото вие заслужавате да се изпълнят. Ще си спомням за вас. Ако в моя живот се случи нещо, което заслужава внимание, може би ще ви пиша.

Поздравете всички. Специални поздрави на пациента от стая сто и шестнадесет и му пожелайте бързо да оздравее.

Сърдечни поздрави:

Луця“

Колски прочете писмото три пъти, без да може да разбере съдържанието му. Писмото го връхлетя така неочаквано, че неговото съзнание отказваше да възприеме това, което беше се случило и което беше свършен факт.

След като дойде на себе си, веднага се обади на Луця по телефона, но никой не отговаряше. Излезе тичешком от болницата, скочи в първото срещнато такси и потегли за улица „Полша“ И портиерът на къщата не можа да даде никакви обяснения. Лекарката била продала всичките си мебели, а рано сутринта с багажа си тръгнала за гарата. Когато я попитал къде отива, за да я отпише и отбележи новото регистриране, казала, че заминава на пътешествие, а къде ще отседне сама още не знае.

— На пътешествие? — запита Колски.

— Ами така каза.

— А на коя гара отиде?

— А, това вече не знам, господине.

— Благодаря — измърмори Колски и му даде нещо да се почерпи.

Но се върна от улицата. Настигна портиера и го попита:

— Кога замина доктор Канска? Към колко часа?

Портиерът се почеса по главата.

— Ами, май че нямаше шест.

— Толкова рано — безсмислено забеляза Колски. — А можете ли да ми кажете тя… Сама ли замина, или я придружаваше някой?

Портиерът поклати глава.

— Не, никой, господине.

От „Полша“ Колски отиде право на гарата и видя, че между шест и седем часа заминаваха влакове във всички посоки и не бе възможно да се установи с кой от тях е заминала Луця. Реши, че ще трябва още веднъж по-подробно да прегледа разписанието на влаковете, а сега се налагаше веднага да се върне в болницата. По пътя си блъскаше главата над цялата тази потискаща случка. Първото нещо бяха мотивите, мотивите за нейното заминаване. Това, че напускаше болницата, беше напълно обяснимо. Не можеше да понася Добранецки и не можеше да прости на него и на всички останали случилото се с Вилчур. Но защо беше напуснала Варшава? Та нали Колски със своите връзки и със своите приятели можеше винаги да й намери някакво добро място. Защо не бе споменала нито дума? При това не беше написала истината. Защото, щом като е имала време да освободи жилището и да продаде мебелите, е имала възможност да се сбогува с него поне по телефона. Всичко изглеждаше много тайнствено.

Колски смяташе, че е твърде съмнително в играта да е замесен някакъв мъж. Луця не спадаше към жените, които изведнъж се поддават на очарование, освен това нали обичаше Вилчур. В сметката не влизаха нейните роднини, далечни роднини, с които тя не поддържаше никакви връзки и които живееха някъде край Сандомеж или Шерадз.

През целия ден Колски ходеше и работеше с мрачно лице. Привечер отиде при Добранецки и връчвайки му писмото с оставката на Луця, каза:

— Не мога да си обясня внезапното заминаване на доктор Канска. Трябва да се е случило нещо важно. Вие, професоре, нищо ли ме знаете?

Добранецки внимателно прочете писмото на Луця и сви рамене:

— Нищо не зная и дори се учудвам, че доктор Канска се разделя с болницата по този начин. Вие, разбира се, ще бъдете така любезен да й изпратите тези пари. Но да не говорим повече за тях. Бихте могли да й пишете, че съм изразил своето учудване.

— Няма да мога да пиша, господин професоре, тъй като не ми е оставила адреса си. Много съм разтревожен, защото допускам, че се е случило нещо лошо. Освободила е квартирата си внезапно и е заминала в неизвестна посока. Обадих се по телефона на всичките й познати — от никого нищо не научих.

Добранецки го погледна с полуиронична усмивка.

— И професор Вилчур ли не можа да ви даде никакви сведения?

Колски широко отвори очи:

— Не съм се обръщал към професор Вилчур. Той откъде може да знае?

Добранецки се засмя:

— Вие сте още много неопитен, драги колега. Ако знаех, че думата наивен няма да ви оскърби, щях да кажа наивен.

— Нищо не разбирам, господин професоре.

— Ах, то съвсем не е толкова сложно — подхвърли небрежно Добранецки. — Обикновено най-добре осведоменото лице за постъпките на една жена е нейният любовник.

Изведнъж кръв нахлу в лицето на Колски. В първия миг му се искаше да скочи и да удари Добранецки, но веднага след това срещна ехидния поглед на професора. Внезапно почувства сгърчване на всички мускули като при парализа.

„Но да — мина му през ума. — Този мошеник има право. Колко съм глупав, колко съм бил наивен…“

Добранецки небрежно си играеше с молива, докато казваше:

— Не мисля също, че нашата възпитаничка е напуснала Варшава. Не виждам никакво доказателство в това, че е напуснала квартирата си. Една квартира се напуска не само когато човек се пренася в друг град, но и когато, да кажем, се премества в жилището на приятел. Имам впечатлението, че за вас няма да бъде нито толкова трудно, нито особено приятно да намерите госпожица Канска.

Колски излезе от кабинета на Добранецки като замаян. Подхвърленото от професора подозрение нарастваше и набъбваше. Заливаше мозъка му с кръв, стискаше пестниците му в безсилен бяс, виеше за отмъщение, за наказание или пък избухваше като ридание. През нощта няколко пъти става от леглото, обличаше се и искаше да изтича до къщата на професор Вилчур. В главата му се оформяше съкрушителното обвинение, което щеше да хвърли в лицето му, презрителните думи, с които щеше да я опетни, а после отново плачеше отчаян, защото всъщност нямаше никакви права нито по отношение на чувствата й, нито да съди нейната постъпка. Той не й беше никакъв. Обикновен колега, пред когото не беше длъжна да се оправдава за своите постъпки. Какво ще й каже, като отиде там? Вие ме излъгахте в писмото. Излъгах се във вас. Всичко това са празни думи.

Сутринта го обхванаха оптимистични мисли. Добранецки е зъл човек и затова говори лошо за другите. Не е възможно Луця да е любовница на когото и да било. Очите й гледаха твърде смело и твърде открито. У нея нямаше нищо леконравно. С изключение на това, че обожаваше Вилчур, разбира се, платонически, тя беше човек в пълния смисъл на думата.

Изморен и съкрушен, отиде рано на работа. Дълга визитация, после асистира на няколко операции. Чувствуваше се безкрайно изморен. На няколко пъти, като минаваше по коридора, не можа да си наложи да не надникне в стаята на интернистите. Тя сядаше зад малко бюро, толкова хубава в бялата си престилка, със сериозно умно лице, със своите светли коси.

Така минаха три дена. Сто пъти взима слушалката, за да се обади на професор Вилчур, сто пъти тръгва към Алеята на люляците и се връща от средата на пътя. Страхуваше се. Предпочиташе несигурността, отколкото да се потвърдят гадните подозрения на Добранецки. Най-после на четвъртия ден, сломен напълно, готов на всичко, примирен, реши да узнае истината. И най-ужасната истина. Поне щеше да види Луця, поне щеше да размени няколко думи с нея, да чуе гласа й.

Приближавайки къщата на професора, той още веднъж се разколеба за миг, но този път колебанието бързо изчезна. Надяваше се да види няколко прозореца да светят, но къщата тънеше в мрак. Застана до оградата и дълго се ослушва. След това натисна звънеца. Сред тишината, която царуваше наоколо, чу звъна вътре в къщата. Изчака няколко минути и пак позвъни. Позвъни отново и после още веднъж. Вътре или спяха, или нямаше никого.

В тоя момент видя закачена на вратата табелка. Драсна клечка кибрит и прочете:

„Къщата се дава под наем.“

Догарящата клечка опари пръстите му. Той дори не усети. Една мисъл прониза мозъка му като светкавица:

— Заминал е. Заминали са заедно.

На другата сутрин отново отиде на Алеята на люляците. В градината пред къщата някакъв човек прекопаваше лехите. От него не можа да научи кой знае какво. Къщата наистина се даваше под наем, защото професор Вилчур се беше изнесъл.

— Кога замина професорът?

— Ами на четиринадесети.

Датата съвпадаше с датата на заминаването на Луця.

— Сутринта ли замина?

— Рано заранта.

— Знаете ли закъде?

— Откъде да зная? Ако някой знае, то ще е само Юзеф. Той изпрати господин професора на гарата.

— А къде е този Юзеф?

— И това не мога да кажа, Службата му тук свърши, сигур работи някъде другаде. Не ми каза къде. Ама почакайте. Сега, сега. В Тамка има някакви роднини, дето имат пералня. От тях може да научите нещо.

В Тамка имаше няколко перални. Той отиде поред във всичките и накрая намери тази, която търсеше. Пералнята наистина беше собственост на една леля на бившия прислужник на Вилчур. Дебелата жена с яркочервени бузи и малки пронизващи очички прие Колски недоверчиво.

— А вие по каква работа го дирите?

— Исках да се видя с него — обясни Колски.

— А от полицията ли сте, или от другаде?

— Ами, моля ви се!

— А може да е за някаква служба? Ако е така, много сте закъснели, защото моят сестриник вече си намери служба. Зает е до септември. А ако искате, оставете си адреса, ще ви се обади през септември.

— При кого работи? Може ли да ми дадете адреса.

— А, това пък не зная. Казваше само, че било на някакъв параход. Станал стюард.

— На параход… Хм… А вие знаете ли, можете ли да си спомните закъде е заминал професор Вилчур.

Бабичката сви рамене.

— Къде ще ми разправя на мен такива работи. Отде да знам аз?

— Извинете — поклони се той и излезе. Така приключи въпросът за последната следа.

Същия ден семейство Добранецки даваха прием, прощална вечер, на която беше поканен и Колски. Нина заминаваше да летува в чужбина — да „спасява“ здравето си, както казваше тя. Нина цъфтеше. Оживена, весела, много духовита и чаровна, тя грациозно се движеше сред гостите от компания на компания.

Когато забеляза Колски — сам, изправен до вратата на будоара, тя го хвана подаръка и го изведе на терасата. Нейният съпруг подробно й бе разказал за безпокойствата му. Колски сега й се стори по-интересен и дори по-хубав отпреди. Очарованието на романтизма винаги възбуждаше у нея желанието да превзема. Този млад лекар, влюбен в своята колежка, която го бе изоставила заради стария професор, я заинтересува като трудна за превземане позиция. Впрочем винаги го бе отличавала от другите.

— Няма ли да бъда недискретна — започна тя, — ако ви призная, че се досещам защо сте толкова тъжен.

Той нищо не отговори.

— Може би не се изразих добре. Вие щяхте да се изразите с много по-силни думи, нали? Угнетение, а може би дори отчаяние или трагедия? Разбирам ви. Аз самата някога бях влюбена нещастно. Зная какви дни изживява човек. Има чувството, че виси над бездна, нали?

Мекият й и топъл глас и нейната сърдечност създаваха впечатлението, че е изпълнена със съчувствие. Въздухът бе наситен с аромата на люляците, които растяха на гъсто около малкия дворец. Лекият повей носеше откъм парка и други аромати. Пролетта във Фраскати беше в своя разгар, а вечерта топла.

— Вярно — каза Колски.

Тя се опря на перилата и продължи:

— Спомням си, че беше през една такава пролет. Седях тук на тази тераса, когато ми донесоха писмо, писмо от него. Колко страшно студени са тези писма! Държи ги човек в ръката като парче лед, студ, който реже ръката. А вътре думите са банални, коректни, хладни и учтиви. Наредени като лакеи и ливреи с неподвижни лица. Много съжалява… обстоятелствата… дългът… не може лично да дойде, защото ненадейно… се наложило… А от всичко това прозира едно убийствено „не те обичам“. Едно безмилостно „оставям те“. И защо трябва да се пишат толкова думи, толкова изискани фрази?

Тя помълча малко и добави:

— Не можете да си представите колко нещастна съм била.

Колски я погледна в очите и каза:

— Мога, госпожо.

— Много ли я обичахте?

— Много ли? — отговори Колски, като помисли. — Не зная — много ли. Не мога да направя никакво сравнение. Обичам само нея и освен нея никоя никога не съм обичал. И никога няма да обикна.

— О, да — кимна тя. — Това е истинска любов. Познавам я. Защото тогава и аз мислех така. Тази именно вяра, че никога, никого няма да залюби човек, е доказателство за величието на чувството, за неговата искреност и дълбочина. И ме е яд на тези, които не са в състояние да разберат, че човек, който е обикнал втори път, и първия път е могъл да обича искрено.

Колски я погледна:

— Не разбирам какво искате да кажете?

— Преди всичко това, че човек живее, че всичко, което живее, се променя. Защото самият живот не е нищо друго, освен една непрекъсната промяна, не е ли така?

— Да, от научна гледна точка…

— Не само от научна — прекъсна го тя. — Ние се променяме. Но кажете сам дали моята някогашна любов ще бъде оскърбена, по-слаба, или заличена от факта, че днес съм обикнала друг. Не, сто пъти — не. Тогава съм обичала с всичките си чувства и мисли, аз цялата, неделима, и у мен нямаше място за друг, бях завладяна от любовта изцяло. Но тогава не съм била аз, аз, тази, която виждате днес пред вас. Сега вече съм съвсем друго същество. Дори непрекъснатостта между онази жена, която бях тогава и мен, бе пресечена брутално. Природата не търпи вакуум. Има такава латинска поговорка.

— Natura horret vacuum — отговори Колски.

— Да, именно. Човек може да обича постоянно и вярно през целия си живот само тогава, когато тази любов се подхранва, когато живее у нас. Живее. Това значи, че не е някаква мумия или реликва, а част от нашата жива душа, когато заедно с нея претърпява всички наши промени. В противен случай любовта ни се мумифицира, издигаме й в някои от параклисите на сърцето тъжен олтар, където й отдаваме почит, когато си я спомняме. А нейното място се заема от ново чувство, ако имаме щастието да го изпитаме.

— Вашите думи са много странни — каза Колски несигурно.

— Странни? Аз говоря истината. Говоря това, което съм преживяла, премислила и което виждам у мен самата. А ви говоря, защото зная в какво настроение сте сега. Зная, че ще ме разберете с вашата чувствителност и с вашите деликатни чувства.

Всичко това малко изненада Колски. До този момент той бе останал с впечатление, че тя не му обръща по-голямо внимание, отколкото на другите колеги на мъжа си. Затова не можеше да не бъде поласкан от факта, че тази прекрасна жена, известна със своята красота и елегантност, се отнася така към него.

— Много съм ви благодарен наистина за това доказателство за милото… за толкова доброто мнение, което имате за мен.

— Няма защо да ми благодарите. Ще бъда напълно искрена с вас. Признавам, че от моя страна дори не е хубаво, че говоря с вас за нещо, което човърка една скорошна рана. Моля да ми простите тази проява на егоизъм.

— На егоизъм? — учуди се Колски.

— Да, господин Колски. Не зная какво е мнението ви за мен. Сигурно и вие както всички мислите, че нямам само от пиле мляко, че съм щастлива и че нищо повече не желая. Да беше така!… Ох, наистина Йежи ме обича, заобикаля ме с разкош, не ми отказва нищо. Нищо, което е ценно за мнозинството от хората. Но ние, жените, най-много ценим онази духовна близост, която може да ни даде само любимият мъж. Разбирате ли?

— Разбира се, госпожо.

— Моят съпруг е погълнат прекалено от науката и службата, освен това много строго гледа на нещата от живота. Той е безкомпромисен в това отношение. Та нима бих могла да си позволя да му доверявам и да му изповядвам мислите си по толкова съществени за мен въпроси. Не, аз на вас съм ви благодарна, че приехте да ме изслушате. Това може да е жестоко от моя страна, но вие ще ми простите. Сред всички познати не бих могла да намеря някого, с когото да разговарям така и да бъда толкова сигурна в неговата дискретност.

Колски се окашля.

— В това отношение можете напълно да разчитате на мен.

Тя леко докосна ръката му с края на пръстите си.

— Не съм се съмнявала нито за миг. И понеже сега е нощта на откровеността, нищо повече не ми се иска да крия от вас. Та тогава, през онези тъжни дни, когато получих леденото писмо, за малко не се самоубих. И не зная как би завършило всичко — тогава бях много млада и много неопитна и това беше моето първо силно чувство. За щастие съдбата ми изпрати спасение. Запознах се с един човек. Беше човек добър и мъдър, който беше преживял много, и виждаше какво става в чуждите сърца. От негова страна това беше много хубаво. Нищо не искаше от мен, нищо не искаше за себе си. Просто искаше да ми помогне да се избавя от отчаянието си. О, дългите разговори с него, изповедите, добрите, искрени съвети, неговото умение да надникне в най-скритите кътчета на моята душа. Впрочем с него аз не се затварях. Напротив. Казвах онова, което чувствах. За мен той беше лекар.

Тя се усмихна:

— Наричах го лекаря на моето сърце.

— Наистина ли беше лекар? — запита Колски.

Нина отрицателно поклати глава:

— Не. Всъщност беше нищо. Но за мен по онова време той беше всичко. Голям дар на съдбата. Все още се чувствам длъжница на вселената. Толкова желая да мога да се отплатя някому със същия дар. Зная, разбира се, че не ще съумея да бъда такъв добър лекар за едно сърце както онзи човек. Не притежавам неговия разум, проникновението на погледа и мекотата в отношенията.

Тъй като тя млъкна, Колски сметна, че трябва да й възрази:

— Как така, госпожо.

— Значи вие мислите?…

Колски нищо не мислеше. Беше му неловко и имаше впечатлението, че в тоя случай госпожа Добранецка като че ли по погрешка се обръща към него, взимайки го за някой друг. Въпреки това тя му се стори очарователна и много добра. Не беше предполагал, че у тази надменна и красива дама има толкова емоции.

— Вие сте много добра — каза той.

Настъпи мълчание. От салона от време на време долиташе музика. Нина се обади първа:

— Много малко познавам госпожица Канска. Няколко пъти е била у нас и ми направи чудесно впечатление. Тя е, струва ми се, от онези зрели съвременни жени, които искат и могат самостоятелно да се борят за своето съществуване. Моят съпруг цени високо нейните дарби. Винаги съм го чувала да говори с одобрение и уважение за нея, а вие знаете, че той не е снизходителен.

— О, да — призна Колски.

— Сигурно няма да се учудите, че с интерес съм наблюдавала тази очарователна девойка. С интерес научих, че ви свързва взаимна симпатия.

— Не взаимна, за съжаление — каза с горчивина Колски.

— Едва сега стана ясно и беше за мен изненада. Кой можеше да допусне. Наистина от болницата и извън болницата до мен достигаха слухове, които хвърлиха сянка върху репутацията й. Опровергавала съм ги възмутена. Убедена бях, и то не по-малко от вас, че отношението й към Вилчур се гради само на възхищение и преклонение, като вземем предвид неговата възраст. Та той е почти старец. Кой можеше да допусне? Млада, красива, независима, видимо безупречна и безкористна. И изведнъж това откритие падна като гръм от ясно небе.

— Не всичко, което блести, е злато — изказа Колски известната сентенция. В устата му горчеше, изпитваше отвращение и презрение към целия свят.

Нина отново докосна ръката му.

— О, не, господин Ян, не бива да я осъждаме. Откъде можете да знаете какви обстоятелства — морални или дори… материални, са я подтикнали да стане приятелка на един стар и непривлекателен господин. Животът, дори животът на една такава млада девойка, е пълен със загадки и тайни. На подобна постъпка не може да се гледа повърхностно, да се възприема a la lettre[51]! Много сурово я осъждате. Имате право, като мислите, че за всеки отстрани тя просто е метреса на Вилчур. Но ние, които я познаваме, не можем да опростяваме нещата. Трябва да е имала причини, за да държи на това. Сигурно Вилчур няма да живее дълго и навярно има още значително имущество.

Тук тя все пак отиде твърде далеч. Когато нанасяше удара, Добранецка се беше прицелила зле, защото не само че не улучи, но предизвика бурна реакция.

Колски сви вежди и малко повиши тон:

— Не е вярно, госпожо. Зная със сигурност, че професор Вилчур е напълно разорен. А впрочем и милионер да беше, това нямаше да има никакво значение за госпожица Канска. Уверявам ви, защото зная, че за нея изобщо не съществуват каквито и да било материални съображения. О, не, тя е твърде благородна, госпожо, и нейната безкористност дори ме е учудвала. Аз самият неведнъж съм й пращал богати пациенти, а тя отказваше поради липса на време и знаете ли, госпожо, как запълваше същото това време?… Лекуваше безплатно в сиропиталища и приюти.

Нина отстъпи на предишните си позиции:

— Винаги съм имала такова мнение за нея — каза тя, като наблягаше на думите. — Винаги. Но признайте все пак, че вие сигурно се губите в догадки и търсите мотивите за нейната постъпка. Една безгранична любов би обяснила всичко. Разбира се, има случаи, когато млади момичета обичат стари мъже. Възможно е и този случай да е такъв, въпреки че не допускам, макар и само за това — тя винаги е правила впечатление на напълно здрава както физически, така и психически, а няма съмнение, че любовта към такъв стар човек не може да не се възприеме като нещо ненормално, противоестествено…

Отново настъпи мълчание.

— Някога ми бяха казали, че знахарите прилагат не толкова лечение, колкото внушение, внушават на болните, че се чувствуват по-добре. Казват, че скоро някъде в Малополша изобличили знахар, който използвайки майсторството си да хипнотизира, измъквал от наивните селяни пари, а от техните жени и дъщери онова, което могат да му дадат. Светът е изпълнен с тайни и никога не съм се опитвала да ги разкривам. Знаете ли какъв принцип съм възприела?

— Какъв, госпожо?

— Много просто. Когато се сблъскам с нещо неясно, с нещо, над чиято повърхност може да се крие някакъв позор, бързо го отминавам. Предпочитам да си запазя убеждението, че светът е хубав, а постъпките на хората са благородни и умни. Така се спасявам от всяка мръсотия — отминавам я и макар че много държа да проникна в неизвестното, отстъпвам. Повярвайте ми, това е добра рецепта.

— Не всичко може да се отмине толкова лесно — каза Колски сериозно.

— А кой говори за лесни неща. Който уважава себе си и иска да закалява своите човешки качества, трябва да е готов да побеждава трудностите. Не е кой знае какво изкуство да счупиш сламка, не е изкуство да се отвърнеш от храна, която не обичаш. Според мен човек като вас е създаден именно да побеждава в себе си много големи трудности. Вие сте енергичен човек. Ако живеехте по време на колонизирането на Америка, сигурно щяхте да бъдете един от пионерите завоеватели.

На терасата излезе професор Добранецки и каза:

— Нина, господин министърът си отива и иска да се сбогува с теб.

— Веднага идвам — отговори тя, като стана и протегна ръка на Колски. — Благодаря ви, господине. Разговорът ни беше чудесен. В моя живот има толкова малко подобни мигове. Безкрайно съжалявам, че заминавам. За съжаление всичко вече е решено и подготвено. Не мога да отлагам заминаването си. Ще се постарая обаче да съкратя престоя си в чужбина. Имам да ви казвам още толкова много неща и още толкова много искам да чуя от вас. Ще ми позволите ли да ви шиша?

Колски, объркан още отначало, сега съвсем се смути.

— Но моля ви, госпожо. Ще ви бъда безкрайно признателен.

Той ниско се наведе, за да й целуне ръка. Когато се изправи, тя вече не беше на терасата.

Връщаше се вкъщи зашеметен. За да събере мислите си, отмина сградата, в която живееше, и тръгна на дълга разходка по алеите. Вече съмваше. Над Лаженки небето светлееше като сиво сребро. Седна на една пейка, за да подреди впечатленията си. Не се смяташе за глупав и наистина не беше. В думите на Нина веднага усети жилото на омраза към Луця, замаскирано — и то как! — с ловки комплименти. Защитавайки я привидно, всъщност тя искаше да я дискредитира в неговите очи. Но с каква цел? Нима между заминаването на Луця и личността на госпожа Добранецка имаше някаква връзка? Не, това беше безсмислица. Имаше още едно обяснение, но Колски имаше твърде скромно мнение за себе си, за да предположи, че тази блестяща светска дама се е влюбила именно в него.

Във всеки случай разговорът с нея трябваше да му направи и му направи много силно впечатление. Госпожа Добранецка го завладя със своите признания, порази го с начина си на живот и със схващанията си за всичките тези трудни и сложни проблели, които той лично определяше с толкова прости думи като любов, омраза, ревност.

Заспивайки, той мислеше: Чудна, необикновена жена.

Осма глава

Луця се смееше звънливо и безгрижно.

— Виждате ли, че и тук ще бъда полезна — казваше тя, отваряйки куфара си и вадейки от него сандвичи, сръчно загънати във восъчна хартия. — Вие бихте умрели от глад.

— Вие сте помислили и за това — учуди се Вилчур.

— Съвсем не. Просто се обадих по телефона на справки и разбрах, че в този влак няма вагон-ресторант. Е, след това не беше трудно да си направя съответните изводи. Тъй като знаех, че вие сте тръгнали от къщи, разбира се, без да закусите, предвидливо се запасих с всичко.

— Но това е цял килер.

— Не се плашете, господин професоре. На най-близката гара с бюфет, където, влакът ще спре за по-дълго, ще пристигнем чак в единайсет. Може да бъдете сигурен, че дотогава от този килер няма да остане много.

Предвижданията на Луця напълно се потвърдиха. Не само ранното утро и пътуването, но и настроението на двамата им отваряше апетит. След кратко смущение и серия упреци, които отправи към Луця, Вилчур беше принуден да се примири със свършения факт; прие го не чак толкова трудно, тъй като всъщност, макар и вътрешно да не го признаваше, беше щастлив, че тя не бе се подчинила.

Внимателно слушаше проектите й за бъдещето. Тя не смяташе да ограничи работата си на село единствено в помощ на Вилчур. Вече си беше начертала цял план за действие. Щеше да се заеме нашироко със здравната просвета в околните селища и по-специално с хигиената на жилищата. Вилчур на свой ред я осведомяваше за местните условия. Описваше й хората, установените нрави, обичаи и навици във воденицата, в града и в околността.

Бяха така увлечени в разговора, че не чуха шума от вратата на купето, която някой леко отвори, и не забелязаха ръката, която се вмъкна през отвора. Вмъкна се впрочем за малко — само за да потъне сръчно във вътрешния джоб на палтото на Вилчур, оставено непредпазливо на закачалката до самата врата.

Ръката, заедно с това, което взе, се дръпна безшумно и нейният собственик също така безшумно затвори вратата. След това, без да губи време, бързо се оттегли от вагона, предвидливо мина още два и в третия се спря в празния коридор. Огледа се внимателно и извади от пазвата си доста натъпкан портфейл. Подсвирна тихо и продължително, като видя дебелата пачка банкноти, прецизно я постави в джоба си. В портфейла останаха само книжата, които нямаха никаква стойност. Той вече искаше да го изхвърли през прозореца, когато погледът му попадна на зелена хартийка, напомняща долари. Извади я и прочете:

„Получихме от професор Рафал Вилчур злоти…“

Ръката, готова да изхвърли портфейла, застина във въздуха. Отново подсвирна с уста, пъхна пръсти в портфейла. Паспорт, легитимация, визитни картички. Нямаше съмнение чия собственост са.

Бавно посегна към джоба, извади от него току-що придобитите банкноти и ги сложи на старото им място, после пъхна портфейла в джоба и сега вече много по-бавно тръгна обратно. Лесно намери купето. През дръпнатите завеси се виждаше кафяво палто.

Този път той отвори вратата и влезе в купето без каквато и да било предпазливост.

В първия момент не го познаха. Беше с елегантен костюм, тъмносин на сиви карета, само шапката му беше леко смачкана. Още не го бяха виждали облечен така.

Един миг професор Вилчур се взира в него, не вярвайки на очите си, дори извика:

— Йемьол!

— Ха, отгатна, цезаре. Какво да се прави. Идентифицира ме. В Полша става все по-трудно да пътува човек инкогнито. Моите почитания, госпожице. Що за лекарска експедиция? Да не сте тръгнали да колите някого в провинцията? Да не би вече във Варшава да има недостиг от месо? Той внимателно ги огледа и попита, повдигайки шапка:

— Хей, да не би сега да е най-подходящият случай за поднасяне на поздравления? Per Bacho[52]. Прилича ми на сватбено пътешествие.

Вилчур се изчерви, а Луця избухна в смях.

— Уви, не.

— Не? — отдъхна си сякаш с голямо облекчение Йемьол и като седна удобно, каза: — В такъв случай мога да остана при вас без угризения на съвестта.

— Вие закъде пътувате? — попита Луця.

— Сега е много модерно „пътуване в неизвестното“. Моята оригиналност се състои във факта, че случайността наистина е регулиращият двигател на пътуванията ми. Тоест този именно момент, когато кондукторът успее да констатира, че нямам билет. Кондукторите имат предразсъдъка да смятат, че с влак могат да пътуват само хора с билети. Винаги по време на лятната ваканция се опитвам да ги убедя, че не е така. Уви, те са хора, неспособни да възприемат новите разбирания, и затова твърде често съм принуден да слизам на най-невероятни гари. Наистина всичко това има едно преимущество — полека-лека опознавам скъпото отечество, но си има и своите недостатъци. А именно някои райони са напълно недостъпни.

— Толкова много ли обичате да пътувате — запита Луця.

— Пътуването учи — поясни той. — Пък и винаги съм обичал туризма. Съзнанието ми е обществено активно. Навсякъде се виждат афиши, които с големи букви ни зоват: „Пътувайте из Полша“, „Опознай родината си“ — как да не се изкуси човек.

— По афишите — отбеляза Луця — не препоръчват да се пътува без билет.

— Това е само едно недоглеждане — заяви Йемьол. — В края на краищата каква е разликата между пътуването с билет и пътуването без билет? Quelle difference?[53] Хората с елементарно мислене наричат едното скитничество, а другото туризъм. Нима личността, която пътува по единия или по другия начин, се променя? Ни най-малко. Тази разлика зависи чисто и просто от джоба и от портфейла й. Човек, който прави туризъм без портфейл, е скитник, човек, който скита с портфейл, е турист. За да ви докажа колко тази дефиниция е неточна и от научно гледище не издържа на никаква критика, ще ви покажа нещо.

Не довърши. В купето влезе кондукторът и каза със своя обичаен тон:

— Всички билети, моля.

Той перфорира билетите на Луця и Вилчур. После се обърна към Йемьол, гледайки го недоверчиво:

— Вашият билет?

— О, Харон, ти, който перфидно експлоатираш творческото вдъхновение на Стефенсон[54] за низките цели на натрупването на капитала. У теб не се ли събужда спонтанно неодобрение на тези тенденции в цивилизацията, които са се вплели в данъчната система, парализират транспортния либерализъм и интензивните интер регионални взаимовръзки.

Кондукторът огледа неспокойно присъствуващите и се обади с вече малко несигурен тон:

— На мен ми е все едно. Моля, бъдете любезен, покажете си билета.

— Ха-ха-ха — засмя се Йемьол. — Значи наистина лелееш в душата си сладката илюзия, че мога да притежавам нещо подобно?

— Аз не съм дошъл тук да се шегувам — ядоса се кондукторът — и не ми говорете на „ти“, защото не съм изял чувал сол с вас. Моля, покажете си билета или ще ви сваля на следващата гара.

— Няма да успееш толкова лесно, carissime, тъй като правилникът, който си принуден робски да спазваш, казва, че пътник, неуспял да си купи билет, може да уреди това във влака, като доплати незначителна сума. Аз съм именно такъв пътник.

Като каза това, той придаде на лицето си презрителен израз и извади от джоба си дебелия портфейл на Вилчур, взе от пачката една банкнота и я даде на кондуктора.

Богатото съдържание на портфейла смути кондуктора. За него това беше голяма изненада, тъй като още с влизането си в купето опитният му поглед беше квалифицирал пътника с бомбенцето като скитник без пукната пара. Сега му дойде наум, че той може би е някакъв чудак.

— И вие ли пътувате за Людвиково — запита той делово.

— За Людвиково — полюбопитства Йемьол. — Да, драги, възхищавам се на твоята интуиция. Наистина пътувам за Людвиково Затова пък ще ти бъда благодарен, о, Архимед, ако ми кажеш за какъв дявол отивам там.

Кондукторът му подаде билет и сви рамене.

— Наистина вие ми говорите толкова странно.

Когато той се оттегли, Йемьол въздъхна:

— Е, виждаш ли, генерале, ти ми плати билета до някакъв си пършив Людвиково без сам да знаеш. А ето приеми от мен този подарък за отплата.

Като каза това, той подаде на Вилчур собствения му портфейл.

— Но… но това е моят портфейл — учуди се професорът.

— Да — призна Йемьол, — и благодарение на това именно обстоятелство не стана мой. Ах, фараоне, лъвското ми сърце има слабост към теб. Е, от мен да мине. Щедро ти връщам този угоен предмет, придобит поради натрупването на значителен опит и с известна сръчност на пръстите. А за в бъдеще те съветвам о, Мидас, да не закачваш палтото си до самата врата на купето.

Цялата тази случка очевидно смути Вилчур, но Луця гледаше Йемьол с нескривана тревога. Без да обръща внимание, Йемьол продължи да дава наставления. По едно време той запита:

— И вие ли, уважаеми, пътувате за въпросното Людвиково.

— Да — потвърди Луця.

— В такъв случай моля да ме предупредите, когато наближи тази гара, защото трябва да наредя на моята прислуга да прибере многобройните ми куфари.

— Имате доста време — каза Луця. — Още около дванадесет часа.

— А, така ли? Значи това е някъде близо до Северния полюс?

— Не, приятелю — засмя се Вилчур. — Няма да стигнеш дори до Полярния кръг.

— Чудесно. Защото не съм взел със себе си впряг кучета, шейна, нито пък ескимоси. Но не можете ли да ме информирате за какъв дявол отивате там? Да летувате ли, цезаре?

— Не, приятелю. Преселваме се. И ти отчасти допринесе за това. Накара ме да се отвратя от града.

— Recte[55]. Накарах те да осъзнаеш, my dear, отвращението, което ти изпитваш към града. У всеки човек има цяла джунгла от неосъзнати влечения, потиснати от капризи, симпатии и антипатии. Пианото стои като глупава крава и нищо не знае за своето съдържание, за стотиците струни, които са способни да издават най-разнообразни тонове. Когато обаче някой виртуоз засвири на тази мъртва на пръв поглед голяма кутия, той майсторски изтръгва от нея цял един ад и рай от музика. Така и аз пристъпвам към човешките души. Каква е поуката? Следвай ме и ще постигнеш идеала на себепознанието!

Вилчур се усмихна.

— Нямам нищо против.

— Против какво?

— Нямам нищо против да те следвам. Ела с нас, приятелю, и остани с нас.

— А за какъв дявол, с извинение?

— Макар и само в качеството на виртуоз. А всъщност нали нямаш нито семейство, нито нещо те задължава да се върнеш във Варшава. Ще поживееш на село сред по-други хора. Да, именно! Там ще видиш със собствените си очи и ще се убедиш колко добри хора има. Ти не искаше да вярваш, че те съществуват.

След кратко увещаване Йемьол се съгласи. В края на краищата му беше все едно къде ще прекарва времето си, а тъй като разговорите с Вилчур му доставяха удоволствие, каза:

— Е, какво, мога известно време да се възползвам от твоето предложение, милорд.

Професорът се зарадва.

— Ето виждаш ли, драги, нашият екип се засилва. Сигурен съм, че като опознаеш радолишкия край, вече няма да ти се иска да заминаваш оттам. Мисля също, че безделието ще ти омръзне и ще ми помагаш заедно с колежката Канска.

— С кого? — запита той с изменен глас.

— С доктор Луця Канска — каза Вилчур и посочи с ръка Луця, която седеше visavis.

Циничното лице на Йемьол със застинала гримаса на шут изведнъж придоби съсредоточено и сериозно изражение. Той дълго оглежда лицето и фигурата на Луця.

— Вие се наричате Канска? Не знаех.

— Откакто съм се родила — засмя се Луця, малко изненадана от неговия тон.

— Не сте ли… не сте ли от Сандомеж? — не спускаше поглед от нея той.

— Не. От Меховско, но имам роднини в Сандомеж.

Настъпи мълчание.

— Познавате ли тамошния край? — запита Луця.

Йемьол дълго не отговаряше. Накрая сви рамене.

— Къде ли не скита човек.

Все пак обаче името на Луця явно събуди някакъв ярък спомен, защото от този миг той млъкна и продължи да седи приведен, мрачен.

— Ходил съм някога в Сандомеж — започна Вилчур, сякаш не забеляза промяната в настроението на Йемьол. — Още като студент. Красив град. Старинни стени. Спомням си кметството, красиво кметство. Спомням си оная уличка вдясно и къщата от червени тухли, цялата потънала в зеленина. Там винаги се спирах с един мой състудент. А после си купихме малка лодка и с нея вече се спуснахме надолу по Висла чак до Варшава. За онова време това беше, ха, цяла експедиция. И ние страшно се гордеехме. От ваканциите, които си спомням, това сигурно е била най-приятната. Тогава бях студент първи курс. После дойдоха годините на упорит труд. Използувах летата да ходя на практика в чужбина или просто да припечеля нещо, за да имам е какво да си платя квартирата и да се издържам през учебната година.

Влакът спря на някаква малка гара.

— Познавате ли госпожица Елжбета Канска? — тихо се обади Йемьол.

Луця кимна.

— Тя е моя леля.

— Леля? — повтори Йемьол. — Значи Михал Кански ви е бил чичо…

— Да — каза Луця. — Познавахте ли ги?

— О, толкова, колкото човек може да познава друг човек… Михал Кански. Учениците го наричаха тапира. На старини сигурно е затлъстял. Сега сигурно прилича на носорог; навярно дебелее и грухти в топлото блато на еснафското гнезденце.

Луця поклати глава.

— Почина още преди двадесет години. Аз бях малко момиче, когато той умря. И двамата умряха. Защото и леля ми почина преди няколко години.

Тя замълча за малко и добави, като наблягаше на думите:

— Много я обичах и много й дължа. Тя беше най-благородната жена, която познавам.

Каза го, за да предпази паметта на починалата от някакви евентуални неподходящи шеги на Йемьол. Той обаче се изсмя кратко и неприятно.

— О, и аз много й дължа.

След това обаче се отдръпна в ъгъла на купето и потъна в мрачно мълчание. Вилчур също беше завладян от някакви мисли или спомени. Луця извади една книга и започна да чете. Влакът летеше сред леко вълнообразните хълмове, покрити с млада гора и храсти. Тук-там сред тях се мяркаха светлозелени ниви поникнала пшеница и сивите леки стрехи на селата.

На небето слънцето вече се спускаше на запад, неговите дълги ниски лъчи на снопове проникваха в купето.

Девета глава

Във воденицата на Прокоп Мелник[56] закусваха рано. В нея живееха работни хора, а знае се, че за работата трябват сили, които можеш да вземеш само от храната и от никъде другаде. Затова още преди червенокосият Виталис да вдигне бента и старият Прокоп да събуди сина си, жените с пъшкане и почесване по изтръпналите от лежането хълбоци, с прозевки и подсмърчания се суетяха около голямата пещ. Зоня раздухваше жаравата от предишния ден, засипана с пепел встрани на пещта. Някъде в дъното на тая черна маса тлееше слаб огън, но след малко, колкото да кажеш два пъти „отче наш“, благодарение на нейните усилия цялата жарава се разпали с преместването й в средата на пещта, от няколко смолисти съчки избухнаха ярки пламъци. Олга довлече от пруста голям наръч брезови цепеници и шумно го хвърли на пода. Хубавото сухо дърво, отсечено в гората още предишното лято, а през зимата окастрено, нарязано на стройни цепеници, навързани и подредени на проветриво място, сега пламна бързо и лесно и само от време на време шумно пращеше и изстрелваше искри.

Жената на воденичаря отдавна беше на крак. Тя лягаше да спи с кокошките и ставаше преди тях. Не й беше до спане. С годините, колкото по-заможен ставаше Прокоп и домът им, струваше й се, че и товарът на грижите й става все по-тежък, страхуваше се, че едно недоглеждане ще повлече огромни загуби, че ако тя самата не проверява, всичко ще се попилее. Затова от ранни зори в къщата и наоколо се разнасяше скрибуцащият й кисел глас, който гълчеше както слугите, така и вещите, както хората, така и животните. Според нея всички се бяха наговорили да й досаждат и да пакостят на стопанството.

Предводителството й би било непоносимо за всички, но никой не й обръщаше никакво внимание. Зоня и Олга и без нея си знаеха, че още на разсъмване трябва да разпалят печката и да сложат огромното издуто гърне на огъня, за да се подгрее вчерашното вкусно зеле, чудесно гарнирано с бекон, че трябва да наредят масата, да сложат съдовете, да донесат хляба от килера. Наталка и без да я подканват, тичаше още сънена към обора, за да изкара Бялошка и Ларуниха на паша, да пусне гъските и патиците на водопой, да насече бурени и картофи в голямото корито до обора за свините и прасетата, които квичаха. Васил отваряше и пускаше в движение воденицата, а ако на двора още нямаше коли с ново зърно, излизаше с такъв израз на лицето, сякаш искаше с око на стопанин да огледа двора, въртеше се около един прозорец, който отдалече се отличаваше от другите прозорци на къщата. И как нямаше да се отличава. Беше плътно заслонен с перденца от бяла чистичка басма, прелестно украсена с ленти червена и синя разтегателна хартия, закопчана в средата с две много красиви кокарди.

Това беше единият от прозорците на празничната стая или по-скоро на тази нейна част, която се наричаше „зад преградата“ От три месеца там живееше Донка Соленювна, далечна, на шурея шуролинката, роднина на Прокоп и семейството му. Далечна, а всъщност близка.

Във воденицата не я приеха веднага добре. Отначало старият Прокоп на няколко пъти трябваше сериозно да нахока жените, а веднъж даже ръгна здравата Олга, когато тя беше подала чинията така, че половината от граховата супа се изля върху коленете на натрапилата се чуждинка от града, както я наричаше Олга. Старият Прокоп имаше своите основания да доведе в дома си тая тунеядка. Изглежда, някога той беше се отнесъл към родния си брат и към семейството му така, че беше ги довел до просешка тояга, за което и до ден-днешен, след толкова години, често говореха в околностите на Радолишки, като упрекваха Мелник в алчност, неуслужливост и безразличие към роднините си, изпаднали в нещастие и бедност. Трудно можеше да се каже как точно е било някога, но минаваха години и заедно с тях някакви нови мисли се зародиха в побелялата глава на Прокоп, а в сърцето му се обаждаха някакви нови чувства. Затова, когато узна, че далече във Вилно беше починал някакъв негов далечен роднина, Теофил Солен, и беше оставил младата си дъщеря на произвола на съдбата, поразмисли и реши да я вземе при себе си.

Без да казва нищо на никого, той стегна един вързоп и тръгна за Вилно. Като видя момичето, у него се надигна жалост, въпреки че не я показа. То беше младо, едва на осемнайсет години, слабовато, бледо, с болни гърди. Затова и Донка не беше успяла да намери някаква работа, макар че беше доста образована — беше завършила прогимназия с награда и беше учила още две години в гимназия. Нейният баща беше работил като прислужник у един велможа, докато не го хвана охтиката и не умря. Такова, охтичаво, беше това семейство. Тогава старият Прокоп си помисли да поохрани момичето във воденицата, за да закрепне, че от него и полза можеше да има, да научи Наталка на това-онова. Тогава може би си правеше и някакви други планове, но за тях и той самият не искаше да мисли.

И тогава Донка дойде във воденицата — боязлива и навикана; тя сякаш се страхуваше от всички, като се започне от голямото куче Рабчик и се свърши с дядо й, защото Прокоп й беше казал да го нарича така. Минаваха обаче седмици и момичето се променяше пред очите им. Понапълня, развиваше се, черните й очи изгубиха своя замъглен и покорен поглед и все по-често изпускаха живи искри. Бузите й заруменяха, а гъстите й кестеняви коси като че ли повече се сгъстиха и станаха лъскави като косъма на кон, отначало гладувал, но после старателно охранен, без да се жали овесът.

На същата тази Донка, която в началото бяха приели надменно и пренебрежително, сега никой нищо не отказваше. Спеше повече от всички, ставаше чак за закуска, никой нищо не я караше да прави. Когато сама пожелаеше, шиеше едно-друго за Наталка, за Зоня или Олга, понякога переше дребни неща, замесваше тесто или помагаше в разтребването. Тя имаше само една постоянна работа: учеше Наталка. Но и това не беше кой знае какво. И така, нейното присъствие във воденицата не тежеше никому, а на Васил то беше особено приятно, макар че много-много не се хвалеше с това. Поради своята младост той, разбира се, копнееше за компания, а някак си все така ставаше, че тъкмо компания нямаше. Госпожиците от градчето виреха нос и не искаха да ходят със сина на воденичаря, защото макар и заможен, не беше ходил на училище. От друга страна, той гледаше неохотно на момичетата от съседните села. Много прости бяха за него. Донка пък, макар и госпожица от голям град, възпитана и образована, не само че не го пренебрегваше и не му показваше превъзходството си, но се отнасяше с Васил като с равен. С удоволствие слушаше песните му, с радост ходеше на риба с него, а и самата тя му казваше толкова красиви стихове, че след това понякога той дълго не можеше да заспи, защото мислеше за съдбата на пан Тадеуш, на графа и на Зошя[57].

Във воденицата на Прокоп Мелник не ядяха насъщния както другаде — просто само за да задоволят глада си. Към закуската, обяда или вечерята се отнасяха като към обред, с молитва започваха и с молитва свършваха. На масата сядаха всички едновременно, а когато някой отсъствуваше, дори по уважителни причини, старият Прокоп не скриваше своето недоволство. И този ден седнаха всички заедно. На средата на масата имаше голяма паница, от която се носеше приятната апетитна миризма на пушено свинско и кисело зеле, а в друга димяха картофи и въпреки че беше преди жътва, на масата имаше огромен самун хляб. Във воденицата хляб никога не липсваше. Дървените лъжици потъваха една след друга в двете чинии, без да бързат, за да не се покажат лакоми. Само на трима души поднасяха храната в отделни паници: на главата на семейството, на Васил и на Донка. Тази привилегия на Донка в началото караше Олга и Зоня да протестират и да мърморят. С течение на времето обаче те се примириха с това предимство. От една страна, защото знаеха, че нищо не беше в състояние да пречупи волята на Прокоп, от друга, самите те я бяха обикнали и не можеха да не признаят, че тя ги превъзхожда в известно отношение.

Закуската привършваше. Прокоп изтри мустаците и брадата си с ръкав и тъкмо се канеше да започне молитвата, когато вратата на стаята се отвори и на прага застана висока, малко прегърбена, но широкоплещеста фигура. Влезлият беше с градски дрехи и с градска шапка. Той постоя един миг усмихнат, после свали шапка и каза:

— Хвала богу…

Едва сега го познаха. Нито по лицето, нито по облеклото можеха да го познаят. Когато живееше с тях, той носеше обикновена шаячна дреха или кожух, имаше брада, която закриваше половината от лицето му.

— Антони! — Зоня скочи първа, едва не обърна пейката.

Наталка подскокна и вече беше до него. Прокоп от вълнение се изчерви така, сякаш кръв щеше да рукне от лицето му и тръгна към Вилчур с протегнати ръце. Васил радостно повтаряше:

— Боже мили… Какъв гост, какъв гост!…

Старата воденичарка започна да събира трохите от масата, но защо и тя самата не знаеше, а Олга остана с широко зинала уста.

Поздравленията нямаха край. Отначало малко плахо, но после вече всички един след друг го прегръщаха като роднина. Беше живял тук с тях доста време, с тях и като тях. Какво от това, че после беше се оказало, че той е господар, богат и прочут професор. В техния спомен се беше запазил такъв, какъвто е бил при тях, Антони от пристройката, добър, искрен приятел, внимателен към всекиго, винаги услужлив и от всички обичан.

Настаниха Вилчур на масата. Жените се разтичаха, донесоха сирене, колбаси, сложиха бутилка яженбяк[58]. Намериха и бял хляб, запариха чай.

— Можех да се надявам да видя по-скоро свети Прокоп, моя патрон, отколкото тебе — казваше стопанинът. — Тук няма ден, в който да не те споменаваме. Колкото пъти поглеждах към пристройката, толкова пъти си мислех: ето, забрави ни, няма вече място в сърцето му за нас. И ми беше жал.

Вилчур стисна ръката му.

— Не съм ви забравил. Най-доброто доказателство е, че съм дошъл.

— Бог да те възнагради за това, че си дошъл. Хе-хе-хе, колко народ ще се струпа тук, като разбере, че си дошъл да ни видиш.

Олга започна да ръкомаха.

— О, ще се струпа!

Вилчур огледа всички.

— Не съм дошъл да ви видя — поклати глава той.

— Как така? — учуди се Васил.

— Дошъл съм тук, за да остана с вас, за да остана с вас завинаги…

В стаята се възцари тишина. Всички ту гледаха към Вилчур, ту се споглеждаха с недоверие и учудване. Пръв се обади Прокоп.

— Да не се шегуваш? Сега на теб не ти е до нас, нали?

Вилчур отрицателно поклати глава.

— Не се шегувам. Оставам с вас, стига само да ме приемете.

— Божичко мили — простена Зоня.

— Виж ти работа! — с учудване тръсна рижия си перчем ратаят Виталис.

Единствено Наталка никак не се учуди. Тя радостно кресна и се хвърли на шията на Вилчур.

— Остани, остани!

Прокоп се почеса по главата, поглади брада, недоверчиво погледна към Вилчур и заговори:

— Бог ми е свидетел, че се радвам и всички ти се радваме. Но това, че искаш да се върнеш при нас, главата ми не го побира. Какво сме за теб ние, бедните неуки хора? Ти си голям господар. Там имаш зидани къщи и палати. Как да те приемем, къде да те настаним, къде да те сложим да спиш, с какво ще те храним? Хич не мога да го проумея…

— Щом като се радвате — отговори Вилчур, — няма какво да се безпокоите, защото и аз се радвам, че най-после съм тук, сред вас. Не ми трябват нито къщи, нито палати, а вашето сърце, което там, във висшето общество, не намерих, и добротата, която там не ми дадоха. Хората в градовете са зли, алчни, завистливи. Тежко ми беше сред тях, а когато ми стана толкова тежко, че повече не можех да издържам, помислих си, че ще ме приемете тук сърдечно както по-рано, че както преди ще намеря подслон, че ще бъда полезен за тукашните хора. Там, в града, има много лекари, може да са по-добри или по-мъдри и несъмнено по-млади от мен. Аз там съм излишен. Затова си помислих да се върна при вас и се върнах.

Зоня се разплака и, хлипайки, триеше очи с опакото на ръката си. Затова пък Васил, който не можеше да скрие радостта си, извика:

— Какъв щастлив ден! Каква новина за цялата околност!

Прокоп разбра, че Вилчур говори сериозно и че наистина е решил да живее тук, в неговата воденица.

— Значи оставаш? — запита го той.

— Оставам — кимна Вилчур.

— И ще лекуваш хората? — дръпна го Наталка за ръката.

— Ще лекувам.

— Тогава трябва отново да стегнем пристройката — каза Виталис.

— Там има две счупени стъкла — обади се Олга, — да изтичам ли в градчето за стъкларя?

— И ти с твоя стъклар — възмути се Васил, — та той няма да живее в пристройката, а в стая.

— Така и трябва — потвърди Олга.

Вилчур се засмя.

— Не, не искам. Само в пристройката. Аз вече толкова съм свикнал с нея. Там ми беше добре. Не ми трябва по-добро жилище. Впрочем аз имам големи планове. И то какви! Останаха ми малко пари и мисля да построя тук наблизо малка къща, да уредя там амбулатория с две или три легла за болните, които не могат веднага след операцията да бъдат карани с кола.

— Нещо като болница — каза Наталка.

— Да, нещо подобно — потвърди той. — Само че малка болница за тукашните хора.

Този проект накара всички да се позамислят и ги порази. Едва след дълго мълчание Прокоп каза:

— Чуден човек си ти. С бога съм приказвал тогава, когато те взех на работа. Без дори да мисля и без да говоря за доброто, което съм видял от тебе…

— Какво ти там добро — прекъсна го Вилчур.

— Не отричай, не отричай — сериозно възрази воденичарят, — до смъртта си не мога да ти се отблагодаря, задето избави сина ми — не е вече сакат, спаси го, че — да не изкушавам божието милосърдие — сега мога спокойно да легна в гроба, защото знам на кого ще оставя всичко, за което цял живот съм се трудил. Но пак ще река, за мене не е важно само доброто, дето си ми сторил. За мен е важно и онова, което направи за останалите без никакви облаги. Твоя заслуга е, че хората вече не гледат моя дом накриво, а всеки, който погледне откъм пътя, казва: Тук живееше знахарят, тук лекуваше хората… А сега чувам, искаш да напуснеш града и големите печалби, та отново да заживееш тук. Чуден човек си ти, свят човек. Мнозина са го казвали…

— Прокоп, приятелю, я не разправяй каквото ти дойде на ум — весело го прекъсна Вилчур. — Има много хора като мен. Ето ти един пример — не съм дошъл сам. С мен пристигна и една лекарка, докторка, макар че е млада, не ви познава и следователно не може да е привързана към вас като мен, веднага щом разбра, че идвам тук и че искам тук да се установя, сама пожела да ми помогне.

— А тя къде е? — скочи Васил, гледайки през прозореца.

— В Радолишки, остана засега в странноприемницата.

Зоня леко сви рамене и каза боязливо, нос видимо недоволство:

— Някога ти нямаше нужда от никаква докторка… Стигаше ти да помагаме аз или Наталка.

Вилчур се засмя.

— Ама сега ще бъде друго. Не както по-рано. Сега тук ще направим и малка аптека, и инструменти имам, и такава лекарска апаратура, която по-рано не бях и сънувал. Сега лечението ще бъде друго. Сега ще успея да спася много хора, на които по-рано не бях в състояние да помогна.

Изведнъж Прокоп се опомни.

— Какво ви е, жени, побъркахте ли се? — извика той. — Бъбрите, бъбрите, а не го черпите, от глад ли искате да го уморите! Хайде, размърдайте се.

Жените наскачаха всички едновременно да поднасят на Вилчур чинии, да му наливат чай и една през друга да го канят, да не им отказва, ами да яде и да пие. Прокоп изпи с госта чашка водка и по изключение позволи на сина си да пийне.

— Е, хайде — измърмори той, — щом у дома ни е дошъл такъв гост, изпий и ти една, макар че днес не е празник.

Стаята отново се изпълни с шум от въпроси, възклицания и отговори.

— Кажете ми сега вие как сте? — запита Вилчур, когато малко се поуспокоиха.

— Ами, всичко е постарому — махна с ръка Прокоп. — Живеем, работим с божия помощ.

Вилчур погледна Олга и Зоня.

— Мисля, че отдавна вече сте се оженили.

Зоня се изчерви и нетърпеливо раздвижи широката си в ханша снага.

— На мен женитбата не ми беше в ума, но през тези три години Олга успя втори път да се ожени и да овдовее.

— Да овдовее? Не може да бъде!

— Вярно е, вярно — потвърди Прокоп. — Ожени се за един железничар. И половин година не поживя с него. Няма късмет с мъжете.

Олга стисна зъби.

— Сега сигурно никой вече няма да се ожени за мен.

Вилчур погали по главата Наталка, която стоеше точно до него.

— Скоро ще имаш грижи покрай дъщерята, ще трябва нея да жениш.

— Не ща да се женя — решително възрази Наталка.

— Ама че глупачка — убедено каза старата воденичарка.

Погледът на Вилчур се задържа върху лицето на Донка, после се премести върху Васил и отново се върна на Донка:

— А ти, Василе, както виждам, помислил си за себе си?

Васил почервеня и не можа нищо да отговори. Донка се усмихна, а Прокоп сметна за необходимо да поясни:

— Тя е моя далечна роднина. Донка Соленювна. Остана сираче в града и аз я взех. Живее с нас. Учи Наталка…

Той млъкна за малко и добави:

— Защото е образована.

— Образована? — учтиво запита Вилчур.

— Ами, моля ви се, господине — свободно отговори момичето. — Завършила съм само прогимназия. Две години съм била в гимназията. Учех, докато татко беше жив, а после ясно е… нямах пари…

— Така е. Без пари няма наука — обади се Виталис, сякаш казваше сентенция.

— А какво става в околността? Какво ново?

Сега Прокоп започна да изрежда подред кой е умрял, кой се е оженил, кой е емигрирал.

— А дъщерята на лесничея още ли е жива? — заинтересува се Вилчур.

— Жива е, по това ако е живот. По-добре беше вече да е умряла, толкова грижи създава на родителите си, лежи и стене. Станала е кожа и кости.

— Ами доктор Павлицки в Радолишки ли живее?

— Ами къде другаде, само че сега повече му върви. Ожени се, чифлик получи — на жена му зестра. Не какъвто и да е чифлик — над хиляда декара. Само кравите са осемдесет. Земята не е хубава, песъчлива е, но ливадите са чудо. А и гората не е малко. Към триста декара ще да е.

— А може и четиристотин — поправи го Васил.

— Като казвам триста, значи триста — разсърди се Прокоп. — Мигар от Черния камък до Брода има четиристотин! Изкуфял ли си, или какво? Къщата в Радолишки, дето живееше, я стегна, покри я с ламарина. Сега живее като господар. Със своя кола посещава болните.

— Но жена му е най-малко десет години по-стара от него — презрително сви устни Зоня.

— Какво като е по-стара? — ядоса се жената на Прокоп. — Господарска щерка, порядъчна, не е някаква си хаймана, която се шляе по вечеринки, а не си гледа работата.

Зоня сложи ръце на хълбоците си и се обади войнствено:

— А кой се шляе по вечеринки?

— Ами ти! — изкрещя старата.

— Аз? Аз? Един път на годината ходя в училището.

— Не е вярно!

— Тихо, жени! — смъмри ги Прокоп наистина ядосан. — Намериха време за своите женски разправии. Хайде на работа! Какво сте застанали тук? Виж ти как са зинали. Пфу!

Намесата на Прокоп подействува светкавично. Жените като под команда поеха всекидневните си задължения. Старият воденичар знаеше как да налага дисциплина в дома си, а авторитетът му с годините не беше отслабнал.

Освен него при Вилчур останаха само Васил и Донка. Прокоп разбра с известно недоволство, че с Вилчур е дошъл още един човек, и то човек без професия. Примири се с това, защото не можеше да не се примири. Решиха, че Вилчур и Йемьол ще живеят в пристройката, докато подготвят таванската стаичка за Йемьол. През зимата наистина не можеше да се живее. През лятото обаче понякога там спеше дори Васил.

После всички заедно огледаха пристройката и решиха какви поправки се налага да бъдат направени, при това Вилчур държеше на своето — сам да покрие всички разноски. Така беше по-удобно за него и заради това, че той не искаше да се притеснява, когато прави различни подобрения. Желаеше да се измажат стаите и алковът, да се боядиса подът, а в пруста да се постави под, да се отвори прозорец и да се сложат пейки за пациентите, които щяха да идват, нещо като импровизирана чакалня.

Докато привърши ремонтът, Вилчур щеше да остане в радолишката странноприемница. Прокоп реши да се заеме лично с пристройката, твърдейки, че никой няма да огледа всичко, няма да намери по-добри майстори. Не можеше да се отрече, че има право. Междувременно пристигането на професор Вилчур в Радолишки беше сензацията на деня, която вече се беше пръснала навсякъде. Не се говореше за нищо друго, губеха се в догадки какво го води тук. Едни казваха, че е дошъл по тези места, за да откупи за дъщеря си Людвиково, което младият господин Чински беше продал след смъртта на родителите си. Други бяха на мнение, че иска да купи имот в околността, само че не за дъщеря си, а за себе си и да се ожени за госпожицата, с която е дошъл. Трети пък уверяваха, че професорът ще извади тленните останки на своята жена от радолишкото гробище, за да ги пренесе във Варшава, а други — че ще поставя паметник на гроба й. Намериха се и толкова добре информирани, които със собствените си очи бяха видели този паметник на людвиковската гара.

В резултат на всичките тези приказки в градчето настъпи необикновено раздвижване, защото всеки, който имаше малко време, не можеше да се сдържи да не изтича в странноприемницата, за да разбере от собственика малкото подробности, които той знаеше за професора. А те наистина не бяха много. Пристигнали късно през нощта и още спят — всички, с изключение на професора, който станал на разсъмване и тръгнал пеша за воденицата на Прокоп Мелник. Впрочем завръщането на Вилчур наелектризира градчето още преди обед. Всички забелязаха, че беше много застарял. Вървеше бавно и усмихнато се оглеждаше, като поздравяваше познатите, а те бяха много, защото от времето на просто знахарство познаваше почти всички. Все пак никой не се осмели да го спре и заговори. Професорът стигна до площада, спря пред магазинчето на Шкопкова и влезе.

Вълнение стисна сърцето му, когато видя старите стени, отрупаните с най-различни стоки лавици, на които за декорация наивно бяха подредени табакери за свиване на цигари и пакети тютюн, моливи, несесери за писане, тетрадки, хартия за писане, ваденки, претенциозни бибелота за бюро, свитъци поизбеляла фина цветна хартия — всичко това, което Мариша някога беше подреждала, продавала, докосвала с ръце. Тезгяхът беше малко разкривен, до малката печка — парапетът на стълбата, която водеше към мазето.

Зад тезгяха седеше младо дебело момиче с белязано от едра шарка лице, но сините му очи гледаха приветливо.

Като го видя да влиза, то скочи, веднага се беше досетило кой е.

— Какво обичате, господин професоре?

Той я погледна учудено.

— Откъде ме познавате?

Тя се усмихна.

— Тукашните всички ги познавам, така че щом като пристигне някой нов, веднага се знае кой е.

— И вие знаете кой съм?

— Разбира се, че знам. Всички вече знаят, че сте пристигнали, господин професоре. От сутринта. Госпожа Шкопкова казва, че сте дошли да летувате в стопанството в Жельона, но аз знам, че не е вярно.

Това развесели Вилчур.

— Откъде знаете? — запита усмихнато.

— Ами, защото носите страшно много багаж със себе си, господин професоре. Не се вземат толкова неща за летуване.

— Трябва да станете детектив. Ами госпожа Шкопкова какво прави?

— Все същата си е. Малко боледува. Оплаква се, че няма оборот, че децата са невъзпитани, но е добра. Да ида ли да я извикам?

Не стана нужда да я търси. Всички новини обикаляха това градче от край до край с бързината на безжичен телеграф. Затова миг след като Вилчур влезе в магазина, алармираха Шкопкова и тя в бърз тръс се носеше през площада, без да обръща внимание на своята астма, за да поздрави професора. За нея беше голяма чест, че такъв човек я е удостоил с посещение — нея първа от цялото градче Радолишки. Това щеше да бъде повод тя самата да се гордее и да буди завист в продължение на няколко месеца. Госпожа Шкопкова и без това имаше право да се смята за по-близка на професора от всички останали в градчето. Първо, защото неговата дъщеря беше няколко години под нейна опека, второ, защото преди две години госпожа Шкопкова бе ходила до Варшава и там лично се беше виждала с професора.

И сега тя го поздрави трогателно — с излияния, като питаше преди всичко за дъщеря му.

Професорът леко помръкна, но се овладя и каза:

— Ами какво. Щастлива е. Живеят в Америка, той печели много пари. Весело си живеят и това им стига.

— А не се ли каните да ги посетите?

— Не… Пътят е дълъг, а аз съм вече стар…

— За каква старост говорите — прекъсна го от куртоазия госпожа Шкопкова.

— Във всеки случай — продължаваше професорът — имаме различни интереси. Не ми се иска да ги притеснявам с присъствието си. Старите не трябва да се натрапват на младите. А вие, госпожо, как сте?

Шкопкова започна надълго и нашироко да му разказва за себе си, за децата си, за отношенията в градчето, за това, че се е сменил свещеникът, че някой се съдил с някого и така нататък.

Когато разбра от Вилчур, че има намерение да се засели завинаги във воденицата, не можеше да повярва на ушите си и от този миг нетърпеливо гледаше към вратата, за да излезе колкото може по-бързо и да сподели тази сензационна новина с колкото може повече хора.

Когато Вилчур се върна в странноприемницата, завари Луця разтревожена. Оказа се, че Йемьол, щом се събудил, наредил да му дадат една бутилка водка, която веднага изпразнил и после излязъл из градчето.

— Страхувам се — каза тя — да не би като е пиян, да направи тук някакъв скандал.

Професорът се засмя.

— Бъдете напълно спокойна, госпожице Канска. Една бутилка не е опасна и няма да доведе до никакви последствия.

— За него, може би, но не и за другите.

— Изключено — гарантирам ви, че е напълно трезв.

Тя се замисли и каза:

— И това не ме успокоява. Изобщо имам впечатлението, че постъпихме много лекомислено, като го взехме със себе си. Не твърдя, че поначало е лош човек, допускам дори, че някъде дълбоко в него тлеят някакви забравени искрици чувства, но нали той самият цинично признава, че „чужда собственост е тази собственост, която все още не сме успели да присвоим“. Един господ знае какво може да направи тук. Може в началото да навреди на доброто ни име.

— Не споделям вашите опасения — като помисли малко, отговори Вилчур. — Йемьол не е човек, който краде по призвание или по навик. Той посяга към чуждото, когато не може да задоволи потребностите си. А сама ще признаете, че неговите нужди са много малки. Облича се как да е, храни се с каквото и да е. Е, и тая водка, единственият разкош… А дали можем да наречем това разкош? Задавам си въпроса дали това не е за него необходимост, така както насъщният. Повярвайте ми, госпожице, че съзнанието понякога е най-голямата инквизиция. Особено когато човек престане да си вярва, когато се изпълни със самопрезрение и отвращение, когато цинизмът като кофа със смет иска да затрупа всичко благородно, което е останало у него, но което той самият смята за напълно безполезно. Скъпа госпожице, възможно е със своето поведение Йемьол да ни създава грижи тук, но моля ви помислете какво би станало с него, ако го бяхме оставили на произвола на съдбата…

Поклати глава и добави:

— Клета, изтерзана душа. Дано се възроди тук — в атмосферата на добро и на простота. Болна душа, а ние нали сме лекари!

Луця със съмнение повдигна вежди.

— Само че тоя път пациентът е неизлечимо болен.

Той я хвана под ръка.

— И въпреки това… Нима бихте престанали да се грижите за един безнадеждно болен?

Тя не отговори, но този разговор й разкри нова страна в душата на професора. Сега разбра, че нищо не е в състояние да попречи на този човек да следва своето призвание, за което имаше много по-широко и по-задълбочено виждане, отколкото тя някога можеше да си представи.

Впрочем грижите за Йемьол, за щастие, отначало се оказаха дребна работа. По-голямата си част от времето той наистина прекарваше в градската кръчма, но тъй като по природа беше човек спокоен, лишен от инстинкти на скандалджия, не предизвикваше никакви разправии. А що се отнася до относителната му почтеност, предвижданията на професора също се потвърдиха. На никого нищо не изчезна по простата причина, че на Йемьол не му липсваха пари за неговите скромни разходи. Когато тръгваше за кръчмата, той се обръщаше безцеремонно към Вилчур с най-естествения тон, който можеше да съществува:

— Отпусни ми, владетелю, две-три злоти за напояване. И само недей да си мислиш, че ползвам при теб неограничен кредит, без да държа сметка. Точно отбелязвам всяко вливане, а в петък изчислявам… Ако след това изхвърлям листа през прозореца, то е само защото не притежавам знания по счетоводство на най-високо равнище. Във всеки случай можеш да разчиташ на едно — че ще те определя за мой единствен наследник.

А когато Вилчур се смееше, Йемьол добавяше:

— Недей да се смееш, архипастирю. Не забравяй: Rira bien qui rira par derriere[59]. Твърде е възможно да ти се струва, че моите красиви дрехи и шапката ми не са много ценни предмети по съвременната икономическа скала. Аз притежавам обаче и моето божествено тяло, което можеш да използуваш по най-различен начин. Всеки касапин ще ти даде за мен значителна сумичка. Помисли си само: колбас, поначало обогатен с алкохол. Можеш също да наредиш да ме балсамират и да ме изложат в някоя галерия като последно авторско копие на статуя на Аполон или пък лично да ме използуваш, да ме нарежеш със скалпела на дребни парченца и да потърсиш сред тях душата или някакви други такива благородни газове, в чието съществуване вярваш свято, твърдо и глупаво.

— И ти вярваш в нея — снизходително се усмихна Вилчур. — Ако не вярваше в благородните газове, нямаше да изпитваш такава носталгия към неблагородните изпарения на алкохола. Това е съвсем ясно.

— Какви ги приказваш, amigo — каза Йемьол, като се стараеше да скрие своето раздразнение. Не можеше да понася някой да подозира, че пие по някакви други съображения, а не от любов към алкохола. — Primo, алкохолът е един от най-благородните газове.

И той започна да изрежда своите стари аргументи. Много пъти разговаряха така, отивайки към воденицата, където ремонтът вече привършваше. Във воденицата, както можеше да се очаква, гледаха Йемьол подозрително и с недобро чувство, а неговият начин да се изразява изпълваше всички — като се започне от Прокоп и се свърши с Донка — с тревога.

— Слуша го човек, слуша го, дявол да го вземе. Уж говори човешки, а нищо не можеш да разбереш, ако ще да се пукнеш. Такива хора в живота си не сме виждали — формулира Зоня мнението на всички във воденицата.

Затова пък Луця веднага спечели всеобщите симпатии. Свежата й младост и нейната непосредственост в отношенията с хората будеха доверие. Дори Зоня, която отначало предполагаше, че лекарката е нейна съперница за съпруга на Вилчур, се успокои, когато я видя. Разликата във възрастта между професора и нея според Зоня беше достатъчна гаранция за сигурност. Благодарение на старанията на стария Прокоп ремонтът на пристройката бързо завърши и Вилчур заедно с Йемьол се пренесоха във воденицата. Луця временно остана в градчето.

Нае стая у госпожа Шкопкова, която сама й бе предложила това. Всяка сутрин отиваше във воденицата и се връщаше чак вечерта.

Новината, че е пристигнал „знахарят“, бързо се пръсна из цялата околност, в общината и областта. Пред воденицата на Прокоп Мелник отново започнаха да се трупат каруци с болни от близки и по-далечни краища. Славата на Вилчур през годините на неговото отсъствие не само, че не беше намаляла, но беше нараснала още повече, а историята на живота му се превърна в нещо като местна легенда, изпъстрена с най-фантастични допълнения. Сега вече му приписваха не само способности на чудотворец, но виждаха в него тайнствен посланик на извънземни сили. Затова завръщането му бе посрещнато с почти религиозен ентусиазъм. Селяните, независимо от вероизповеданието, когато влизаха в двора на мелницата, сваляха шапка и нито един от тях не се осмеляваше да извика или дори да говори високо. Започваха да приемат болни в зори и с малки почивки продължаваха до залез-слънце.

След няколко седмици Вилчур се убеди, че запасите на малката му аптека твърде бързо се изчерпват и че има нужда от много сериозни попълнения. Купуването на нови лекарства наложи да се направят големи разходи. Това бе реалната действителност, която накара Вилчур да разбере, че парите му в никакъв случай няма да стигнат за построяването и обзавеждането на една, макар и съвсем малка болница.

— Знаете ли — каза той един ден на Луця, — че май нищо няма да излезе от нашата болница и вие ще бъдете принудена да живеете в Радолишки за постоянно, защото тук няма място.

— Не се оплаквам, че живея у тая почтена жена — спокойно отговори Луця. — А колкото за това дали има място тук… Щеше да се намери място за мен, ако тия, които живеят във воденицата, бяха малко по-гостоприемни.

Професорът се възмути.

— Какво пък говорите сега. Те могат да бъдат образец на гостоприемство.

Тя се засмя.

— Ах, аз не говоря за тях.

Вилчур все още не разбираше.

— Не за тях ли? За кого тогава?

— Не говоря за старите обитатели на воденицата, а за новите — погледна го тя в очите.

Вилчур разбра и смутено отвърна глава. И за да избегне колкото може повече този деликатен въпрос, заговори:

— Знаете ли, аз не предвиждах, че ще има чак толкова голям наплив от пациенти и такива разходи за лекарства. Някои от тях за съжаление са много скъпи. Ето, и аз съм принуден сега да се простя, разбира се, с надеждата да построя болница…

Той искрено се безпокоеше, тъй като наистина често докарваха болни, които трябваше да задържи за няколко дена преди или след операцията. За щастие тази година лятото беше топло и пациентите можеха да нощуват под открито небе в разпрегнатите коли или в плевнята.

Една вечер Прокоп, като се връщаше от града заедно с Луця, я попита:

— Защо професорът е толкова тъжен напоследък?

— Печален е, защото нямаме достатъчно пари, за да построим болница — поясни Луця.

Прокоп се учуди.

— Така ли? А хората говореха, че той е богат.

— Беше богат, но не държеше на богатството. Една част раздаде, друга му взеха и не остана много.

Прокоп не отговори нищо и се замисли дълбоко. През следващите няколко дни беше мълчалив, накрая нареди Виталис да впрегне кобилата в бричката и без никому нищо да каже, замина. Върна се чак вечерта, но на следния ден се повтори същото. Всички във воденицата бяха заинтригувани от неговото държание. Правеха се разни догадки, но никой не се осмели да го запита направо, а той самият не бързаше да дава обяснения.

Най-разтревожен от маневрите на баща си беше Васил. Кой знае защо му дойде наум, че това се отнася за него, че баща му прави тия тайнствени пътешествия, за да търси бъдещата си снаха. По най-различни съображения Васил беше предварително убеден, че изборът на баща му няма да му е по вкуса. Още от дете обаче беше отгледан под ръководството на Прокоп, ръководство твърдо, силно и неотстъпчиво, така че просто не можеше да си представи да окаже някакъв силен отпор срещу волята на баща му. Тук можеше да помогне единствено, ако някой уговореше Прокоп, и то ако го уговореше някой, чието мнение баща му би пожелал да вземе предвид.

В резултат на всички тези тревоги една вечер, когато болните се разотидоха, той почука на вратата на пристройката. Вилчур беше зает, тъкмо подреждаше различните лекарски инструменти. Йемьол слагаше на лавиците шишета и буркани.

— Е, какво ще кажеш, Василе? Как върви, много ли смля днес? — запита Вилчур.

— Ами, не много. Така е преди жътва. Преди жътва има по-малко зърно, затова и болните са повече. Болестта по-лесно се хваща за гладния.

Настъпи мълчание.

— Седни, Василе! — каза Вилчур. — Сигурно си дошъл при мен по работа.

— Да е работа, не е работа. — Васил се почеса зад ухото. — Ами, ще ми се да поговорим, да поискам съвет.

— Съвет? — Вилчур го погледна. — За какво мога да те посъветвам?

Васил хвърли поглед към Йемьол и оглеждайки се, каза:

— Такива поверителни работи…

Вилчур се усмихна.

— Е, добре. Сега свършвам и ще отидем край гората. Трябва да видя дали е цъфнала мащерката. По пътя ще поприказваме.

Йемьол се обади с привидно безразличие:

— Аз с удоволствие ще ви правя компания. Обичам мащерката и поверителните работи. Тук нямам вече работа.

Той направи пауза и добави:

— Наистина днес трябваше да направя отвара от тия валерианови корени, но някакъв пияница е изпил целия спирт и вкъщи нима нито капка, затова ще дойда с вас.

Васил се окашля.

— Хм. Мама има там още половин бутилка спирт.

— Има? — заинтересува се Йемьол. — Какви времена, когато дори майките имат вместо мляко спирт. Но как, драги мой Рох Ковалски, ще получа от твоята уважаема майка тая течност? Тя е много неотзивчива жена и е готова да ме заподозре в някакви лични интереси към тия картофи в течно състояние. Мога ли да се доверя на твоята сръчност, младежо, и да ти поверя функцията на пренасянето на въпросната бутилка.

Васил го погледна колебливо.

— Каквото не мога, не мога. Но да ви я донеса, мога.

— Тогава побързай. Какво чакаш още? Не виждаш ли как времето изтича в клепсидрата на сегашното? Time is money.[60]

Когато Васил излезе, Йемьол все още продължаваше:

— От твоето мълчание, цезарю, може да се предположи, че осъждаш моята постъпка. Предпочиташ, разбира се, да бях напоил с алкохол тези мизерни коренчета. Ето каква е твоята хуманност! От една страна, radix Valerianae[61], от друга — homo sapiens serenissimus rex naturae[62]! И ти избираш корените. Разбира се, че корените. И с каква цел? За Да поим с тази тинктура селяндурите, пейзаните, кметовете, които и без това са с притъпени нерви.

— Невинаги — възрази Вилчур.

— Винаги, махараджа. Наблюдавам ги от дълго време. Те са творения с чувствителност на амеби. Режеш им разни крайници, зашиваш им коремите, дупчиш им епидермата, а те — нито гък.

— Тежкият труд от детство ги е научил да търпят и да издържат на болка — каза Вилчур. — Приятелю, трябва да имаш предвид, че селските деца, още когато са по на няколко години, не стоят без работа. Често един такъв дребен малчуган може да носи товар, с какъвто ти не би отишъл надалеч. Ходят боси по стърнищата и по камъните. Привикват с горещините, със студовете и с лапавицата. Всичко това закалява.

— И притъпява, притъпява чувствителността, милорд. И не само физическата. Замислял ли си се някога, достопочтени Ескулап, над проблема за възприемането на явленията?… Това е проблемът за размерите на света. Размерите и богатствата. От какво се състои например светът на троскота, на обикновения троскот, който расте тук, под прозореца? Отвътре е повече или по-малко сочен, съдържа известни количества хранителни соли и вода, както и въздух плюс светлина. Това е всичко. Може да добавим също и момента на епилога: муцуната на кравата и няколко движения на долната й челюст. А сега виж какъв е твоят свят. Още в самите реални — lembarras dc richesse[63] багри, звуци, изтънченост на вкуса и обонянието. Усет за движение, температура, положение по отношение на центъра на земята и осезанието, подпомагано от зрението — значи и форми! Освен това съзнание за време, пространство, промяна на околната среда, без да смятаме вече нуждите на троскота: глада, насищането, въздуха и светлината. С една дума — троскот плюс безкрайност. Безкрайност, разбира се, в перспективата на троскота. Ами целият духовен живот? Външният и вътрешният? Тук вече дори в перспективата на хората можем да говорим само за безкрайност. И така, маестро, има градация. Нали няма да оспорваш факта, че при теб и при Васил или пък при мен и теб способността за наблюдаване на явленията не е една и съща. Не се обиждай, darling, но моят свят в сравнение с твоя е толкова по-голям, колкото галактиката в сравнение с метеорита, или, ако искаш, колкото земното кълбо в сравнение с главичката на топлийка. Как да се оцени стойността на обикновения селяндурски мир? Къде да му намерим мястото върху дистанцията между троскота и мен?…

Вилчур поклати глава.

— Може да се лъжеш, приятелю.

— Мога, но предпочитам да не се лъжа.

— Невинаги човек не притежава онова, което не изразява или пък не умее да изрази. Не всеки може да конкретизира с думи своите мисли, чувства или възприятия.

Йемьол вдигна рамене.

— Ако се опрем на твоята хипотеза, можем да приемем, че троскотът, охлювът или зелката изпитват нечувано вълнение и са зашеметени от наслада, когато слушат концерта e-moll от Шопен. Не, darling. Извинявай, но не мога да приема твоята концепция. Позволи ми и занапред да се опирам на онова, което мога емпирично да проверя. Ако забия бодил на няколко сантиметра в най-меката част на тялото на някого, а този някой не издава, че е забелязал нито с глас, нито е израз на лицето, аз ще продължавам да твърдя, че той не е забелязал това. Ако на някого кажа на чист английски език: „Vous etes, mon cher, le plus representable cretin au monde“[64], а той ми отговаря, че няма кибрит, аз ще се убедя, че не познава италианския език. Не мога да проверя по друг начин. Защо, мама му стара, трябва да търся друг начин? Ако един такъв селяндур излиза сутрин от къщата си и вижда пурпура на изгряващото слънце, драперията на падналата мъгла, леко развълнуваните житни поля и вместо да зине от възхищение, извика: „Прасетата пак са ровили в лука и са го направили на нищо!“, то прости ми, графе, но аз не виждам никакви доказателства, че той е забелязал изгрева на слънцето. Някакъв си тип от античния свят е казал, че човек е толкова пъти човек, колкото езици знае. Аз бих променил това: „Колкото по-голяма е способността на човека да забелязва явленията, толкова повече той е човек.“ Естествено само в такива случаи, когато наблюдението е основа за размисъл. Замисли се по тоя въпрос, dottore, и ще видиш, че съм прав.

По-нататъшните заключения на Йемьол бяха прекъснати от Васил, който се върна и донесе обещаната бутилка. От този миг цялото внимание на Йемьол се концентрира върху нея и той дори започна да подканя Вилчур вече да върви да огледа мащерката.

— Аз сам ще подредя останалото — уверяваше го той.

Когато Вилчур и Васил се озоваха на пътечката, която следваше брега на езерото, професорът запита:

— Е, за какво става дума?… С баща си ли имаш неприятности?

— Неприятности или приятни неща — каза Васил, като помисли малко, — защото още не знам със сигурност. Но татко напоследък нещо таи в себе си, мълчи и непрекъснато пътува.

— И какво от това?

— Ами точно това, че не знам — колебливо измърмори Васил.

— А защо се тревожиш? Пътува, има си работа и толкова.

Васил дълго мълча, като дъвчеше стрък трева.

— Може да е негова работа — обади се накрая той, — а може и да е моя. Татко още през великите пости спомена, че ми е време вече да се женя.

Вилчур се засмя.

— А ти не искаш ли?

— Защо да не искам. Ясно е, че като му дойде времето, всеки трябва да се ожени. Ама не така.

— Ами как? — попита Вилчур, който се забавляваше с прозрачната дипломация на Васил.

— Е, не така — баща ми да търси. Баща ми ще гледа да е богата и работна.

— А ти би искал да е бедна и да не е работна, така ли?

— А защо и за какво да работи? Малко ли жени има вкъщи? Като ядат хляб — да работят. А дали е бедна, или богата, какво ме интересува. Парите се печелят.

Професорът се наведе над склона на рова, гъсто обсипан с дребни виолетови цветчета.

— О, как само е цъфнала… Колко много има тук. Е, значи какво, какво мога да те посъветвам, как да ти помогна?

— Да беше поговорил с татко. Да ме остави на мира… Защото после, когато се заинати, няма начин да се оправим. А ако сега поговориш с него, може и да ме остави. Ще каже: „Няма да се бъркам, избери си сам по сърце…“

Имаше толкова много мащерка, че Вилчур приседна и започна с шепи да я къса и да я слага в кошницата.

— Е, добре — отговори той, след като размисли. — Ще поговоря с Прокоп. Ти сам знаеш, че ти желая доброто. Разбира се, всеки сам трябва да избере жена си — да му е по сърце. Прав си, че парите не носят щастие. Прав си… Ще поговоря с Прокоп.

Още същата вечер се удаде случай да изпълни обещанието си. Воденичарят, както правеше често, дойде в пристройката на приказки. Наистина разговорите се състояха главно в това, че както Вилчур, така и Прокоп мълчаха, а сред мълчанието от време на време се чуваше някаква забележка или новина — какво се е случило през деня, за хората, за различни работи в околността.

По едно време Вилчур попита:

— Прокоп, какво кроиш напоследък? Непрекъснато пътуваш и пътуваш, по цели дни те няма във воденицата. Всички направо се чудят.

Прокоп хитро погледна Вилчур и за да спечели време, започна много внимателно да си свива цигара. Бавно сипваше махорка на цигарена книжка, бавно и разстилаше равномерно с дебелите си пръсти, свиваше цигарата, лизна края на хартията, залепи я и я запали. Накрая се обади:

— Ами ей така, пътувам, за да погледам какво правят хората, как живеят. Какво от това, забранено ли е?

— Ясно е, че не е забранено, но внимавай да не би хората да си помислят нещо лошо.

— Че какво лошо може да си помислят?

— Кой знае. Ще се намерят и такива, които ще си помислят, че ходиш при някакво момиче.

Вилчур се засмя, но Прокоп се изплю, без да скрива своето огорчение.

— Пфу, не можеш да затвориш устата на хората. Не ми е сега до момичета. Пътник съм вече. Женските работи не са ми в ума.

— А ти може да търсиш момиче за някой друг? — лукаво попита Вилчур.

— И за кого да търся? Ти какво си мислиш — че съм изкуфял?

— Е, може да е за Васил.

Старият вдигна рамене.

— Какво, аз ли да търся вместо него? Да си търси сам. Той ще живее с нея, не аз.

— Правилно казваш, Прокоп. Но сега аз направо се чудя що за пътешествия правиш, какво подготвяш. Е, хайде признай.

Воденичарят го погледна изкосо и се усмихна.

— Много си любопитен, когато му дойде времето, ще разбереш. Всъщност става дума за това всичко да стане тайно от теб.

— От мен? — недоверчиво попита Вилчур.

— Ами от теб.

Не можа нито повече да изтръгне от Прокоп. Впрочем Вилчур не си и даде много труд, доволен от добрата за Васил новина, която му съобщи на другия ден сутринта. Не мислеше, че момчето ще я приеме толкова радостно. Очите на Васил блеснаха и той почервеня.

— Наистина ли татко каза, че не иска да се меси и че аз трябва сам да си търси жена?

— Наистина. Каза: „Няма аз да живея с нея, а той. Нека сам си я избере.“

Васил се замисли и поклати глава.

— Ето, мъдър е баща ми. Ненапразно е живял толкова години на тоя свят.

И от този момент той започна да изпитва към баща си не само още по-голямо уважение и още по-голяма привързаност, но и някакво ново чувство, искрено и дълбоко. Васил всъщност все още нямаше някакви конкретни планове за бъдещето си. Донка наистина му се бе харесала от пръв поглед и с всеки изминал ден все повече му харесваше. Но много амбициозен по природа, той се страхуваше да прави каквито и да било планове, поне дотогава, докато не бъде сигурен, че по пътя на тяхното изпълнение няма да се сблъска с решителната съпротива на баща си или с подигравките на Донка.

По държанието й той никак не можеше да отгатне как би се отнесла към него, ако започнеше явно да се върти около нея. Момичето беше весело, живо като малко кученце; когато един или друг младеж й казваше някаква шега или нещо ласкателно — с всички беше еднакво любезна, на всички еднакво мило се усмихваше. С нея човек никак не можеше да бъде сигурен. Много пъти въпросът дали някой от тези младежи не й се харесва, беше на езика му, но всеки път замълчаваше. Страхуваше се да не чуе отговор, който не искаше да чуе, страхуваше се да не би Донка да е оставила в града някакво момче, за което си мисли. И точно затова той не можеше да стигне до едно вътрешно решение. Дори ясно да си каже: нито една не ми се харесва толкова, колкото нея и нито една не искам толкова много за жена. Имаше и други съмнения: дали такова интелигентно и образовано момиче от града, почти госпожица, ще пожелае да се ожени за такова просто селско момче, което не е ходило по градовете и не знае как да се държи. От вниманието на Васил не убягна фактът, че преди няколко седмици, когато селският писар Латошик мина край воденицата и се отби, тя сложи копринена забрадка на главата си и разговаря с него по друг начин и повече се смееше; Латошик пък уж се беше отбил за малко, а остана чак до залез-слънце.

Тогава на Васил му хрумна да изсипе отгоре през отвора с капака чувал трици върху главата на Латошик, който седеше с Донка на пезула до воденицата. Все пак не го направи, въпреки че после можеше да обясни, че го е направил, без да иска. Не го направи, защото сърцето му се сви, когато предположи: „Ами ако, ако харесва Латошик?“ Тогава и десет чувала, дори и дебела тояга нямаше да помогнат. Господин Латошик, макар и скромен чиновник, беше завършил училище, умееше добре да се изразява и в празник, и в делник ходеше с яка и връзка, а и на парфюм ухаеше.

След като Латошик си отиде, Васил внимателно наблюдаваше Донка, мъчеше се да разбере дали, след като беше ухажвана от такъв елегантен кавалер, ще промени отношението си към него. Но Донка с нищо не се промени. Само свали копринената забрадка от главата си.

За пръв път в живота на Васил женската природа му се стори пълна с дълбоки тайни и засади.

Но нищо не можеше да се направи. От друга страна, Васил си даваше сметка за своите собствени качества. Знаеше, че не една девойка от околността с готовност би се оженила за него, и то не само защото щеше да наследи от баща си воденицата, цялото стопанство и, както всички казваха, много спестени пари, но и защото имаха за него много добро мнение. Не тичаше по фусти, нито по кръчмите, познаваше работата си, ходеше чисто облечен, беше строен, минаваше за хубав и никой все още не беше казвал за него, че е нескопосан или глупав.

Затова, като разсъждаваше, той имаше предвид и своите предимства, а не само недостатъците си. И сега, когато разбра от Вилчур, че баща му няма никакви конкретни намерения за неговото бъдеще и че не смята да си избира снахата, усети, че позициите му са много по-силни. В резултат на това чувство стигна до непреклонното убеждение, че не може да живее без тази именно девойка. През целия ден, докато работеше, съставяше в главата си план как да пристъпи към Донка, как да започне разговора, какво да й каже. Вечерта, когато вече се беше преоблякъл, целият план беше съставен и щом се озоваха с Донка пред къщата, той сякаш случайно й предложи:

— Приготвил съм въдиците за риболов. Ще дойдеш ли с мен да ги поставим с лодката на горния край на езерата?

Докато говореше, не гледаше в очите й, сякаш се страхуваше, че в погледа му тя ще прочете колко необикновено е това привидно обичайно предложение. Донка обаче явно нищо не подозираше, защото веднага се съгласи.

— Ей сега — каза тя. — Ще взема само старите обувки.

— Ама побързай — викна подире й, — защото най-добре се залагат на залез.

— Добре, добре — обади се тя вече от пруста. — Чакай минутка.

— Отивам при лодката, ще изгреба водата — провикна се Васил.

Искаше да спечели време и тръгна към езерото. Лодката наистина малко пропускаше и трябваше с черпака да изгребе водата от дъното, после да я спусне към брега, да сложи на носа й въдиците и стръвта много внимателно, че да не се заплетат вървите и куките. Едва свърши всичко това и Донка дойде. В розовата си басмена рокля на червени цветчета, богато набрана в талията, с бяла якичка, закопчана под шията, тя изглеждаше толкова хубава, че Васил предпочиташе изобщо да не я гледа.

„Всичко се обърка в главата ми — помисли си той — и нищо умно няма да кажа.“

Лодката бързо се плъзна по пясъка — веслата потънаха във водата. Над гората висеше големият червен диск на слънцето, докосвайки с края си короните на най-високите дървета. По леко набраздената повърхност на езерото пурпурни пръски бележеха слънчевия път върху фона на бледозеленото отражение на небето.

— Сигурно ще кълве — обади се Васил при третия или четвъртия удар на веслата.

— Какво казваш? — сепна се тя.

— Казвам, че рибата ще кълве добре. Такова е времето. Миналата година хванах щука. Такава една — цял метър.

— А много ли ги има тук?

— Сигурно не са малко. Рибата е много, затова и щуките са много.

Разговорът секна. Васил трескаво търсеше тема. Накрая се обади:

— На Шимон от Кожитки кравата умряла днес. Хубава крава беше. И умря.

— А защо? — доста безразлично попита Донка.

— Кой знае. Трябва да е изяла нещо, дето не трябва.

Отново се възцари мълчание. Този път обаче на Васил нищо не му дойде наум и той започна да тананика под носа си някаква песен. Така стигнаха до отсрещния бряг. Тук корените на елите като объркани черни въжета потъваха във водата. Брегът се спускаше стръмно и недалече от него започваше вече дълбокото. Васил грижливо и ловко прикрепяше към дългото въже отделните въдици, после започна внимателно да ги пуска една след друга във водата. Краят на въжето стегна за якия корен, направи голям възел и работата приключи. Изтри ръце, огледа се и каза:

— Да бяхме поседнали на брега, а? Времето е толкова хубаво и цветята миришат…

— Ами да поседнем — каза весело тя. — Можем да видим коя как кълве.

Привързаха лодката и излязоха на брега. Между елите растеше гъста висока трева. На тая страна на езерото не караха нито добитък, нито свини, нито коне за през нощта. Седнаха един до друг и тъкмо Васил си блъскаше главата как да започне, когато Донка попита:

— А твоят баща още не се е върнал. Къде пътува така?

Васил се хвана като удавник за сламка за тази появила се възможност.

— Именно — каза той. — И аз не знам къде ходи. На никого нищо не казва. До вчера дори се страхувах.

Донка се учуди:

— Страхуваше се? Защо?

— Ами така. Не знаех за какво пътува. Та какви ли не мисли ми минаваха през главата.

— А сега знаеш ли защо?

— Сега не знам. Но знам, че не се отнася за мен.

— Как така — не се отнася за теб? А защо е трябвало да се отнася?

Васил с разперени пръсти ровеше тревата й толкова внимателно се вглеждаше в нея, сякаш ставаше въпрос да се реши някаква важна и неотложна задача.

— Ти виждаш, Донке, аз съм вече на години. Татко някога беше споменал, че ми е време да се женя. Та сега, като започна да пътува из околността. Помислих си, че може да ми търси жена. Ходи насам-натам, за да си избере снаха.

Донка се засмя.

— Как така? Да търси? Срещне някоя по пътя и гледа — става ли за твоя жена, или не? Ама че весело…

— Съвсем не — застъпи се за баща си Васил. — Нали познава най-различни хора. Знае, че този или онзи има дъщеря. Трябва да види къщовница ли е. Хубава ли е, добра стопанка ли е, дали е здрава и всичко останало. Отбива се уж случайно, на разговор, и оглежда. Всички правят така. Такъв е обичаят.

Донка се развесели. Очите й искряха и усмивка разтегли устните й.

— Е и какво? — запита тя, накланяйки кокетно глава. — Сгледал ли е нещо за теб?

— Не е сгледал, защото не за сгледа става дума. Имал си някакви свои работи.

— А ти, горкичкият, си толкова разтревожен — кикотеше се Донка, която продължаваше да е в добро настроение.

Васил мрачно каза:

— А на теб, Донке, само едно ти е в главата: да ми се подиграваш.

— Съвсем не ти се подигравам — изведнъж стана сериозна тя. — Ами просто ми е весело.

— Тогава защо казваш, че трябва да се тревожа? Нали знаеш, че се радвам.

— Съвсем не знам, че се радваш. Откъде мога да знам? Седиш тъжен, забил си очи в тревата, откъде да знам, че се радваш?

Васил се окашля няколко пъти и я погледна под око.

— Радвам се, защото ми мина страхът, че баща ми ще избере момиче, което не ми е по сърце. Сама разсъди — ако теб например те насилват за момък, който не ти харесва, а?

Донка леко сви рамене.

— Е, кой ли ще ме иска и не това ми е сега в ума.

Васил отново помръкна.

— Защото в града сигурно си оставила някого, който ти се харесва.

— Никого не съм оставила.

— Никого? — запита недоверчиво той. — А може и да е така. Защото общинският писар, господин Латошик, толкова ти се харесваше. То се знае, носи зелена връзка, от него лъха на парфюм.

Донка настръхна като котка.

— И какво като лъха. Да не би аз да не съм мирисала парфюм.

— Но все пак си сложи копринена забрадка.

— А какво от това, да не би да е забранено да си слагам забрадка.

— Разбира се, че не е забранено. Защо не? Особено когато има за кого.

— Гостът си е гост. А този писар е даже кривоглед.

— Кривоглед-некривоглед — забеляза Васил, — ама всички жени тичат след него.

— Може и всичките, но не и аз. А ти, Василе, какво си се заловил с него? Даже и да ми се харесва, нали теб не те засяга.

Васил направи с пръст голяма дупка в тревата, преди да отговори:

— Ако не ме засягаше, нищо нямаше да ти кажа. Ясно е — засяга ме.

— Не разбирам — защо е толкова важно за теб — с невинно личице попита Донка.

— Ясно е, че е важно.

— А защо?

Васил сведе глава и мрачно отговори:

— Защото ти, Донке, много ми харесваш.

— Аз? — извика тя, колкото може по-учудено.

— Разбира се, че ти — измърмори Васил.

— Божичко мили, какво си харесал у мен!

— Не знам какво. Откъде да знам… Всичко ми харесва.

— Е, ти се шегуваш с мен — засмя се тя свободно.

Васил се изчерви.

— Какви ти шеги — почти злобно каза той, — щом като искам да се оженя за теб? Женитбата не е шега.

— Ти — за мен? — почти шепнешком каза тя. — Не мога да повярвам.

Васил нетърпеливо махна с ръка.

— Ето ти тебе и разговор с жени. Казвам й ясно, а тя не вярва. Татко е прав — много трудно е с жените. Да бях казал на един мъж: искам да се оженя за теб, той веднага човешки щеше да отговори: да или не.

Донка високо и продължително се смя.

— Ех, Василе, Василе, за мъж ще се жениш. Какви ги приказваш!

Превиваше се от смях. Обхванала колене, скрила лице в тях, не преставаше да се смее. Дори когато млъкна, не вдигна глава.

Васил запита:

— Та какво ще стане с нас?

Понеже тя не отговори, той отново попита:

— Донке, е, какво?…

Нейното продължително мълчание изпълни сърцето му с горчивина и той заговори сякаш на себе си:

— Знам си аз, че не съм ти по вкуса… Аз съм прост селянин, а ти си образована госпожица. И от града… Ясно, по-приятно е да живееш в града. Който е вкусил от живота в града, не харесва селото… Макар че с професора например с точно обратното, а той не е кой да е. Човек разумен, опитен. Но ти си друго нещо, да, ще намериш по-добър от мен, и то не един. Насила хубост не става. Знаех си аз, знаех си, че няма да ме искаш.

Гласът му трепна и млъкна. След малко се обади, сякаш се примири:

— Какво пък, мислех си, не е грях да попитам.

Отново настъпи мълчание. От горния край на езерото до реката се разнесе първото жабешко крякане. Слънцето вече се беше скрило напълно. Откъм ливадите повя хлад.

Донка стана и каза тихо:

— Късно е вече. Време е да се прибираме.

След признанието на Васил я обзе кратка радост, а после я обхвана внезапна тъга. Разбра, че това момче, което толкова много й харесваше, никога не може да й стане мъж. Уплаши я дори мисълта, че старият Прокоп, щом разбере всичко това, ще й каже, че е неблагодарна. Той я е прибрал под покрива си, а тя за отплата завъртяла главата на сина му. Защото в края на краищата не можеше да крие от себе си, че още от начало правеше всичко, за да се хареса на Васил. А родителите му щяха да помислят, че го е правила, за да спипа богат мъж… Може и да е вярно това, което казваше Васил, че баща му не иска да се меси в избора на снахата, но сигурно никога няма да се съгласи снаха да бъде едно бедно сираче, бедната роднина, която беше прибрал по милост.

Бавно слизаше към лодката. Вече на самия бряг се обърна и видя Васил точно зад гърба си. Беше блед и тя никога не беше го виждала е толкова тъжно изражение на лицето.

Неочаквано за самата нея поривисто метна ръце на шията му и притисна устни в неговите. Почувствува как я прегръщат силно и все по-силно неговите ръце, как я вдигат нагоре така, че тя едва докосва с пръсти тревата.

Внезапен плисък на водата ги накара да се опомнят. Най-близката заложена тапа потъваше и се подаваше, на повърхността, развълнувана от бурните движения на риба, която беше глътнала въдицата.

— Трябва да е някоя голяма — каза Васил, но не се и помръдна от мястото си и не отслаби прегръдката.

— Хайде, пусни ме вече — обади се Донка тихо.

В отговор той я прегърна още по-силно и каза:

— Виждаш ли каква си ти. А аз вече мислех, че не ме обичаш и ми беше толкова тежко на сърцето.

— Обичам те, Василе, много те обичам, но каква полза от това за нас двамата?

Тон се засмя.

— Каква полза? Каква полза ли? Ще се вземем, ще станеш моя жена и никой друг на тоя свят няма да бъде по-добре от нас.

Тя тъжно поклати глава:

— Не, Василе. Не мога да ти бъда жена. Баща ти никога няма да се съгласи.

— Няма да се съгласи ли? Защо? Нали той сам е казал, че това е моя работа. Сам е казал на професора. Защо сега трябва да не се съгласява?

— Защото съм бедна.

— Е и какво от това? — възрази Васил, сега вече не толкова уверено. — Това, което имам, е достатъчно за нас двамата.

— Да, но твоите родители ще искат за теб жена със зестра.

— А аз никоя друга не искам — поривисто извика той. — Или ти, или никоя. Вече съм голям, не съм дете и имам право сам да си избера жена, каквато искам. Това е. А ако на баща ми не се харесва, нямам нужда от неговото благоволение. Здрав съм, силен съм, сам ще си изкарвам хляба. Светът не е малък, нали?…

— Какво говориш, Василе! — въздъхна Донка. — Ти самият знаеш, че нищо няма да направиш против волята на баща си.

Васил се навъси. Наистина неговото отношение към баща му се изграждаше на основата на пълно подчинение и макар че внезапният порив го накара да си помисли, че може да се разбунтува против баща си, знаеше, че няма да може да го направи, че ако се стигне дотам, все пак ще се подчини на неговата воля.

— Така или инак — каза той, — първо трябва да попитам, татко. Веднъж да каже на професора, че това е моя работа, а после да ми забранява да избера по сърце, не — това главата ми не го побира.

— Защото и наум не му е дошло, че можеш да избереш толкова бедна като мен. А колкото за питането, по-добре не питай.

— Че защо да не питам?

— Защото аз, нещастната, какво ще правя тогава? Твоят баща ще ме изгони от къщата, ще ме нарече неблагодарница, ще каже, че така му се отплащам за неговата добрина. Не, Василе, по-добре недей да питаш.

Връщаха се към къщи в мрачно настроение. Васил мълчаливо и бавно гребеше. Но той нито за миг не искаше да се примири като Донка. Наистина, ако кажеше на баща си за своето намерение да се ожени за Донка, можеше да предизвика неговия гняв и този гняв да се насочи именно към Донка. Васил не можеше да я излага на подобно нещо. Трябваше да се измисли такъв начин за уреждане на въпроса, че в никакъв случай Донка да не бъде застрашена. Начинът беше само един: преди да каже нещо конкретно на баща си, да подразбере какво е мнението му. В случая, разбира се, Васил не можеше да разчита на собствените си сили и пак реши да прибегне до помощта на професора.

Докато завързваше лодката за кола, той каза на Донка:

— Ще видиш, че всичко ще се уреди. Най-важното е — сега вече знам, че ме харесваш.

— Както никого другиго — едва чуто прошепна тя.

Той отново поиска да я прегърне, но точно в тоя момент на мостчето се показа рижият Виталис.

— Донке, ще дойдеш ли с мен тая вечер в Радолишки? Днес е събота, ще има и кино.

— По-добре да не ходим — каза след кратко колебание тя.

Той обаче настоява, докато тя се съгласи.

Десета глава

Тази неделя не беше като другите. Прокоп се върна от църква по-рано от обикновено. Бързо изнесоха от къщата всички пейки, столчета, столове и ги наредиха на сянка под дърветата. Не беше минал и час и дворът гъмжеше от коли и брички. Мнозинството от надошлите бяха стари, сериозни стопани от близката околност, но имаше и такива, които бяха пристигнали и от по-далечни — на двадесет или дори на тридесет километра — села. Сигурно нямаше да се съвещават дълго, защото не разпрегнаха конете. Жените останаха в колите, а селяните отидоха под дърветата и седнаха.

Пръв започна Валенти Шуба, най-възрастният и най-уважаваният от всички стопанин от Расковице:

— Събрали сме се тук да поговорим по един полезен според Прокоп Мелник въпрос в интерес на хората и за слава на бога. Всички знаете за какво става дума и макар че не сме богати и че сигурно ние сами няма да имаме достатъчно за такъв строеж, аз вярвам, че като се започне, много ще се присъединят към нас — едни с труда си, други с материали, трети с пари. Само лошият човек няма да разбере, че всички ще имаме полза — ние и цялата околност. При това трябва да благодарим на професора, защото за нас е голяма чест, че се е върнал по нашите краища, макар че е могъл да си остане в оня голям град.

— Така е, така е — обадиха се много гласове.

Шуба продължаваше:

— Тогава трябва да му покажем нашето добро желание и да направим нещо полезно и за нас самите. Ние нямаме средства за нещо по-голямо, но аз мисля, че можем да вдигнем къща с четири стаи, покрита с шинди. Нашият стопанин, Прокоп Мелник, дава десет декара парцел — там ще бъде построена сградата, от село Руджишек обещаха дървен материал. А сега трябва да решим кой ще се заеме с превоза, кой със зидарията на основите, дърводелската работа и останалото. Няма защо да се безпокоите за тухли за печката и комините, а също и за стъкла за прозорците, защото аз и моят баджанак Зубар ще ги осигурим.

Шуба свърши и настана толкова продължително мълчание, та можеше да се помисли, че всички събрани не поддържат ни най-малко проекта, който чуха. Все пак този, който би помислил така, щеше да се излъже. Тукашните хора не обичаха прибързаността, не обичаха също първи да се изтъкват преди другите. Не е приятно да те мислят за човек, който не се владее и се самоизтъква пред съседите.

Пръв се обади брадатият юначага Иван Балабун, старообредник от Нескупа, който беше не само добър земеделец, но и добър дърводелец, когото ценяха в цялата околност. Той обеща от свое име и от името на брат си да извърши цялата дърводелска работа; всъщност това и очакваха от него. После Юзеф Петрунис от Бервинти обеща от името на цялото село (в което изпълняваше длъжността пълномощник) шиндите за покрива на къщата и цялата работа по покриването. Селяните от Вицкуни, които бяха много опитни в дърводелството, заявиха, че ще направят скелето. И така едно след друго се сипеха предложения, а Прокоп Мелник най-подробно записваше на един голям лист. Когато вече всичко беше уточнено, присъствуващите се подписаха един след друг. Те не бяха много. От събраните 40–50 души само няколко знаеха да пишат. Останалите вместо имената си слагаха по три кръстчета. Но това ни най-малко не омаловажаваше валидността на тези подписи. Първо, защото го правеха, след като дълго бяха обмисляли всичко, и второ, защото беше доброволно.

Едва сега всички вкупом се отправиха към пристройката, а Прокоп влезе вътре. Макар че беше неделя, той завари Вилчур да работи, правеше някакви отвари от билки.

— Какво има, Прокоп? — вдигна глава Вилчур. — Май че имаш много гости.

— Това не са гости — отрече с глава воденичарят. — Дошли са по работа, и то по-скоро при тебе, отколкото при мене.

— При мен? — учуди се Вилчур.

— Ами, да. Интересуваше се къде ходя и защо, е, сега излез пред къщата и ще разбереш. Там всички вече те чакат.

Заинтригуван, Вилчур и понятие нямаше за какво става дума.

— Какво кроите там? — запита недоверчиво той.

— Ами ела и ще разбереш.

Събралите се селяни посрещнаха Вилчур, като се кланяха ниско. Най-красноречивият от всичките. Шуба, пристъпи напред и каза:

— Ето, ние сме дошли, господин професоре, да ви благодарим, че сте се върнали при нас. Но благодарността си е благодарност, то се знае. Вятърът отвява и най-хубавите думи и нищо не остава от тях. Да, ето, ние се посъветвахме и решихме нашата благодарност да не е само на думи. Ти, господин професоре, не искаш да вземаш от нас пари, когато ни лекуваш, а и лекарствата безплатно раздаваш. Чухме от Прокоп, че си имал намерение тук по нашите краища да вдигнеш болница, но всичките ти пари отишли за тия лекарства. Та затова Прокоп дойде при мен и ми казва, че ние сами за твое улеснение и, разбира се, за наша полза трябва да построим с общи сили болница. Съветвахме се, обмислихме и ето какво излезе от всичко това…

Сега Шуба разгъна листа, сложи очилата си и зачете, като се запъваше — кой какво е обещал и кой какво дава. След това внимателно сгъна листа и го подаде на професора с думите:

— Не е кой знае какво, но мислим, че и на теб ще ти бъде приятно, а и за нашата околност е голяма чест, защото няма болница и в градчето дори. Всеки ще помогне, с каквото може. Богатите с пари или с материал, бедните с работа или с превоз. Приеми това от нас, господин професоре, защото даваме кой каквото може от сърце. Къщата ще бъде малка, но в нея да векуваш и нас всички да лекуваш.

Вилчур беше толкова развълнуван, че не можа да удържи сълзите, които напираха в очите му, въпреки заключителното римувано посвещение. Познаваше тези хора отдавна и добре и все пак не допускаше, че са толкова благоразположени към него, че са способни на толкова голяма жертва. Прегърна един след друг Прокоп, Шуба, Балабун, Петрунис и всички останали.

— Никога няма да забравя това, добри хора — повтаряше той, без да крие, че е развълнуван.

Веднага започнаха да се съветват какъв да бъде планът на болницата. За да се ориентират по-добре, всички отидоха на хълма, където щеше да бъде построена. Строителството щеше да ръководи опитният дърводелец от Вицкуни Куркович, а общия надзор повериха на Шуба и на Прокоп Мелник.

Когато всички се разотидоха, Вилчур каза:

— Прокоп, ти наистина ми поднесе голяма изненада. Сега се сещам, че си пътувал из околността, за да убеждаваш хората да направят болница. Сигурно не ти е било лесно.

— Отначало, докато не обясних какво и как, наистина не беше лесно. Но по-късно, когато научиха, че някои са се съгласили, един обеща едно, друг — друго и станаха повече. Като започнем работата, сигурно още доста ще се обадят.

— А кога искате да почнете? — попита Вилчур.

— Няма за какво да отлагаме. Утре ще започнат да карат камъните за основите, значи и изкопа ще започнем утре.

Прокоп говореше с обичайния си тон и се стараеше да не показва гордостта, която изпитваше, след като беше реализирал своите намерения. Наистина в понеделник, от ранно утро, започнаха да прииждат коли с камъни, дойдоха и няколко души от Нескупа, няколко от Радолишки и трима литовци от Бервинти с лопати и кирки. Куркович със своя жълт метър, който стърчеше от кончова му, и с въже размерваше, пресмяташе и обозначаваше терена. Наистина от сутринта заръмя, но това не им попречи да работят.

Цялата воденица, всички бяха развълнувани от делото, което започваше. Хората, които идваха при лекаря за съвет, започнаха да помагат в строежа, доколкото силите им позволяваха. Хълмът, където работеха, беше само на неколкостотин крачки от воденицата и се виждаше като на длан. Затова когато Луця, която още нищо не знаеше, дойде от градчето, беше заинтригувана от тая нова гледка. Разбира се, през деня, докато приемаше пациентите, правеше дребни операции, превръзки и други, тя успя да разбере от професора за какво става дума само по някои откъслечни отговори. Вечерта обаче я заведе на строежа и всичко й обясни.

Беше развълнуван от това, което се предприемаше, оживен, почти ентусиазиран. С младежка енергия правеше планове за бъдещето.

— Това е само началото, госпожице. Само началото. Ще видите! Нашият пример ще бъде последван и на други места. Стотици лекари, осъдени на безделие в града, най-после ще разберат своята мисия и ще се посветят на скромната работа в дълбоката провинция, където населението е лишено почти напълно от лекарски надзор и където смъртността на децата достига вече застрашителни цифри.

Очарована, тя одобрително кимаше, а той продължаваше да говори:

— Само вижте. Без какъвто и да било натиск, тези хора показаха, че съвсем не са безразлични към проблемите на хигиената, че разбират своя обществен дълг и че искат да вървят напред. Ето, виждате ли, тези, които са се ангажирали, всичките почти са се подписали на листа с кръстчета, почти всичките са неграмотни. Те са непросветени, но жадуват светлина. Жадуват за напредък и всеки според възможностите си иска да допринесе нещо за него. Та нали нищо не ги е принудило да правят каквито и да било жертви, никаква наредба на властите, дори никакво задължение. Имайте предвид и това, че тук живеят предимно бедни хора. Той се засмя и добави:

— А най-голям номер направиха на Йемьол! Аз наистина много се забавлявам с него. Преструва се, сякаш нищо не е станало, а тази история явно го е изкарала от равновесие. Неговият цинизъм и скептицизъм изведнъж губят почва под краката си. Просто да не повярваш. Не успя да направи никаква заядлива забележка досега. Само мърмори под носа си.

— Не се безпокойте — засмя се Луця. — Бързо ще си възвърне красноречието. Нека само да посвикне с това ново за него положение. Но признавам си, господин професоре, че и аз не очаквах от страна на тези хора такава готовност да си направят тоя труд, въпреки че ги познавам по-добре от вас.

Професорът се възмути.

— Вие ги познавате по-добре от мен? Сигурно се шегувате? Само за няколко месеца!

Луця разбра, че направи гаф и каза:

— Разбира се, че се шегувам!

Всъщност съвсем не се шегуваше. Откакто беше дошла в този край, тя, съобразно с предварителните си планове, не се ограничаваше само с това да помага на професора, а много често отиваше на посещения в близките селища. Под най-различни предлози влизаше в къщите, запознаваше се с децата и с възрастните. Когато се налагаше, раздаваше лекарства, лекуваше дребни заболявания, превързваше занемарени рани. Но главното й занимание беше друго. Обясняваше на селянките значението на чистотата, уговаряше ги по-често да мият съдовете, да употребяват спално бельо, да се къпят, караше ги да отварят прозорците и да проветряват задушните стаи, обясняваше, че да се държат домашните животни и птици в къщата вредно за здравето както на хората, така и на животните. Понеже тя беше надарена със способността да влияе на обкръжението, селата, в които беше ходила по-често, постепенно придобиха по-добър вид. Разбира се, фактът, че Луця беше асистентка на Вилчур, не беше без значение и тя действуваше някак си в сиянието на неговия авторитет. Във всеки случай доста бързо спечели доверието и благоразположението на хората от околните селища.

Често се обръщаха към нея за съвет по най-различни въпроси, които нямаха нищо общо с професията й. И, разбира се, тя имаше право да твърди, че по-добре от него познава местните жители.

Затова не без основание сега му каза:

— Знаете ли, господин професоре, не трябва да се възлагат големи надежди на това, че постъпката на тези хора ще бъде последвана на много места. Освен ако из страната не се пръснат няколко хиляди професори Вилчур.

— Нали казах, че някои лекари непременно ще отидат по селата.

— Да — възрази тя, — но тук става дума не за какъвто и да е лекар, а за човек, към когото хората ще се отнасят с пиетет, с какъвто се отнасят към вас.

— Лъжете се, госпожице Канска. Тук моята личност играе второстепенна роля. Инициативата не беше моя, нито пък съм ги убеждавал да строят болницата. Сами го измислиха, решиха и организираха. Аз и пръста си не съм помръднал.

— Но те започнаха всичко това, единствено защото вие сте тук, защото ви смятат за свой голям благодетел, вярват ви безгранично и искат да улеснят работата ви. Вие дори не си давате сметка на какво огромно признание се радвате сред тях. Не само на признание, но и на почит, преклонение.

Вилчур махна с ръка.

— Преувеличавате. Не трябва да преувеличавате, госпожице.

— Не преувеличавам. Ако не беше така, както казвам, те нямаше да идват при вас като евреи при равин с молба да разрешавате споровете им, да бъдете посредник, да усмирявате непокорните или да призовавате към благоразумие онези техни близки, които искат да направят нещо лошо. И вие, господин професоре, не трябва да принизявате вашата роля и значение за тях. Не трябва да им отнемете вярата, че самото провидение ви е изпратило. Тази вяра е съзидателна и полезна.

— Но не е основателна — прекъсна я Вилчур. — С нищо не е обоснована.

Луця гледаше мълчаливо пред себе си и след малко тихо се обади:

— Кой може да знае това, професоре?… Нима вие самият, бихте могли да знаете? Как можем да сме сигурни, че не сме винаги само оръдия на свръхчовешка сила, която действува чрез нас, която ни ръководи?

Вилчур махна с ръка.

— Не ни и трябва да знаем — каза той почти сурово.

— И все пак… — започна Луця.

Той я прекъсна.

— Не трябва. Не трябва да се задълбочаваме в това, което ще бъде след нас. Трябва в нас самите да търсим и законите, и компаса. И просто да вършим своето дело. Да правим това, което ни диктува съвестта. Да ни изпълва вътрешна хармония. Винаги съм мислил така.

— Да, господин професоре, знам това — отговори Луця. — Все пак човек трябва да притежава душевни качества и душевно равновесие като вас, за да е вътрешно удовлетворен и да не търси извън себе си основания и обяснения, да притежава чувството за собствена правота. Знаете ли, в това е именно вашата сила, която привлича, която внушава на другите не само уважение, но и тази искрена и дълбока любов, която ви обкръжава.

— Не говорете такива неща, госпожице Канска — почти смутено каза той. — Аз съм един най-обикновен човек под слънцето и благодаря на бога за това. Йемьол казва, че човек трябва да бъде нищо и че само тогава може да бъде щастлив. Аз мисля, че той много преувеличава. Трябва да си нещо, но не кой знае какво. Ето например добър хирург, добър воденичар, добър строител, да имаш своето място във всемира, да го цениш и в зависимост от възможностите си да се усъвършенствуваш и да живееш просто, по-късно да умреш просто и да оставиш след себе си спомена за добре изпълнен дълг. Това е всичко.

Той седеше на един голям камък и гледаше замислено напред.

Луця каза:

— На тая програма липсва едно…

— Липсва?

— Да. Тази програма е много себична. Човек трябва да бъде поне толкова богат и щедър, че да е готов да подели себе си с друг, да даде на някого другиго поне част от своите чувства, от своите преживявания.

Той усмихнато я погледна и каза:

— Ако те струват все още нещо. Ако те не са дрипи, само дрипи, само някакви остатъци от нещо отдавна избеляло, овехтяло, умряло.

Не беше напълно искрен. Изрази само своите опасения и очакваше Луця да възрази. Тя обаче дълго мълча и после каза:

— Та нали вие знаете колко много ви обичам? Нали знаете?…

— Ще ви изпратя до Радолишки — стана Вилчур.

Когато отминаха воденицата, той заговори:

— Знам, че така ви се струва. Знам, че вие вярвате в това, което казвате, мила госпожице. Но как мога аз, който съм в залеза на живота, как мога аз да приема от вас този дар, дар от вашата младост, красота, чувства? Трябва да съм честен. Може да не съм чак толкова стар, че желанието да имам свое лично щастие да изглежда гротескно. Но искам да съм откровен с вас. Към вас изпитвам твърде голяма нежност и приятелски чувства, за да имам смелостта да посегна на онова, което искате да ми дадете толкова лекомислено.

— Лекомислено!

— Да — повтори той, като наблегна. — Лекомислено. Вие сте още много млада. Не се съмнявам в добрите ви чувства към мен. Разбирам и това, че на вас те ви се струват нещо, което е достойно да бъде наречено любов. Но вие се лъжете!

Тя поклати глава.

— Не се лъжа.

— Може днес да мислите така, скъпа госпожице. Но след година или две ще промените мнението си и тогава ще бъдете нещастна, защото ще смятате, че от ваша страна ще бъде нечестно да се оттеглите, да се разделим или просто да ме изоставите. Нали ви познавам.

Тя взе ръката му и каза:

— Никога няма да ви изоставя. И никога няма да се разделя с вас. Защо толкова малко вярвате в това, че съм в състояние да си дам сметка за своите чувства и желания? Че това не са някакви преходни и химерни прищевки, а цел на живота ми, цел, която съм си поставила отдавна и която никога няма да се промени. Аз съм зряла жена, зрял човек. Разбирам себе си, но вас не мога да ви разбера. Та нали знам, че не ви отблъсквам, че не съм ви чужда. А, от друга страна, аз не очаквам от вас чувствата, които вие не можете или не искате да ми дадете. Желая да бъда до вас, желая да ви помагам, това е най-нормалното нещо на тоя свят. Може да не съм заслужила щастието да ви бъда съпруга, може би посягам към ценност, за която не съм достойна, но поне не ми забранявайте да го желая.

Вилчур стисна ръката й.

— Госпожице… — започна той, но тя го прекъсна.

— Не, не ми повтаряйте вашите възражения. Всичките ги знам вече наизуст.

Усмихната вдигна към него очи.

— Професоре! Вие сте първият човек, когото се опитвам да прелъстя. Смилете се над мен, липсва ми опит.

Той искрено се разсмя.

— Скъпа госпожице. И мен за пръв път в живота ми ме прелъстяват. Нямам никакъв опит в това отношение.

— Вие забравяте Зоня.

— Ах, Зоня! Тази почтена женица винаги ме е обсипвала с прекалено много чувства.

— Не е трудно да се забележи. Зоня ме поглежда много недоброжелателно — предусеща съперница в мен.

Професорът се разсърди.

— Що за сравнение?!

— В тия неща всички сравнения са възможни. Аз самата не знам коя от нас има повече шанс.

Тя каза това с явно кокетство и Вилчур смутено отговори:

— Вие се шегувате.

— Съвсем не се шегувам. Вие се браните от мен така, сякаш съм някаква опасна мегера.

Той поклати глава.

— Аз ви браня от себе си.

— И го вършите с удивително постоянство.

— Продиктувано от съзнанието за справедливостта на защитаваната кауза — каза той с усмивка.

— Или по-скоро от необоснована съпротива.

— Вие дори не си давате сметка колко трудно е да продължавам да се съпротивлявам. Вие изкушавате съдбата. Предупреждавам ви!

— Не се боя от съдбата.

— Това именно е доказателство за лекомислие.

— Или вярата, че не можеш да избягаш от съдбата си.

— Не можеш да избягаш — повтори Вилчур, след като размисли.

Той казваше истината. И действително колкото по-дълго живееха заедно с Луця, толкова по-често се улавяше, че търси аргументи в полза на брака и колкото повече разумни основания откриваше, толкова по-малко възражения намираше у себе си. От поведението и от думите на Луця имаше основания да мисли, че нейното чувство не е временно и преходно желание, че тя наистина го обича, че наистина иска да бъде негова съпруга. Въпросът за разликата във възрастта не изглеждаше толкова страшен. В края на краищата по света имаше много такива именно бракове. Този факт можеше да се обясни дори от природна гледна точка, макар и с това, че сред животните например самките явно предпочитат и търсят стари самци. Впрочем той не можеше да смята, че с брака си с Луця ще я обвърже за цял живот. Та нали щеше да й върне свободата, веднага щом тя би пожелала.

Всъщност решението му отдавна беше узряло, но той не можеше да го изкаже, сякаш очакваше нещо ненадейно, сякаш предвиждаше, че ще се случи нещо, което ще разреши проблема без неговата воля и без нейния стремеж. И затова се стараеше да избягва разговорите с Луця дотолкова, доколкото те можеха да докоснат опасната тема. Този път той не успя да ги избегне и както му се стори, отиде твърде далече. Едва думата „неизбежно“, която се откъсна от устата й, го накара да се опомни. Неведнъж бе мислил, че неговият живот винаги е бил съставен от неизбежно предопределени събития. Бракът с Беата, научната кариера, популярността, славата, богатството, бягството на Беата, загубата на паметта, дългите години на скитничество, после интригите на Добранецки, упадъкът, Луця и завръщането в Радолишки — всичко ставаше извън неговата воля, беше някъде написано, решено и той нямаше никакво влияние върху това. Разбра, че в действителност всичко предприето от него, всяка постъпка, всяко решение бяха сякаш продиктувани, бяха сякаш следствие на обстоятелства, които не му дават възможност да избере какъвто и да било друг път. Винаги му беше оставал един натрапен, предначертан, единствен път.

„Неизбежно, мислеше си той. — Дали и в това отношение аз не съм изключение, или пък всеки човек още с раждането си се озовава вече на някакъв коловоз, който трябва да го заведе точно до посочените в предопределението места? Неизбежно. А такива като например Йемьол? Този човек ни най-малко не си дава труд да мисли за утрешния ден. Просто се е предал на съдбата и й позволява да го подхвърля насам-натам, както вятърът — лист. С какво удивително безразличие се подчинява на всякакви промени или състояния, които животът му натрапва. Дори не се замисля над тях.“

Сега Вилчур си спомни това, което още от детинство бе научил в училище и някак си автоматично бе приел като догма: „Човек е ковач на собствената си съдба.“ Що за абсурд! Сигурно за някои по-дребни въпроси предопределението оставя на човека свободата да реши, но тази свобода е обусловена от безброй психически действия, наслоени и формирани през живота, тоест от чужда, натрапена воля. Неизбежно.

Колко трагедия и колко спокойствие има в тази дума. Пътят тук свиваше наляво, а веднага след завоя започваха вече първите къщи на градчето.

— Довиждане, госпожице Канска — каза Вилчур. — И не забравяйте утре, като отивате във воденицата, да се отбиете в пощата и да проверите дали не е дошла пратката с бисмут.

Той й целуна ръка и бързо тръгна към къщи, сякаш се страхуваше, че Луця отново ще подхване разговора. Преди да стигне до воденицата, срещна Васил, който явно го чакаше. Момъкът беше мрачен и угрижен.

— Какво, Василе, нови тревоги ли имаш? — заговори го Вилчур, доволен, че може да се откъсне от своите собствени мисли.

Така е, имам, господин професоре. Как мога да нямам тревоги е такова момиче — отговори Васил.

— Вилчур не разбра веднага. С какво момиче? Аха, Донка!

— Какво, не те ли иска?

— И иска, и не иска.

— Как така? — полюбопитствува Вилчур.

— Ами да, каза, че има влечение и че й се харесвам, но че няма да се омъжи за мен.

— Няма да се омъжи? И защо? Да не би да е дала вече дума някому?

Васил отрицателно поклати глава.

— Не, не е това. Само че тя се страхува, че баща ми ще й се разсърди и ще я изгони от къщи.

— А за какво ще се разсърди? — учуди се Вилчур.

— И аз мисля, че няма да се разсърди, но тя така предполага. Струва й се, че татко, като я е взел при нас, никога няма да се съгласи тя да стане моя жена. Смята, че няма право дори да мисли за това, защото е бедна.

— Тогава те съветвам просто да поговориш с баща си. Струва ми се, че Прокоп не е неблагосклонен към нея.

Васил се почеса по главата.

— Нали точно тя ми забрани. Тя ми забрани. Казва, че баща ми ще й се разсърди, защото ми е завъртяла ума.

— А ти какво, да не би да си сополанко, който сам не знае какво иска? — нервира се Вилчур.

— Разбира се, че не съм — каза Васил. — Не съм малък вече. Пък и знам — без нея не ми се и живее дори.

— Тогава ти казвам да не обръщаш внимание на нейните забрани и открито да поговориш с баща си.

— И щях да поговоря — каза Васил. — Но й обещах да не казвам нито дума. И сега сам не знам какво да правя. Единствената ми надежда сте вие, господин професоре.

— Ами добре, мойто момче — съгласи се Вилчур. — Ще поговоря с Прокоп и съм сигурен, че няма да ти пречи.

— Аз наистина не знам как да ви се отблагодаря.

— Няма за какво да ми благодариш. Нормално е хората да си помагат един на друг, колкото могат. Ще поговоря с Прокоп. А теб те поздравявам за избора. Хубаво и добро момиче. И това, че е бедна, няма никакво значение.

Васил си отиде зарадван и успокоен. Не се стигна обаче до обещаната от Вилчур намеса. Стана така, че нещата се развиха от само себе си.

След вечеря, преди да се оттегли да спи, Прокоп Мелник си спомни, че е оставил тоягата си на мостчето. Не беше кой знае каква тояга. Обикновена дебела дъбова тояга, каквито можеше с десетки да отсечеш във Вицкунската гора. Но Прокоп_години наред си служеше с нея, беше свикнал и не искаше сега да я изгуби. До мостчето отиде по една права пътечка и, разбира се, намери тоягата. Връщаше се обаче по брега на езерото, защото нощта беше топла и имаше луна. И тъкмо защото имаше луна, видя на пейката под скорушата две прегърнати фигури и ги разпозна.

Бяха Васил и Донка. Прокоп за миг се поколеба и ускори крачка.

— Какво правите тук? — извика заплашително той.

Младите отскочиха. Те толкова бяха погълнати един от друг, че не бяха забелязали Прокоп да се приближава.

Старият воденичар гневно и сурово ги гледа известно време, стискайки тоягата в ръката си. Накрая извика:

— Донке! Марш веднага вкъщи!

Когато момичето със сведена глава бавно тръгна, той още веднъж подхвърли след нея:

— Глупачка!

Васил стоеше сконфузен, скубейки листчета скоруша. Той знаеше, че с баща му шега не бива, и беше готов за най-лошото. Разбира се, Прокоп дишаше тежко, а погледът му не обещаваше нищо добро.

— Аз всъщност нищо… — обади се най-после Васил.

— Млък, ах ти, дяволско семе! Ей сега ще ти дам да се разбереш!

— Татко, моля ти се — опита се отново да се защитава Васил, но млъкна, защото Прокоп вдигна тоягата над главата си.

— Признай веднага, сторил ли си й нещо лошо? Но кажи истината, защото ще те убия!

Васил възмутено се удари в гърдите.

— Аз да й направя нещо лошо? Предпочитам да умра.

Воденичарят долови нотка искреност в гласа му, но не свали тоягата.

— Закълни се — каза той.

— Кълна се!

Прокоп шумно си отдъхна и каза с облекчение:

— Ах ти, дяволско зачатие!

Той изтри изпотеното си чело и тежко се отпусна на пейката.

— Татко, ти веднага ме нападаш с тоягата, още преди да съм ти обяснил…

— Никакви обяснения не може да има! Как не те е срам! Такива работи под собствения ми покрив. Срам искаш да ми докараш, с пръст да ме сочат хората и високо да говорят, че съм приютил сирачето, за да развратничи синът ми! Пфу дяволско зачатие! И всичко това в моя дом! На стари години! Значи такава радост дочаках от тебе. Ама чуй ме: само да й направиш нещо лошо ще те убия. Ще те убия като куче! Ти знаеш, че празни приказки не приказвам.

Васил изведнъж се разбунтува:

— Татко, какво ме заплашваш. Аз и без това ти казвам, че не мога да живея без нея. Не мога и не искам. Ето там е работата! Там е работата!

Прокоп скочи и с всичка сила удари с тоягата по пейката и извика:

— А ти не знаеш ли, дяволско семе, как да постъпиш християнски? Не можеш да живееш без нея? Тогава ожени се за нея! Ожени се, глупако, а не любов из храстите!

Един миг Васил остана вцепенен. Просто не вярваше на собствените си уши. Изведнъж той проумя, скочи, хвана ръката на баща си и започна да я целува. Старият не разбра, изтръгна ръката си и извика:

— Какво има пак?

— Благодаря ти, татко. Аз нищо повече не желая… Само че си мислех, мислехме си, че ти, татко, няма да се съгласиш.

— Какво приказваш ти, глупако? За какво няма да дам съгласието си?

— Ами за моята женитба с Донка.

Старият го погледна подозрително.

— Ей, струва ми се, че ти нещо го усукваш!…

— Да усуквам, от къде на къде? Какво говориш, татко? Тя отдавна ми е легнала на сърцето, а и аз на нея също. Аз дори исках, татко, да те питам дали си съгласен да се оженим.

— Тогава защо не си ме попитал? — прекъсна го Прокоп.

— Ами защото Донка…

— Какво Донка?

— Донка не ми даваше. Казваше, че ти, татко, страшно ще й се разсърдиш.

— Ето ти тебе глупости. За какво трябва да се сърдя?

— Ами защото ти, татко, можеш да помислиш, че тя иска да се ожени заради богатството. Казва, че ти, татко, си я прибрал по милост, а тя не може да се покаже толкова неблагодарна, че да завърти главата на сина ти.

Прокоп махна с ръка.

— Да, оглупяла е и толкоз.

Той се окашля и стана от пейката. Замислено се огледа и без да каже нито дума, тръгна за вкъщи. Когато беше на стотина крачки от пейката, се обърна и каза:

— Утре Романюкови да ми върнат четирите чувала. Аз чувалите не ги получавам безплатно.

— Добре — каза Васил. — Ако не ги върнат, няма да им дам брашното.

Когато крачките на баща му утихнаха, той се отпусна на пейката и се замисли. Всичко свърши толкова неочаквано и толкова щастливо, че не бе за вярване. Все пак минаха няколко минути, преди да осъзнае всичко точно. Тогава започна да се смее и с все сила да се удря по коленете.

Когато след половин час, пристъпвайки внимателно, той се приближи до къщата, в стаите вече не светеше. Баща му явно веднага беше легнал да спи и не беше разговарял с Донка. Бедното момиче сигурно не можеше да мигне, защото предполагаше, че на другия ден ще има големи неприятности.

И действително, след като се бе върнал вкъщи, Прокоп нищо не беше казал на Донка. Затова пък на следния ден, след закуска, когато всички бяха в стаята, извади от джоба си натъпкано портмоне от кожа, която някога е била кафява, извади от него две банкноти от по сто злоти, сложи ги пред Донка и каза:

— Ето ти двеста злоти. Нали трябва да си накупиш някакви дрехи преди сватбата.

При тези думи всички замряха неподвижни. Старата Агата стоеше с широко отворена уста, Олга погледна баща си така, както се гледа луд, лицето на Васил се разтопи в усмивка, а Донка пребледня като смъртник.

— Преди сватбата? — простена Зоня. — Преди каква сватба?

Прокоп не намери за необходимо да отговаря и стана от пейката.

— Пред моята сватба — каза Васил с известно самохвалство. — Аз се женя за Донка.

Донка безмълвно се хвърли към ръката на Прокоп. По лицето й се стичаха сълзи.

— Ето ти тебе работа! — каза учудено рижият Виталис.

Прокоп излезе от стаята, като отбиваше благодарностите на Донка. Едва сега всичко в стаята закипя. Тя изпълни с възклицания и приказки. Всеки искаше по-скоро да разбере как е станало това. Васил с гордо изражение на лицето обясняваше. Наталка дърпаше Донка за фустата и викаше:

— Защо плачеш, Донке? Ама че глупачка, защо плачеш?!

Отговорът на Донка потъна в хлипане.

Единадесета глава

Строежът на болницата вървеше бързо. И нищо чудно. Работна ръка не липсваше. Много малко бяха хората в околността, които не искаха да допринесат с нещо за изграждането на болницата. Славата на тази инициатива широко се разпространи. Дори вестниците писаха за нея — хвалеха общественото съзнание на селското население, което участвуваше масово.

До жътва сградата беше покрита. А сега бързаха да поставят пода, да сложат прозорците, за да успеят преди горещото жътвено време. Мнозинството от работещите на строежа хора бяха селяни, затова и дума не можеше да става да се откъсват от своите стопанства по време на прибирането на реколтата.

По същото време в градчето мебелите за болницата бяха готови, а Луця замина за града да купи инвентар. Там не можеше да се намери всичко и писа на доктор Колски, за да го помоли да купи останалото във Варшава и да го изпрати с наложен платеж.

На Колски тя пишеше доста често. Обичаше неговите писма. При това разчиташе в тях искрена тъга и носталгия по нея. Почти във всяко писмо той я молеше да му позволи да дойде в Радолишки поне само за един ден. Винаги решително му отказваше. Смяташе, че няма никакъв смисъл да събужда отново някакви надежди у него, отново да разврежда сърцето му. Не можеше да му даде нищо повече от приятелство и симпатия, а приятелството и симпатията намираха достатъчен израз в писмата и не изискваха лични срещи.

Сега именно, в тоя период, присъствието на Колски щеше да бъде изключително неприятно не само за нея, но и за него. Отношенията й с професора много се бяха изменили от известно време насам. По-точно — от деня, в който Прокоп обяви годежа на сина си с тяхната далечна роднина Донка. Наистина сватбата щеше да стане едва след Коледа, но младата влюбена двойка сякаш насищаше с голямата си любов цялата атмосфера във воденицата и всички, които живееха и дишаха в нея, неволно чувствуваха по-живо своите собствени сърдечни преживявания. Тази атмосфера допринесе да се стигне най-после между нея и Вилчур до нещо, което тя би могла и което искаше да смята за съгласие за брак от негова страна.

Една вечер по пътя за градчето се отби, както тя често правеше впрочем, в радолишкото гробище на гроба на Беата. Още през пролетта беше подредила гроба, посадила беше цветя и храсти. Сега трябваше само от време на време да скубе троскота и останалите плевели. Обичаше да идва тук. В тишината и в шумола на високите дървета беше толкова приятно да размишляваш за живота на тази трагична жена, нанесла дълбоки, почти смъртоносни рани на своя мъж и на себе си. За мощта, за страшната унищожителна мощ на любовта, всъщност най-силната творческа мощ; най-накрая за своите собствени чувства и за това, което те могат да дадат на нея самата и преди всичко на него.

Дали ще успее да го възмезди за несправедливостта, причинена от другата? Ще успее ли с топлота и нежност да съживи в неговото сърце дарбата да обича? Ще чуе ли някога думите: „Ти ме направи щастлив. Аз съм по-щастлив, отколкото с другата“?

Луця търсеше отговор на всичко това, вперила поглед в черния кръст. По-малко мислеше за себе си. За своето щастие. Отдавна ясно бе ограничила това щастие до щастието да му служи. Да му служи, да му помага, да бди над неговите проблеми, над неговото спокойствие, над неговото душевно равновесие. Чувствуваше се почти призвана, почти се беше нагърбила с мисията да възмезди този човек с голямо сърце поне за част от неправдите, които бе познал. Това беше всичко, което тя желаеше.

Онзи ден, когато, потънала в такива размисли скубеше бурените на гроба на Беата, чу нечии стъпки зад гърба си. Обърна се и видя Вилчур. Той постоя известно време мълчаливо, най-после каза:

— Досещах се, че сте вие… Че вие се грижите за този гроб.

— Никой не се грижеше за него — каза тя, сякаш се оправдаваше.

На Вилчур му се стори, че долови в гласа й упрек и тъжно се усмихна.

— За мен този гроб е наистина… гроб.

След малко тя се обади:

— В гробовете са затворени спомени.

Той поклати отрицателно глава.

— Не за мен. Не казвам специално за този гроб, а по принцип. Моите спомени почти никога не се свързват с гробища. Какво представляват гробищата?… Сметище, където са засипани в ями остатъци, изхабени излишни остатъци от хора, които някога са живели. Аз така разбирам нещата, може би защото съм лекар. Защото общувам от толкова години с материята и съм привикнал да гледам на нея като на калъф, в който е затворен човекът. Тяло. Само тяло. Механизъм, притежаващ способността да се движи, да се храни и да отделя. Но само механизъм.

— Аз също съм лекарка — възрази тя.

— Да, именно и вие трябва да гледате на тези въпроси като мен. Кажете ми, смятате ли, че трябва да се отнасяте с пиетет например към пръста или към ръката, която сте ампутирали.

— Това е друго.

— Как така друго?

— Да — просто части от тялото, при това болни.

— Не болни, а мъртви. Ако вие смятате, че например една мъртва ръка не заслужава уважение, хайде кажете ми към коя част на тялото трябва да се отнасяте с почит.

— Господин професоре, вие се шегувате.

— Да допуснем — продължаваше Вилчур, — че бомба разкъса някого на парчета. Към кое от тях ще насочите вашето преклонение?

Луця се възмути.

— Но аз не говоря за преклонение. Става дума за връзката между спомена за някакъв близък починал и едно определено място.

— Ето тук е разликата между нас — възрази Вилчур. — Умрелият на никого не може да бъде близък. Умрелият в смисъл на тленните останки. Близък за нас остава човекът, живият човек. Защо тогава да свързваме своите спомени, спомените си за живия човек с нещо, което е просто антитеза на живота, с труп? В моето въображение паметта за някого се свързва по-скоро с дома, в който този човек е живял, е някакъв предмет, който е употребявал, с фотография, не с гробища.

— И все пак… — поколеба се Луця. — И все пак вие идвате тук.

— Идвам, защото обичам това място, защото обичам шумола на тези стари дървета, тишината и спокойствието и, второ, защото е свързано с моя живот. Както знаете, именно тук си възвърнах паметта. Идвам тук на гробищата доста често и никога никого не срещам. Понякога трябва да се търси уединение от хората. Дори от най-близките и от най-милите.

— Тогава много ми е неприятно, че ме срещнахте тук, защото наруших вашето усамотение. Тръгвам си вече и ви оставям сам.

— В никакъв случай — не се съгласи Вилчур, задържайки ръката й. — Ще дойда с вас.

Оттатък оградата на гробището, досами нея леко се вълнуваше под слънцето високата ръж.

— Не можете дори да си представите колко много радост ми доставя вашето присъствие.

Тя се усмихна.

— Значи за вас аз не спадам към най-скъпите и най-близките хора?

Той се замисли и каза, като я гледаше право в очите:

— Всъщност… вие сте ми единственото скъпо и близко същество на този свят…

Сълзи напираха в очите на Луця. Тя спонтанно го прегърна през шията.

Той се наведе над нея и сърдечно я целуна по бузите. В следващия миг обаче с решително движение се освободи от нейната прегръдка.

— Да вървим… Усещате ли как ухае ръжта? Каква прекрасна вечер! Мисля, че чувствам красотата й много силно, защото съм имал малко такива красиви мигове в живота си. Разбира се, често съм се радвал. Но по-често, когато други са се радвали.

Вървяха по тесния път, който капризно се виеше между ръжта и края на нивите, колоритно избродиран с гъсто израсъл синчец и къклица. Тук-там пламтяха великолепни китки лайка.

— Не съм философ — казваше Вилчур — и дори не съм имал време дълго да размишлявам над тези въпроси. Но сега именно се питам какво е щастие. Какво трябва да наричаме щастие. И открих нещо учудващо. Знаете ли, госпожице Луця, че, изглежда, щастието не може точно да се дефинира, защото на различна възраст човек има различно разбиране за него. Спомням си, че когато бях още в гимназията, мислех, че мога да бъда щастлив само когато стана пътешественик, мореплавател по далечните океани. По-късно, като студент, си въобразявах, че ще бъда щастлив, ако спечеля слава. После към славата прибавих и парите, за да мога всичко това да сложа в краката на любимата девойка… Колко еволюции или по-скоро каква непрекъсната еволюция.

— А сега как си представяте щастието? — запита Луця.

Вилчур не отговори веднага.

— Сега… — усмихна й се той. — Представям си щастието така именно: тази топла, тиха вечер, ухаещата ръж и вашето добро, обично сърце тук, а там — мили, почтени хора, които имат нужда от нашата помощ, и спокоен живот без бури, без сътресения, без изненади. Така. Така именно разбирам днес щастието. И сигурно това е вече последният негов вариант за мен.

Излязоха на шосето.

— Довиждане, госпожице, много ви благодаря — каза Вилчур и няколко пъти й целуна ръка.

Отново искаше да се притисне към него, но й беше неловко. Вървеше към Радолишки и си мислеше: Е, най-после, най-после…

Тя беше толкова лъчезарна, че дори привлече вниманието на госпожа Шкопкова, която й поднесе кисело мляко и картофи и я попита:

— Днес сигурно ви се е случило нещо много хубаво. Толкова сте весела.

Луця се засмя.

— Отгатнахте. Наистина ми се случи нещо много приятно.

Госпожа Шкопкова не беше от жените, които не биха се досетили, че става дума за някакъв мъж. Тъй като обичаше искрено своята квартирантка, тя каза:

— Блъскам си главата, напрягам си ума кого може да сте си огледали в нашия край. Та тук няма нито един подходящ господин.

Луця искрено се разсмя.

— И все пак намерих.

Шкопкова се замисли с присвити очи.

— Защото сигурно не е младият Чарковски. Той е още дете.

— Не, не…

— И не е братът на енорийския свещеник? Напълно порядъчен човек, разбира се, но не е за вас. А може да е наследникът от Ковалево?

Луця отрицателно поклати глава, като продължаваше да се смее.

— Тогава наистина не знам кой е — с нескривана тревога в гласа каза госпожа Шкопкова. — Наистина не знам кой може да бъде. Тук наистина няма друг подходящ. Да не е някой, който живее надалеч?

— Не, някой, който живее наблизо.

— Е, тогава наистина не мога да се сетя — отказа се Шкопкова. — Хората, като ви виждаха, докторке, с младия Чарковски, започнаха да говорят. Други казваха, че наследникът на Вицкуни иска да се жени за вас. Но той е такъв заклет стар ерген, че не вярвах. Също така не повярвах, когато госпожа Янковска казваше, че се гласите за професор Вилчур. Казах й: „Драга госпожо Янковска. Какви глупости приказвате? Та той е стар човек. Той е по-близо до гроба, отколкото до женитбата.“ Така също и за брата на енорийския свещеник. Не е подходящ. Не е достатъчно образован и що за мъж е това, който нищо не прави, а го издържа друг.

Луця не отговори. Тъкмо свършваше вечерята и ставайки, даде на госпожа Шкопкова да разбере, че няма време да разговаря повече.

Всъщност тя болезнено прие забележката на тази жена за Вилчур. Нима хората наистина го смятат за толкова стар? Него, него, който беше изпълнен с толкова енергия, толкова неуморим в работата и с толкова млад дух. А всъщност и със здраво тяло.

Няколко дена тя не можа да асимилира това впечатление; Освободи се от него, когато замина за града. В края на краищата смешно беше да взема под внимание чието и да било мнение по този въпрос. И особено мнението на хора прости, разсъждаващи е много примитивни категории.

Когато се върна, намери писмо от Колски. Съобщаваше й, че е купил всичко, за което го е молила, и го е изпратил по пощата. За себе си пишеше малко: работел много, печелел все повече. Положението му в болницата било добро, защото го поддържал доктор Ранцевич, който сега е заместник на професор Добранецки. Добранецки идвал в болницата все по-рядко и за кратко време. Имал някакви оплаквания във връзка със здравето. Оплаквал се от главоболие. По съвет на Ранцевич бил свикан консулт, който не открил нищо съществено и решил, че причина за всичко е черният дроб и една обща преумора. Сигурно тези дни Добранецки ще замине да лекува черния си дроб в Мариенбад. По време на неговото отсъствие Ранцевич ще поеме ръководството, а поста на Ранцевич ще заеме Колски.

„Затова — пишеше по-нататък той — този път не ви моля да ми позволите да дойда в Радолишки. Няма да ме освободят нито за един ден. Терзае ме непоносим копнеж. Във вашето някогашно жилище се е настанило някакво младо семейство. Често минавам оттам. На прозорците има много цветя. Сигурно са щастливи. Колкото повече мисля за вас, толкова повече се убеждавам, че все пак вие сте права. Щастието се състои в това да пожертвуваш за любимия всичко, което имаш. По-рано не го разбирах. Изглежда, че човек, ако иска да научи нещо, трябва да страда. В последното си писмо не споменавате нито дума за вашите лични намерения. Вие знаете какво имам предвид. Много ми се иска да имам една ваша снимка. Да видя как изглеждате сега. Сигурно това не е молба, която вие не бихте могли да изпълните?“

В post scriptum, както обикновено, той допълнително изпращаше поздрави на професор Вилчур, поздрави, които Луця предаваше на Вилчур, но винаги трябваше да ги разкрасява с измислени от нея сърдечни думи.

Този път Колски трябваше да чака повече от обикновено отговора на Луця. Първо, защото правенето на снимки при местния фотограф „полуаматьор“ отнемаше доста време и, второ, Луця беше заета повече от всякога, защото уреждаше болницата. Оказа се при това, че трябва да бъдат уредени различни бюрократични формалности във връзка с нейното откриване. Луця трябваше дори да замине за околийското управление, което беше на повече от четиридесет километра.

За местните условия болницата беше много добра. От терасата се влизаше в просторно преддверие, което трябваше да играе ролята на чакалня. От лявата страна имаше две големи стаи. Едната беше подредена като болнична стая с четири легла, втората — като амбулатория и зад една дървена преграда — операционна. От пруста вдясно имаше три по-малки стаи: едната, изолирана, щеше да служи за аптека и склад на билки, а също и за подслон на Йемьол. Останалите две стаи трябваше да бъдат жилище на Вилчур и Луця. Разбира се, те двамата не бяха говорили по тоя въпрос. Все пак, когато по време на строежа господин Куркович попита професора да свърже ли двете стаи с врата, Вилчур отговори:

— Мисля, че да. Нали после, ако се наложи, винаги може да бъде затворена.

Всъщност нямаше голямо желание да се премества в болницата. С удоволствие би останал в старата пристройка, с която беше свикнал. И все пак не можеше дълго да живее там, защото след Коледа Васил щеше да се ожени и можеше да се предположи, че младата двойка ще се настани именно в пристройката, въпреки че никой не беше казал нито дума на Вилчур за това.

Първата седмица след жътвата се състоя освещаването и едновременно откриването на болницата. Събра се много народ, от петнадесетина села в околността, пристигна дори и околийският лекар от далечния околийски център. Искаше да се запознае с професор Вилчур. Доктор Павлицки, въпреки че получи покана, демонстративно не дойде. Освещаването направи радолишкият свещеник Грабек, който също каза прочувствена реч, като благодари на Вилчур, че е решил да се засели в този край и да работи тук за народа; подчерта също заслугите на местното население, което с построяването на болницата беше дало чудесен пример за подражание. После Вилчур каза няколко сърдечни думи и тържеството свърши. Хората обаче дълго не се разотиваха, оглеждаха внимателно, интересуваха се от подробности и хвалеха солидния строеж на сградата.

Всъщност новопостроената болница приличаше много на селските болници, каквито имаше със стотици и хиляди в Западна Полша. Тя се отличаваше от тях само по това, че в преддверието имаше скрин, в който пациентите можеха, ако желаят или пък имат възможност да оставят хонорари под формата на масло, яйца, парче сланина или чувал със зърно. Тези запаси трябваше да послужат да се изхранват болните на легло, както и за издръжка на болницата. До скрина беше поставена тенекиена касичка за парични дарения, макар че такива дарения се правеха много рядко.

На следния ден след откриването на болницата се оказа, че е била много необходима. Докараха от Нескупа почти умиращата дъщеря на един стопанин, която се беше надянала на вила. Привечер от Вицкуни докараха ратай от някакво имение със смазан крак — попаднал бе във вършачката. Този пациент се отличаваше от другите, защото собственикът на имението обещаваше да заплати за лечението му. Болницата по принцип трябваше да бъде главно за бедни, за местните селяни или за техни роднини, които със собствените си ръце я бяха построили.

Професорът и Йемьол се пренесоха едва в четвъртък, а в петък докараха нещата на Луця от Радолишки. Тъй като мълвата за откриването на болницата беше плъзнала нашироко, напливът от пациенти се увеличаваше. Затова професорът прие с благодарност предложението на Донка да помага при превързването на болните.

Работата в болницата навлезе в нормалното си всекидневие. Отрано прииждаха болни. Вилчур и Луця имаха много малко време да разговарят през деня. Затова пък вечерите прекарваха заедно. Тогава дълго се разхождаха. Понякога заедно с Йемьол. Той все пак предпочиташе да седи в кръчмата в Радолишки. Към функциите си в болницата се отнасяше нехайно. Често отсъствуваше точно тогава, когато имаше нужда от него или пък от един подиум на терасата произнасяше пред селяните речи, гарнирани с чужди изрази.

— Странно — казваше Луця. — Никога не съм го виждала в трезво състояние. Но и пиян никога не съм го виждала. Изглежда, че той съвсем съзнателно се поддържа в състояние на постоянна възбуда с алкохол.

— Да — потвърди Вилчур. — Това е неговият начин да избяга от действителността, съзнателно желание да деформира своите представи за заобикалящия го свят. Разбира се, сигурно в основата на всичко с някаква трагедия, каквато този нещастник е преживял. Не си ли спомняте нещо от времето, когато сте били в Сандомеж, нещо, което би могло да ни изведе на някаква следа от неговите преживявания.

Луця отрицателно поклати глава.

— Тогава бях малко момиченце. Леля ми по онова време сигурно е била на повече от тридесет. Не си спомням някога в нейния дом да е споменавано името Йемьол.

— Такова име сигурно не. Впрочем аз не знам дали той се казва така. Сигурно умишлено укрива истинското си име, като е посочил първото, което му е дошло наум. Спомняте ли си нашия разговор във вагона?

— Да — кимна Луця с глава.

— Помните ли колко голямо впечатление му направи вашата фамилия? Никога нито преди това, нито по-късно не съм го виждал толкова развълнуван. Престана дори да се усмихва цинично. За известно време загуби способността си да говори с отвращение и ирония.

— Спомням си — каза Луця. — Признавам си, че тогава и аз самата бях много заинтригувана. Знам само едно: че леля ми, преди да се омъжи, е била смятана за едно от най-красивите момичета в Сандомеж и че е имала голям успех.

— Красива ли беше?

— О, да. Моят чичо много я обичаше.

— А тя? — попита Вилчур.

— Мисля, че е била отлична съпруга. Тя беше от ония жени, за които дори не може да се допусне, че биха изневерили на съпруга си. Ако някога е имало нещо между нея и тоя човек, сигурна съм, че не е било някаква любовна връзка.

— Човек никога не може да е сигурен в тези работи — забеляза Вилчур.

— Разбира се — призна Луця.

— Горчивината, с която Йемьол си спомня за вашата леля, говори, че между тях е имало някаква връзка. И — аз мисля — нещо необикновено. Имам впечатлението, че точно това е предопределило целия му живот.

Луця се замисли и каза:

— След смъртта на леля ми останаха книжа, които не съм преглеждала. Може в тях да се намери нещо, което би обяснило този случай.

Вилчур се заинтересува.

— Книжа? Тук ли са те?

Тя отрицателно поклати глава.

— Не. Във Варшава са. У семейство Зажецки. Един сандък е книги, писма и разни дреболии на леля ми. Не съм ги разглеждала. Сега обаче ще пиша на Миша Зажецка да ми изпрати сандъка, заедно с останалите мои неща.

Вилчур каза:

— Наистина бих ви посъветвал, скъпа госпожице, все още да не избързвате да докарвате нещата си. Кой знае дали няма тук да ви омръзне по-бързо, отколкото предполагате, и да пожелаете да се върнете във Варшава.

Все пак той казваше това почти шеговито. В действителност беше убеден, че решението на Луця е окончателно, че тяхната женитба, проблем, който и двамата смятаха да решат в положителен смисъл, вече е въпрос само на време.

Луця дори не се разсърди.

— Но, разбира се! Ако вие решите да се върнете, ще се върна с вас.

Той се засмя и й целуна ръка.

— Не. Тогава поискайте си вече вашия багаж.

След седмица нещата пристигнаха. Освен куфара на лелята имаше и голям сандък с различни дреболии от предишното жилище на Луця. След няколко дена стаята й в болницата придоби съвсем друг вид. Върху голите дървени стени бяха закачени картини, ковьори, на пода бяха разстлани килими, появиха се вази с цветя и други подобни неща, благодарение на които стаята се превърна в приятно и почти удобно жилище. Мина много време, преди Луця да прегледа книжата и писмата. С присъщата на възрастните хора системност леля й беше оставила всичко в идеален ред. Писмата бяха свързани в пакети и точно датирани. Няколкото дебели тетрадки, изписани с дребен почерк, също бяха номерирани. Това бяха дневниците на леля й още от времето, когато е била ученичка.

Луця с голям интерес започна да чете. Те бяха написани е обикновената за младите момичета екзалтация и наивност. Описваха се отношенията в училище, дребни семейни въпроси, приятелството и скарванията със съученичките. От четвърти клас нататък се появяваха нови мотиви: първите пробуждащи се чувства.

На много страници ставаше дума за някой си Луцян, чиято личност изпълваше цялото въображение на девойката. Едва към края на тетрадката ставаше ясно, че този изключителен Луцян беше ученик от осми клас, който авторката впрочем лично не познава. Следващият обект на нейните въздишки беше учителят по география, който все пак скоро бива принуден да отстъпи мястото си на свещеника — учител по вероучение. Сериозно чувство обаче й вдъхва някой си Юлиуш. Той е млад учител, полонист, който идва в гимназията в началото на новата учебна година. Не се харесва на мнозинството от ученичките седмокласнички. Незначителен и според всеобщото мнение грозен. Авторката на дневника обаче открива у него такива качества, за които нито учителят по вероучение, нито зрелостникът Луцян, нито учителят по география можеха да мечтаят. Един час, само един час — колко малко. Колко хубаво говори той! Колко дълбоко чувствува мислите на поетите пророци, колко строфи, които я бяха оставяли безразлична и които някога трябваше с отвращение да учи наизуст, придобиваха блясък и топлота.

В училище не го обичаха. Колегите му, учителите, се отнасят към него като че ли пренебрежително. Ученичките се шегуват зад гърба му и неведнъж му правят отвратителни номера. Но точно затова трябва да бъде още повече обичан. Трябва да бъде възнаграден за всичко с чувства, които, макар и дълбоко затаени и непризнати, да го възмездят някъде извън действителността на неправдите, с които се сблъсква. Трябва да учи прилежно и да пише домашните си работи с голямо старание, та отговорите на дъската да задоволят високото равнище на неговите изисквания.

През целия седми клас всичко остава на този стадий. Затова пък в осми идва първата среща извън училище. След тая среща дневникът придобива екзалтиран тон. Страниците са гъсто изпъстрени със суперлативи, с пламенни любовни признания, с мечти за бъдещето.

От точно възпроизведените в дневника разговори е ясно, че между ученичката и учителя се разгаря наистина дълбоко и голямо чувство. Юлиуш се среща с нея всеки ден, често й носи цветя, написал е за нея и само за нея красива поема и затова никога няма да я публикува. Поемата се нарича „Анемона“ Той е страшно умен и колко трудно е да признаеш, че не разбираш всичко. Юлиуш, въпреки че е млад, защото е по-възрастен от нея само със седем години, несъмнено е най-мъдрият човек, който може да се срещне на тоя свят. И не само най-умният. Той е преди всичко много благороден. Едва с неговите очи тя вижда колко красив е светът, какъв е светът наистина, едва чрез неговото сърце тя е почувствувала безграничната добрина на бога, благодарение на него е могла да разбере колко много трябва да обича ближния си.

Луця, искрено развълнувана, затвори дневника. Той свършваше с края на училището, с матурата. Последното изречение съдържаше радостната информация, че през ваканцията авторката заминава с родителите си в Шчавница и че той също ще отиде там.

Сред писмата на леля й най-многобройни бяха писмата на нейния чичо. Тези писма не бяха особено интересни. Той пишеше често, но кратко и делово. Дори писмата от периода на годежа, подписвани сантиментално „Твой верен паж Адам“, изглеждаха малко сухи.

Четейки тези писма, Луця не можеше да сдържи усмивката си. Много добре помнеше чичо си. Той нямаше вид на паж. Имаше огромна лисина на главата, голям корем и широка прошарена брада. По цели нощи играеше на вист и пиеше много бира.

После идваха писмата на роднините, на познатите, на приятелите, съобщения за смърт, покани за сватба, цветни пощенски картички с благопожелания за именни дни и за празници. Напразно Луця търсеше сред тези купища хартия името на Юлиуш. Намери го най-накрая, на самото дъно на едно ковчеже. Намери един доста голям пакет, свързан с шнурче и старателно запечатан с червен восък. Най-отгоре ръката на леля й беше написала: „Собственост на многоуважаемия господин Юлиуш Полански. Ако не се обади, моля след смъртта ми да бъдат изгорени.“

Луця дълго се колеба какво да прави. Нещо й подсказваше, че тук ще разкрие много тайни, и то не само от живота на леля си. Много пъти взима ножицата и много пъти я оставя. Един ден тя най-после попита Вилчур:

— В книжата на леля намерих пакет, предназначен за човека, когото тя е обичала като младо момиче. На пакета има надпис, с който се нарежда, че ако някой си господин Юлиуш Полански не ги потърси, трябва да бъдат изгорени, без да бъдат отворени. Сега и аз самата не знам как да постъпя. Може да се предположи, че онзи Юлиуш е не някой друг, а нашият приятел Йемьол.

— Твърде е възможно.

— Страхувам се все пак — продължи тя, — че това може да е само плод на моето въображение. А да се провери може само ако се отвори пакетът е писмата против волята на починалата.

— Има още един начин — каза Вилчур. — Може да запитате Йемьол това ли е неговото име.

Луця поклати глава.

— Знаете ли, съмнявам се дали трябва отново да събуждаме у него спомените, както се казва: да развреждаме раната.

Вилчур се замисли.

— По този въпрос аз не мога да имам мнение и по принцип изобщо не може да има обективно мнение. Във всеки случай смятам, че нито ние, нито аз имаме правно да се разпореждаме с нещо, което не ни принадлежи. Ако пакетът е предназначен за него, трябва да му го дадем. Да го прави каквото иска. Може, без да чете, да го хвърли в огъня, а може да пожелае да си спомни за ония години. Нали вие видяхте, че тези години много трайно се пазят в неговата памет.

— Прочетох дневника на леля ми от ученическите й години. От тях става ясно, че тя е обичала в продължение на две години, чак до завършването на гимназията, този Юлиуш. Трудно ми е да приема, че описваният от нея човек може да е Йемьол. Моята леля го характеризира като някакъв свръхчовек — благороден, с мироглед на идеалист и с християнска етика, с поетични наклонности. Съмнявам се, че някой би могъл толкова много да се промени.

— Скъпа госпожице. Има преживявания, които превръщат убийците в ангели и ангелите в убийци.

— Сигурно — призна тя. — В случая обаче това ми се струва поразително.

След този разговор, на другия ден вечерта, Луця завари Йемьол да седи на една пейка на терасата в болницата. Седна до него и му каза:

— Пристигнаха нещата на моята леля. Сред тях намерих пакет, в който сигурно има писма. Пакетът е запечатан с червен восък и на него е написано да бъде даден на някого, ако той се обади. В противен случай пакетът да бъде изгорен.

Чертите на Йемьол се изопнаха. Той погледна остро Луця и след малко тихо се обади:

— Какво име е написано върху пакета? Може ли да ми кажете?

— Разбира се. Полански, Юлиуш Полански.

Възцари се мълчание. Сега Луця се убеди, че нямаше никаква грешка. Като чу името, Йемьол се сви, прегърби се, сякаш се смали наполовина. Пръстите му конвулсивно стиснаха облегалото на пейката. Вилчур имаше право, като казваше, че спомените у този човек сигурно са много трайни.

— Аз самата не знам как да постъпя. Досега никой не се е обадил за тях…

Йемьол мълчеше.

— Толкова години минаха — продължаваше тя. — Може би този човек вече не е жив, може да е някъде далеч, в чужбина. Може никога да не се обади. Казвам ви го, защото вие сте познавали моята леля, когато е била млада, струва ми се. Може би вие знаете нещо за господин Полански. Може би сте го познавали?

Той отрече с бързо движение на главата и каза:

— Не го познавах. Не… Не го познавах…

В гласа му имаше някаква нотка на жестокост.

— В такъв случай, изглежда, трябва да изгоря книжата.

— Изгорете ги колкото може по-бързо. Всички книжа трябва да се изгарят. Подло е да се пазят книжа. Истината не може да се запази! Разбирате ли? С течение на времето истината се превръща в лъжа! Оскърбителна лъжа, клевета. Подигравка!…

Тя го гледаше с интерес, той обаче като че ли не забелязваше това.

— Само глупаците и непочтените хора запазват чуждите мисли, чуждите думи, чуждите чувства, за да им се любуват тогава, когато вече нямат никакво право, тогава, когато това е най-обикновена кражба, грабеж спрямо някого, който е беззащитен; вие сигурно разбирате.

— Разбирам — призна Луця. — Но лошото, казано за хората, които пазят писма, не се отнася за моята леля. Пакетът е бил запечатан с восък отдавна и леля ми сигурно не го е отваряла от времето, когато е познавала автора на писмата. Всъщност не зная дали в пакета има само писма. В него може да има и някакви неща за спомен…

— Това е съвсем същото — прекъсна я гневно той. — Каква е разликата? Предметите за спомен също се свързват с някакви чувства, с някакви мисли. С някакъв миг. С даден момент. С определено настроение.

Луця, преструвайки се, че не забелязва неговото твърде лично отношение към случая, попита:

— Значи вие мислите, че е по-добре да ги изгоря?

— Не — по-добре, а непременно, и то колкото може по-бързо.

— Може и да имате право — каза тя с безразличен тон. — Ще последвам вашия съвет. — След малко допълни: — Отначало наистина имах желание да отворя този пакет и да видя някакви по-точни данни за този, за когото е предназначен. Помислих си обаче, че това може би е недискретно и може да засегне някого. Да, най-добре е да го изгоря.

Йемьол се засмя иронично.

— Ако хората бяха по-умни, щяха да изгарят такива неща много по-рано; още преди да ги изпратят. После вече е трудно да получиш писмата обратно. А недискретните изследователи понякога ги откриват и ги публикуват. Най-интимните, най-светлите тайни на един човек влачат по смърдящите улици и пазарища като кучета, изровили костите на мъртвец!… Разбира се, за да си достоен за тази чест, трябва да си прочут. Трябва през целия си живот — да бъдеш герой или велик поет, да се разкъсаш, да даряваш на народа своята душа, мислите си, кръвта си. Тогава едва признателното поколение ще те удостои, като извлече на показ твоите тайни, частния ти живот, всичко, което е било свято за теб. Този, който не е спечелил слава през своя живот, е принуден да се утеши с по-малко. Той трябва да се ограничи с надеждата, че неговите писма ще попаднат в ръцете на малко на брой, само на шепа любими наследници.

— Понякога става и друго — забеляза Луця. — Както например в този случай. Самата получателка, моята леля, ни най-малко не е искала писмата на този човек да попаднат в нечии ръце.

Той сви рамене.

— Защо тогава не ги е изгорила?

— Сигурно, защото е мислела, че авторът може да пожелае да ги получи обратно. И както виждате, те попаднаха в ръцете ми, но аз също не ги отворих. Скоро вече няма да съществуват и няма да бъдат изложени на човешкото любопитство.

Йемьол стана. Лицето му отново изразяваше цинизъм и безразличие към заобикалящия го свят.

— Много ми беше приятно да разговарям с вас, carissima, но не мога да ви посветя повече време. Зове ме моят дълг. Трябва да направя нещо за благополучието на отечеството и да излея в корема си известна доза картофи в течно състояние.

— Само че тази доза да не е много голяма — усмихнато каза Луця.

— Не се страхувайте. Ще се огранича точно с дозата, която се пада на глава от населението, според държавната статистика за употреба на алкохол. Ако дозата бъде двойна, моля ви, не ми се сърдете. Разликата идва оттам, че глава като моята струва два пъти повече.

Тя го гледаше как се отдалечава, неговите шеги не можеха да я излъжат. Добре знаеше, че всичките му мисли са се съсредоточили около някогашните преживявания. Сега той й се струваше много по-близък от другия Йемьол, Йемьол от дневника на леля й.

Същата вечер тя каза на Вилчур:

— Сега вече знам без никакво съмнение, че Йемьол е човекът, който е бил първата любов на леля ми.

Вилчур попита:

— Пожела ли да му върнете пакета с писмата?

Тя отрицателно поклати глава:

— Не.

Вилчур се усмихна.

— Така си и мислех.

— Сериозно? Признавам си, че за мен това беше истинска изненада.

— Защото много малко го познавате. Хора като него не обичат да се ровят в миналото, зачеркнато веднъж завинаги от тях самите или от съдбата.

— Да зачеркнеш все още не означава да забравиш — каза Луця.

— Да. Но то означава, че искаш да забравиш. Вярно е, че в такива случаи да искаш, не значи да можеш.

Същия ден Луця изгори всичките писма и книжа на леля си. На Йемьол не каза нито дума, защото очакваше, че сам ще попита. Той обаче едва след една седмица, веднъж, когато разговаряха, небрежно попита:

— И какво направихте, senorita, с онова, което е останало от вашата почитаема роднина?

— Постъпих, както ме посъветвахте — отговори тя. — Изгорих всичко. Но признавам си, че се страхувам да не би да съжалявам. Кой знае дали това лице, което би могло да държи на тези книжа, няма да се обади някога и няма да пожелае да ги вземе.

Йемьол направи гримаса.

— О, darling. Доколкото познавам хората, сигурно е, че това няма да се случи.

— Ако бях толкова сигурна като вас, нямаше да имам угризения на съвестта, че постъпих така лекомислено.

— Никога не трябва да съжаляваме за някакво лекомислие. Аз през целия си живот съм бил лекомислен и виждате отличния резултат. Къпя се в изобилие, жените ме обичат, „имам разума и селото“, както казва Фредро[65], какво още ми липсва? Лекомислието е качество на истинските философи. Моля ви, вижте го в контраст с тежкомислие! Тежко мислят тъпите и мрачните хора.

Луця се усмихна.

— И вие понякога сте мрачен.

Той вдигна показалец:

— Само когато имам оплаквания от стомаха.

— Или пък под влияние на някакви мисли.

Той поклати отрицателно глава.

— Мислите са именно най-обикновен резултат от лошо храносмилане. Като лекарка вие сте длъжна да знаете това.

Тя се засмя.

— Като лекарка възразявам.

— Грешите. Ние нищо не знаем за нашия организъм, за нашите органи, докато не ни напомнят за себе си, когато започнат да ни болят. Тогава човек, както казва един божи мъдрец, се вглежда в себе си. И тъкмо това самонаблюдение са мислите. Подозирам, че Буда, съзерцаващ собствения си пъп, сигурно е страдал от лошо храносмилане, което впрочем ясно личи по неговия изпъкнал корем. Изобщо хората обръщат много малко внимание на връзката между духовния живот и процеса на храносмилането. Фройд свързва всичко с половите въпроси. Хайде конкурирайте го и насочете вниманието на хората към корема. Тогава може да се окаже, че страданията на младия Вертер са в резултат на диспепсия, от която по онова време е страдал Гьоте, че стихотворението „Тъжно ми е, боже“[66] се е родило не от носталгията, а от прекаленото количество макарони в корема на Словацки. Да, illustrissima[67], трябва да се обърне повече внимание на коремната кухина. Кой знае как би изглеждал днес светът, ако на Наполеон не бяха поднесли преди битката при Ватерло шест бъркани яйца. Кой знае какво би станало с мощта на Англия, ако Филип Испански не е страдал от киселини в стомаха.

— Кой знае — шеговито подхвана Луця — как би изглеждал господин Циприан Йемьол, ако стомахът му не поглъщаше такива количества алкохол.

Той сви рамене.

— Ей сега ще ви кажа.

— Слушам.

— Бих изглеждал вцепенен като някакъв истукан, изпънат, в черен сюртук, с подметки от картон, с ръце, послушно скръстени на гърдите, и е глава върху пълна със сено възглавничка. Или, накратко казано, щях да бъда нормален стандартен труп, позеленял и тъжен между четирите дъски на ковчега. Вие познахте. Наистина алкохолът има голямо влияние върху факта, че лицето, наричано Циприан Йемьол, е все още живо. Това е единствената течност, кристализираща в призма, през която все още може някак да се гледа отвратителната действителност на нашето всекидневие, лицата и мутрите на сбирщината — население на земното кълбо, и слънцето, което съвършено безсмислено дава живот на толкова много непотребни творения.

Луця сериозно каза:

— Може би действителността ви изглежда толкова отвратителна, точно защото я гледате през призмата на бутилката.

— Скъпа госпожице. Има два вида бутилки: пълни и празни. Аз умея да правя сравнение. И ви уверявам, че през пълната бутилка светът изглежда съвсем различен, отколкото през призмата на празната.

— А не ви ли е дошло наум, че можете да гледате света без каквато и да било „призма“?

Той се усмихна презрително.

— Разбира се, имаше такова време. Имаше такъв период в моя живот, който днес бих нарекъл телешки. Тогава бях толкова отчайващо глупав, че днес ми е трудно да повярвам, трудно ми е да обхвана размерите на моята тогавашна глупост.

— Страхувам се, че вие наричате идеализма глупост.

— Но какво има пак — възрази Йемьол. — Идеализмът не е глупост. Той е пълна идиотщина.

Луця го погледна недоверчиво и махна с ръка.

— Не ви вярвам. Казвам ви, не вярвам във вашия цинизъм. Той е маска, зад която се криете от самия себе си.

— Отгатнахте, madame отговори важно той. — Аз наистина съм херувим, който крие под жилетката ангелския пух на крилата си. Точно затова не се къпя, за да не се демаскирам.

— Няма да ме убедите с вашите шегички. Интуицията никога не ме е лъгала в такива случаи. В дъното на душата си сте останали такъв, какъвто сте били тогава.

— Кога? — запита той подозрително.

Тя се поколеба.

— Ами тогава, по време на вашата младост. По онова време, когато вие, така както сам казвате, сте бил глупав.

Йемьол присви очи и направи гримаса.

— Да оставим това настрана — каза той с друг тон. — Дори да е било така, защо ми го напомняте… — Обърна се и се отдалечи с бавна и натежала крачка.

Дванадесета глава

Влакът от Виена пристигаше в девет часа и двадесет минути. В девет Колски беше на гарата. Беше се обадил по телефона в болницата, че ще закъснее с един час. Беше купил няколко рози в павилиона и сега стоеше на перона. Той се срамуваше от тези рози и в собствените си очи приличаше на смешен юноша, който посреща любимата си с цветя.

Всъщност не знаеше защо е дошъл тук. В това нямаше никакъв смисъл. Трябваше да игнорира телеграмата на госпожа Добранецка. Какво й беше хрумнало да му телеграфира за часа на своето пристигане!

Във всеки случай можеше да дойде на гарата официално без каквито и да било глупави цветя. Просто, за да посрещне жената на своя шеф. Добре щеше да бъде, ако беше взел със себе си някой от по-младите колеги.

„Какво си въобразява — мислеше си той. — Сигурно й се струва, че съм влюбен в нея. Трябва открито, в очите да й кажа, че не съм.“

В този миг му се струваше, че мрази госпожа Добранецка. Всъщност чувствата, които изпитваше към нея, бяха неразбираеми. Това беше някаква смес от боязън, любопитство и доста голяма доза желание. Тя му действуваше на нервите. Умееше да действува на нервите. Понякога имаше впечатлението, че тази красива жена се забавлява с него като с фокстериер. Когато разговаряха, той се чувствуваше просто като роб. Със своите реплики тя му натрапваше отговора. Ами очите й, нейните очи: студени, бдителни, непрестанно наблюдаващи очи. Боеше се от тях. Едва когато тя скриваше очи под клепките (правеше го мило, красиво, бавно, лениво, като едновременно ги вдигаше нагоре), той си възвръщаше самоувереността. Винаги, когато се целуваше, Нина затваряше очи. И тогава дори го измъчваше съмнението да не би само да се преструва, че го желае. Ако наистина го желаеше, отдавна би станала негова любовница. Откровено казано, той ни най-малко не го искаше. Неведнъж се улавяше, че изпитва чувство на известен страх от онова, което все пак някога трябваше да се случи. Страх и отвращение. Нямаше никакви доказателства, но знаеше, че Нина е зла жена и подозираше, че тя гледа на отношенията им като на спорт. Никога обаче той не събра достатъчно смелост да й каже това открито. Преди да замине, тя се срещаше с него доста често — два-три пъти седмично. Ходеха заедно на разходка в Лаженки или в Ботаническата градина. Ако времето не беше хубаво, с часове седяха в някоя сладкарница. Веднъж беше казала:

— Утре ще дойда у вас. Искам да видя как живеете.

Трябваше да се преструва на щастлив. Всъщност беше изплашен. Купи някакви плодове и бутилка вино, старателно разтреби жилището си, като прибра всички вещи, които можеха да й се сторят грозни. Трябваше да дойде в пет и не дойде. Обади се по телефона около шест и каза:

— Йежи е вкъщи и в никакъв случай не мога да изляза. Нямаме късмет. Нали не ми се сърдите?

Дали се сърди! Той беше толкова радостен — за малко не й каза, че благославя професора, загдето си е останал вкъщи! Облекчено бе въздъхнал и бе написал дълго писмо на Луця. След няколко дена тя го покани у дома си. Тъй като Колски знаеше, че по това време Добранецки няма да си е вкъщи, отиваше изпълнен с опасения. За щастие всичко приключи само с целувки.

Сам не знаеше защо се страхува от тази жена. Всъщност трябваше да използва ситуацията за лека любовна история, но му се струваше, че един флирт с Нина би се превърнал за него в постоянен затвор. Щеше напълно да зависи от нея. И въпреки че тя го привличаше както със своята оригиналност, така и с красотата си, както с интелигентността си, така и с осанката на дама от висшето общество, предпочиташе в нейните очи да изглежда боязлив и наивен като ученик, отколкото да се държи като мъж.

И сега тези цветя. Абсолютна безсмислица. Няколко минути преди да дойде влакът, започна да се оглежда къде да ги изхвърли. За съжаление навсякъде гъмжеше от хора. Всъщност той не можеше да изпадне в смешното положение да изхвърля току-що купени цветя. Може някой да е видял, когато ги купуваше. А всъщност дори и да не го е видял, всеки, разбира се, веднага би разбрал мотивите на една такава постъпка. Колски беше бесен. На всичко отгоре на съседния перон забеляза госпожица Зажецка. Не я поздрави, като се преструваше, че не я е забелязал, но го ужили една мисъл:

„Естествено тази гъска веднага ще пише на Луця, че ме е видяла да стоя на гарата като идиот с цветя. Само това липсва.“

Най-после влакът пристигна. На един прозорец в спалния вагон беше госпожа Добранецка. Тя му се стори както винаги, както всеки път много по-красива от образа, който носеше в паметта си. Поздрави го с лъчезарна усмивка и с нежно многозначително ръкостискане.

Госпожица Зажецка като напук стоеше насреща и ги гледаше с вбесяваща безочливост.

Пред гарата чакаше голямата лимузина на Добранецки. Едва в колата Колски забеляза, че не е поднесъл цветята на Нина и че безсмислено ги мачка в ръцете си. Тя забеляза това. Сама протегна ръка за тях и каза:

— Колко сте мил. Това дори е любимият ми цвят. Знаете ли, в моето въображение всеки цвят се свързва с известно чувство? Този цвят за мене е цветът на тъгата. Тъгувахте ли за мен?

— Разбира се — отговори той с искрено изражение.

— Това е много хубаво — погледна го нежно и прекара върха на пръстите си по неговите устни.

Колски се окашля и попита:

— Как е господин професорът?

Изражението на Нина веднага се промени.

— Ах, знаете ли, аз наистина съм разтревожена. Главоболието му се засилва и често го обхваща меланхолия. Дори не исках да го оставям сам и не бих дошла във Варшава, ако не…

Усмихна се многозначително и му стисна ръката. Той вдигна ръката й до устните си.

— Радвам се, че си дойдохте.

Сам не знаеше, че казва това искрено. Не можеше да отрече, че близостта на тази жена винаги го възбуждаше. Действуваше му като електрически ток. В движенията й имаше нещо котешко, някаква мекота и коварство. Употребяваше силен парфюм, а кожата й беше неизказано гладка.

Наклони към него глава, сякаш имаше намерение да му поднесе устните си.

— Шофьорът — измърмори полугласно той.

— Толкова съм непредпазлива — каза тя, сякаш разкаяна. — За щастие вие никога нищо не забравяте.

Това го поласка.

— Поне се старая.

— Знаете ли, че понякога дори ви упреквам, че никога не губите самообладание. Никога ли не губите контрол над себе си?…

Той направи нерешителен жест.

— Да. Допускам, че понякога може да ми се случи…

— Но досега не ви се е случвало?

Той се замисли и си спомни. Някога в лабораторията беше стиснал до болка ръката на Луця. Тогава почти не беше на себе си.

— Човек трябва да се владее — каза банално той.

— Ах, тия мъже. Не мога да разбера защо ви обичаме. Вие сте трезви, страшно трезви. А всъщност целият чар на живота се състои в изкуството да се забравят законите, задълженията, фактите, предметите. Човек трябва да умее да живее за себе си, за себе си и за някой друг.

Колата наближаваше „Фраскати“.

— Е, вече пристигнахме — обади се Колски. — Вие сигурно ще си легнете, за да си починете от пътуването.

Тя живо възрази.

— Съвсем не. Никак не съм изморена. Чудесно спах. Никъде не спя толкова добре, колкото в sleeping[68]. Явно аз съм създадена за пътешествия. Вие обичате ли да пътувате?

— Досега съм пътувал много малко, бил съм веднъж във Венеция и веднъж в Берлин. Но ще ви призная, че пътуването с влак е много мъчително за мен.

Тя му се усмихна.

— Божичко мили. Ние имаме крайно противоположни характери. Утешава ме само това, че les extremes se touchent[69].

Колата спря пред вратата на малкия дворец. Отвътре изтича лакей. Шофьорът отвори багажника на колата и заизважда куфарите. Колски свали шапка.

— Позволете ми да ви кажа довиждане.

— Но това е изключено — каза тя с престорен гняв. — Ще закусите с мен.

— Аз вече съм закусил, госпожо.

— О, какъв егоист. И затова искате да ме осъдите на самота?

Тя го хвана под ръка и се отправи с него към вратата.

— Ще бъдете принуден да гледате как се храни едно прегладняло същество. Ситите се отвращават най-много, когато гледат как се хранят гладните.

— Ако се отнася за вас, и дума не може да става за отвращение. Но…

— Вие намерихте и някакво „но“?

— Трябва вече да отида в болницата.

— „Конят и оръжието са готови, прегърни ме и сабята ми дай.“ Недейте да ставате смешен с вашия пиетет към задълженията. Ще се справят и без вас.

— За съжаление… — започна той, но тя го прекъсна.

— За съжаление вие не можете да издържите дълго време да се отнасяте добре към мен. Моля ви не ми отказвайте. Една празна къща е цял кошмар! Веднага, след като съм се върнала! Ще се чувствувам фатално. До гуша са ми дошли смелостта и задълженията. Това е полето на действие на моя съпруг. Поне вие бъдете снизходителен и мил с мен. Да вървим, да вървим.

Вече в преддверието той каза:

— Обещах, че ще бъда там. Чакат ме.

— Значи ще се обадите оттук по телефона, че някакъв, пациент или някаква пациентка ви е задържала в града. Нали може да се случи някаква пациентка внезапно да има нужда от вас, не е ли така?

С усмивка на устните тя добави:

— А аз именно внезапно имам нужда от вашето присъствие, господин докторе.

Той също не можа да не се усмихне.

— Не съм забелязал такова нещо. Вие цъфтите.

— Ах, все пак сте забелязали?… Заслужавате награда. — Тя се озърна. Нямаше никого от прислугата. Надигна се на пръсти и го целуна по устата.

— Това е вашият аванс срещу хонорара. Сега лекарската етика не разрешава да оставите вашата пациентка без опека.

Той наистина трябваше да бъде в болницата, но не можеше да я убеди. Беше настроена капризно, весело и фриволно. В края на краищата действително можеше да се обади по телефона в болницата.

— Хайде, оставете шапката си — подканяше го тя да, побърза. — Да вървим.

В трапезарията лакеят вече беше поставил прибори за още един човек.

Сега трябва послушно да ме почакате — казваше тя, като дърпаше капачето на джоба на сакото му. — Във вагона все пак имаше много прах. Ще се изкъпя, но това няма да ми отнеме повече от десет минути. Да, междувременно вие можете да се обадите по телефона в болницата и да измислите някаква йезуитска лъжа за свое оправдание.

Телефонът беше пренесен в спалнята. Нина умишлено не затвори вратата към банята. Банята явно беше вече готова, защото след миг до ушите на Колски достигна плискане на вода. Разговаряше със старшата сестра госпожа Зачинска. Последователно, педантично той даваше нареждания относно всички свои пациенти и каза, че някаква важна работа го е задържала в града. Когато след пет минути остави слушалката, чу гласа на Нина:

— Свършихте ли?

— Да, госпожо.

— Е, виждате ли какъв мегаломан сте. Струваше ви се, че ако не отидете, болницата ще изгори. А в същото време отлично ще се справят и без вас.

— Отлично или не… Всъщност трябваше да бъда там. Ще разрешите ли да ви чакам в салона.

— Добре. Но преди това ми подайте хавлията. Само че моля ви да не ме гледате.

Колски огледа стаята.

— Тук няма никаква хавлия, госпожо.

— Разбира се, хавлията е тук. Само че е закачена далече от мен и не мога да се пресегна и да я взема.

— Тогава как ще ви я подам? — запита обезпокоен.

Тя високо се разсмя.

— Ох, господин Колски, господин Колски! Просто ще влезете в банята, ще откачите хавлията от закачалката и ще ми я подадете. Нима за вас като лекар да видите една жена, която не е… не е облечена е нещо толкова необичайно?

— Сигурно не — отговори той след кратък размисъл, — но аз не съм тук в ролята на лекар.

— А в друга роля никога ли не сте виждали гола жена?

Той беше крайно смутен и едва след известно време се обади:

— Във всеки случай не мога да кажа това за жени, които… уважавам, които искат да бъдат уважавани.

Очевидно тези думи още повече я развеселиха, защото тя продължаваше да се смее.

— Уверявам ви, че всяка една жена, която се показва гола на един мъж, не уважение иска от него. Е, хайде, дайте ми хавлията.

Нямаше друг изход. Трябваше да изпълни задачата. Прехапа устни и влезе в банята. Беше доста голяма, облицована с розови плочки. За щастие ваната се намираше в противоположния ъгъл, хавлията пък — точно до вратата. Но той не можеше да прикрие своето смущение. Тя седеше във ваната и скръстените и ръце прикриваха гърдите й. Колски не можеше да не забележи красивата наклонена линия на раменете и топлия загар на кожата й. С престорено лице, като се стараеше да овладее излишната прибързаност на движенията си, откачи хавлията и се приближи към ваната.

— Моля, заповядайте, госпожо — каза той с пресипнал глас.

— Внимателно да не я изпуснете във водата. Защо сте толкова лош и ме гледате? Нали ви помолих…

Тя говореше с възмутен тон.

— Съвсем не ви гледам — сви вежди.

— Хайде, затворете си очите и ми подайте хавлията.

Той се подчини на заповедта й. Чу бурно плискане на вода, а после усети как мъхнатата хавлия, която държеше, се изпълваше от нейното горещо тяло.

— Благодаря ви — каза тя свободно.

Загърна се в хавлията и преди той да успее да се отдалечи, го прегърна през шията.

— Ти си очарователен с твоята стеснителност — каза му шепнешком и го целуна по ухото. — Ще ме смяташ ли отсега нататък за разюздана?…

— Какво има пак? — възрази несигурно Колски.

Точно пред очите си видя нейните — зелени, искрящи, любопитни и наблюдателни. Тя помилва с устни брадата му.

— Винаги си старателно обръснат. Е, хайде добре, почакайте ме в салона.

Когато той бързо излезе от банята, Нина извика след него:

— Няма ли да ми се разсърдите, ако дойда на закуска с пеньоар? Така не ми се иска да се обличам.

— Но, госпожо, моля ви.

— Наистина ли ме молите? — закачливо попита тя. — Винаги ми се е струвало, че съм ви безразлична…

— Струвало ви се е, но не сте права — отговори неуверено той.

— За пет минути съм готова.

Колски наистина не чака повече. Тя влезе в светлозелен пеньоар. Той забеляза, че в бързината беше сложила на едната си буза малко повече червило, отколкото на другата. Въпреки това изглеждаше ослепителна. Закусваше с апетит, без да престава да говори. По едно време неочаквано попита:

— И какво става с вашата лекарка?

Каза го безразлично, но Колски веднага настръхна.

— Не зная, госпожо. Тя не е във Варшава.

— Не си ли пишете?

— Не — излъга той.

Тя гальовно сложи ръка върху неговата. Какво не би дал да можеше брутално да я отблъсне.

— Виждате ли, господин Колски. Аз ви казвах, че това ще мине. Времето си казва думата.

— Навярно — неохотно измънка той.

Беше дълбоко засегнат от нейните думи и мислено трескаво търсеше начин да й отмъсти. Кой знае защо му дойде наум, че ще й стане неприятно, ако изкаже подозренията си за близките й отношения с ротмистър Корсак. Доста често го срещаше в дома на Добранецки. Ротмистърът наистина се държеше благопристойно, но не можеше да не се забележи, че неговата красота, наистина необикновена, и темпераментът му се харесваха на жените.

— И вие ли също така бързо ще забравите ротмистър Корсак? — каза той, след като помълча.

Тя го погледна остро.

— Какво искате да кажете.

Той сви рамене.

— Аз, нищо.

Тя непринудено се разсмя.

— Знаете ли, вашата алюзия щеше да ме засегне, ако не беше абсолютно неоснователна и ако не бях убедена, че вие отлично го знаете.

Той сведе очи. Действително да се подозира, че госпожа Добранецка е в любовни отношения с ротмистъра, беше също толкова неоснователно, колкото, ако я подозираше, че има флирт с първия срещнат. Даваше си сметка, че неговото злорадство не беше улучило целта и измърмори:

— Това не беше никаква алюзия.

Нина не преставаше да се усмихва.

— Да, беше. И в известно отношение тя ми достави удоволствие.

— Удоволствие? — учуди се Колски.

— Да, удоволствие. Тя ми даде неопровержимо доказателство, че вие ме ревнувате.

Той сви рамене, но се овладя и каза:

— За ревност и дума не може да става.

— Толкова ли ви е трудно да си признаете, че ме ревнувате? Нима е толкова срамно човек да ме ревнува?

Той мълчеше със сведена глава. Нина стана, приближи се до него, деликатно с двете си ръце повдигна главата му и като се наведе над него така близко, че чувствуваше дъха й, запита:

— Нима съм толкова непривлекателна и чак толкова грозна?

Той се изчерви. Отново го зашемети нейната красота и някакъв непреодолим чар, който идваше от контраста между чувствеността на нейните устни и ноздри и студените й големи зелени очи. Каза тихо:

— Вие сте красива.

Тя прекара няколко пъти върха на пръстите си по косата и по лицето му и прошепна:

— Ах, как страшно тъгувах за вас.

В съседната стая се разнесоха стъпките на прислужника. Тя се изправи и промени тона.

— Тук е горещо. Да отидем в библиотеката. Там е по-хладно.

В библиотеката прозорците бяха до половина заслонени с тежки завеси от дамаска. Беше приятно хладно и цареше полумрак. Тя му посочи място на широката удобна софа. Колски се престори, че не забелязва нейния жест и избра един дълбок фотьойл. Но госпожа Добранецка беше твърде опитна жена, за да не забележи това. Запали цигара и разхождайки се из стаята, започна да му разказва за своя престой в чужбина, за хората, с които се беше запознала, за забавленията и за многото впечатления. Най-чудното от тях беше, че за първи път бе тъгувала, наистина бе тъгувала за родината. Умееше да говори интересно. Светлозеленият пеньоар изискано очертаваше великолепно сложеното й тяло. Очите и вниманието на Колски въпреки волята му не можеха да се откъснат от нея. По едно време тя остави цигарата, седна на страничната облегалка на фотьойла и като се опираше на рамото на Колски, продължаваше да говори с такова изражение, сякаш тази поза беше най-естественото нещо в света:

— Това е най-удивителното чувство, което някога съм изпитвала. Носталгия. На човек му се струва, че е изцяло погълнат от обкръжаващата го действителност, че се е приспособил към новата среда, че се занимава с нови неща. И изведнъж ослепителен блясък: нечие лице, някакви очи, някаква уста и ръце. Чувствуваме ги върху себе си болезнено реални и осъзнаваме, че всичко, което ни заобикаля, не е важно, не ни интересува, дори е отвратително. Отвратително е, точно защото ни отдалечава от тези ръце, от тези уста. Познаваш ли тази болка в сърцето, тази напълно физическа болка, която тогава преминава през гърдите като бурна мигновена вълна?…

Колски се поддаде на внушението на нейните думи и на тона й. Светкавично не само си спомни многобройните мигове на тъга по Луця, но точно такава тъга го обхвана сега. Нейното сърце, нейният светъл, топъл поглед. Нейните устни, които докато говореше, оформяха думите почти неосезаемо. Устни, които никога не беше целувал и които никога нямаше да притежава. Болка, пронизваща физическа болка в сърцето. Колко добре го беше казала. Откъде знаеше всичко това? Толкова сполучливо можа да го изрази.

Сега тя му се стори единственото същество на света, което може да разбере неговата трагедия.

Нали в началото, когато започнаха да се сближават, тя беше изтъкнала, че душевните страдания много по-лесно могат да се изживеят, когато някой искрено помогне, когато някой мъдро се вгледа в това страдание, когато нечие дълбоко чувство на човек с опит изземе част от страданието. Как можеше да се съмнява в искреността на думите й — тогава през нощта на терасата, да се съмнява в чувствата, за които говореше сега, в мъдростта и познанието на човешката душа, които всеки път откриваше у нея? Не беше ли лудост да се пази от всичко, вместо да приеме онова, що му даряваше с цялата благодарност и отдаване, на което беше способна?

Мълчаливо протегна ръка и я прегърна нежно и ласкаво. Тя сякаш само това бе чакала и доверчиво и леко се отпусна на коленете му.

— Толкова изживявах там, далеч от теб, толкова размишлявах — казваше тихо тя, едва докосвайки с буза неговото слепоочие. — Имаше дни на нервно очакване и безумна надежда. Представи си, тогава ме обхвана някаква мания. Наричах я предчувствие. Знаех, че е абсурдно. Сама се надсмивах на себе си, но не можех да овладея това предчувствие. Тогава ме питаха какво ми е.

Млъкна и добави след малко:

— Откъде да знам какво е това? Нима аз мога да го назова? Колко много думи има, колко много определения! Човек може да се загуби в гората от думи и да не съумее да избере. И да не намери подходящата. Да говориш за чувствата, е същото, както ако се опиташ да разкажеш музикално произведение с думи. Невъзможно! Нали?

— Да, да — съгласи се той и я притисна по-силно към себе си.

Кръвта в слепоочието силно пулсираше. Усещането на близостта на нейното тяло, като вълна заливаше всичките му мускули.

Тя притисна устни до неговите и го целуна продължително, сластно и мъчително.

Не откъсна устните си и тогава, когато той стана и на ръце я занесе на софата.

От този ден, от тези няколко часа, прекарани с Нина в библиотеката, отношението на Колски към нея коренно се промени. Повярва й. Повярва, че го обича. И въпреки че той самият съвсем не изпитваше подобни чувства към нея, точно затова желаеше да се реваншира с мнима любов.

Поради общественото мнение на тяхната среда не можеха да се срещат много често. Тя идваше два пъти и по-рядко три пъти седмично. За съжаление оставаше прекалено дълго и му пречеше да изпълнява своите служебни задължения към пациентите в болницата и извън нея. Разбира се, нито веднъж не спомена пред нея за това. Беше направо невъзможно да направи каквато и да било забележка по този въпрос. С течение на времето дори му мина желанието да въведе някакъв ред.

Все повече свикваше с Нина. Отношението му към нея беше лекарство, което даваше добър резултат, а ако не беше лекарство, то беше най-малкото наркотик, заглушаващ у него тъгата по Луця. На Луця пишеше толкова често, както преди. И когато й пишеше писма, той може би изпитваше някакво чувство на вина, сякаш беше й изневерил. Нямаше никакви основания и все пак желаеше да изкупи някак си тази вина с изпълнени с нежност думи.

Това бяха единствените моменти, когато любовта му към Луця, както преди, се надигаше у него като силна вълна. Единствените моменти, когато трябваше да заглуши у себе си съзнанието, че любовта му с Нина няма никаква стойност. Пък и този роман влезе в живота му като естествена и неизбежна част от програмата на седмицата. Когато понякога нещо пречеше на Нина да се яви в уговорения час, той се дразнеше и не можеше да си намери място. Още повече че откриваше у себе си прояви на ревност.

Беше един вторник. Тя трябваше да дойде в шест. По принцип беше точна и ако нещо я възпрепятствуваше, винаги му съобщаваше или писмено, или по телефона. Сега вече минаваше шест и половина, когато той се реши сам да й се обади по телефона. На телефона беше прислужницата. Той каза името си, попита, може ли да разговаря с госпожа Добранецка и съвсем ясно чу:

— Веднага ще доложа, господин докторе.

Прислужницата го познаваше, а може би дори се досещаше, че с нейната господарка го свързват някакви по-интимни отношения. Затова явно не предполагаше, че господарката и иска да скрие от него, че е вкъщи. След няколко минути се върна и заяви:

— Много се извинявам, господин докторе, но госпожата я няма. Госпожата замина за Константин. Ще и предам, че сте се обаждали.

Той остави слушалката с пълното съзнание, че го излъгаха. Разположението на стаите в къщата на Добранецки и мястото на телефона всъщност бяха такива, че не беше възможно прислужницата да не знае, че господарката й не е вкъщи. Тя със сигурност знаеше, че Нина е вкъщи, щом като беше казала, че ще доложи. Явно беше доложила и Нина й беше наредила да каже оная измислица за Константин.

Обзе го ярост. Разбира се, че го излъгаха, но с каква цел? Целта можеше да бъде само друг мъж. Тази хипотеза не се подкрепяше само от едно: защо в такъв случай тя самата не беше телефонирала, за да каже увъртанията за Константин. По този начин щеше да се подсигури — той нямаше да се обади по телефона и да я демаскира. Беше доста ловка и умело подреждаше нещата си.

По-бързо, отколкото очакваше, получи отговор на съмненията си. Отговорът се появи под формата на хоп с писмо. На лист хартия беше написала само няколко думи:

„Трябва непременно да отида при Стефа в Константин. Отново е получила атака. Отчаяна съм, че днес няма да те видя.

Н.“

Бръкна в джоба си за бакшиш и попита хопа:

— В колко часа получихте това писмо?

— В пет, господине. Но не аз го получих, ами един мой колега, само че той не можа да дойде и ми го препредаде. А аз не мислех, че е нещо бързо.

След като хопът излезе, Колски още веднъж прочете и презрително захвърли бележката. Листът обаче, като бумеранг затрептя във въздуха и падна в самите му крака. Той го вдигна и го скъса на дребни парченца.

— А, значи така! Така, скъпа госпожо! Ама ще видим.

Взе шапката си и бързо изтича по стълбите. Наблизо нямаше такси. Когато най-после намери, вече толкова се беше успокоил, че вместо до „Фраскати“, нареди да го закарат в болницата. Идването му беше неочаквано и тъй като нямаше никой от висшия персонал, той свари в своя кабинет две сестри да пият кафе и да ядат сухи сладки в компанията на някакъв непознат господин. Колски до такава степен беше разгневен и желаеше да отмъщава, че каза брутално:

— Кой ви е дал право да влизате тук? Кой сте вие? Що за гуляй в моя кабинет?

Смутен, младежът скочи и уплашено поглеждаше своята компания, сякаш чакаше спасение от тях. Те обаче мълчаха като неми.

— Вие не знаете ли — с все по-остър тон почти крещеше Колски, — че това е недопустимо?! Че няма да толерирам подобни неща в болницата?! Това е нарушение на дисциплината и няма да ви се размине! Болницата не е място за оргии. Тук не е кръчма. Не съм виждал през живота си подобно нещо.

— Много се извиняваме, господин докторе — обади се едната от сестрите, която с голямо усилие овладяваше треперенето на гласа си.

— Не приемам никакви извинения. Моля, напуснете кабинета ми. Веднага.

Те излязоха толкова бързо, че се сблъскаха на вратата. Колски седна на бюрото си и натисна звънеца. На прага застана един санитар.

— Какъв е този ред, по дяволите?! — извика Колски. — Кой е дежурен лекар днес?

— Господин доктор Пшемяновски.

— Моля, кажи му да дойде при мен.

След миг Пшемяновски изплашен се появи в кабинета на Колски. Новината, че доктор Колски беше спипал госпожиците Буджинска и Кулпикувна заедно с техния гост, изглежда, се беше пръснала, защото Пшемяновски веднага сам започна да се оправдава:

— Аз наистина нищо не знаех, господин директоре.

Откакто Колски беше започнал да изпълнява функциите на доцент Ранцевич, наричаха го директор. Това обикновено му доставяше удоволствие, въпреки че официално той само изпълняваше длъжността. Сега обаче каза сурово:

— Не съм никакъв директор. Вие сте длъжен да го знаете, колега. Но за съжаление вие много малко се интересувате от това, какво става в болницата, от това, че по време на вашето дежурство е възможен подобен скандал — в моя кабинет милосердните сестри да уреждат гуляи с някакви си апапи отвън. Предупреждавам ви, че ще бъда принуден да информирам господин професор Добранецки след завръщането му във Варшава.

— Аз тъкмо бях на втория етаж при кръвоизлива — започна младият лекар.

Колски го прекъсна с движение на ръката.

— Аз не ви моля да ми обяснявате. Утре бъдете така любезен да впишете случая в досиетата на двете сестри и да отбележите, че това е станало по време на вашето дежурство.

Когато Пшемяновски излезе, Колски започна нервно да се разхожда из стаята. Всеки път, когато минаваше край бюрото, машинално взимаше по една сладка и не забеляза как ги изяде всичките. Когато констатира собствената си разсеяност, малко се разведри и поуспокои.

По време на вечерната визитация срещна госпожица Буджинска и й каза:

— Посъветвайте колежката си за в бъдеще да не прави подобни работи. Този път вашата постъпка ще мине без последствия.

При удобен случай той даде и на Пшемяновски да разбере, че ще забрави целия този инцидент. Въпреки това, когато излезе от болницата, беше потиснат и го разкъсваше ревност. По пътя, кой знае защо, му дойде наум, че когато се е обадил по телефона, точно тогава при Нина е бил ротмистър Корсак. Просто беше готов да се закълне, че е така, макар че много добре знаеше, че ротмистърът сега беше на маневри някъде в Източна Малополша. Веднага щом се върна у дома, реши да провери. За тая цел той се обади по телефона на ротмистъра у дома му. В слушалката се разнесоха успокояващите дълги сигнали. Никой не вдигаше. Беше вече след полунощ и в жилището на ротмистъра нямаше никого. Той вече искаше да сложи слушалката, когато чу сънлив и гневен глас:

— Ало?

— Бих искал да говоря с господин ротмистъра — изрече той с преправен глас.

— На телефона, по дяволите, не можахте ли да изберете по-подходящ час!

Колски, без да каже нито дума, постави слушалката и започна трескаво да мисли. Какво да направи? Как да реагира на несъмнената изневяра на Нина? Той наистина не разполагаше с безспорни доказателства, но неговото убеждение беше достатъчно. В първия момент искаше да й напише дълго саркастично писмо, оскърбително и обидно. Идваха му наум най-отровни епитети, язвителни сравнения, иронични алюзии. Едно такова писмо щеше да бъде великолепно отмъщение.

Дали обаче жена като Нина, страхливка, която подло мамеше любовника си, с когото всъщност можеше честно и просто да скъса, заслужаваше такова отмъщение? Защото той вече не можеше да има каквито и да било илюзии относно нейните морални качества. Всичко изглеждаше ясно. Нина му беше определила ролята на временен заместник на ротмистър Корсак по време на неговото отсъствие. Да. Достатъчно е кратко студено писмо. Без никакви обяснения, без каквито и да било обиди, издържано в официален безразличен тон и така да скъса с нея безвъзвратно.

Седна и написа:

„Уважаема госпожо!

Във връзка с това, което стана, смятам за свой дълг да ви информирам, че всичко между нас окончателно е свършено.

Я. К.“

Прочете писмото и се убеди, че то няма да послужи за нищо. Скъса го на дребни късчета и написа второ:

„Госпожо!

Винаги съм си давал сметка, че Вие смятате за временно забавление онова, което ни свързва. Вчера Вие сметнахте за уместно да приключите това забавление. Бързам да Ви пиша, че напълно приемам Вашето решение. Сбогом.

Я. К.“

Да, така беше по-добре. В текста имаше малко фантазия, малко свобода и даваше да се разбере, че той никак не държи на нея.

И наистина не държеше. И въпреки всичко се измъчваше и самоизяждаше цяла нощ. Дойде му наум, че ето, за втори път в живота си беше отхвърлен. Не го искаше Луця, за която желаеше да се ожени и която обичаше и смяташе за своя първа и единствена любов. Сега го изоставя Нина заради друг мъж. След тези две преживявания не беше трудно човек да изгуби своята самоувереност. Не беше трудно да се стигне до убеждението, че като мъж заслужава да играе ролята единствено на случаен любовник. „Любовник — мислеше си той, — изпълняващ длъжността любовник — и.д. любовник, по време на отпуск.“

Неговата амбиция беше болезнено смазана.

„И защо — мислеше, застанал пред огледалото. — Та нали аз съм млад, силен, хубав. Наистина не се отличавам с някаква изключителна красота, но винаги съм минавал за хубав. Не спадам към шмекерите. Заемам важна длъжност, добре печеля и имам осигурено бъдеще. Никой не може да отрече, че съм образован и интелигентен. Тогава защо?…“

Загубата на Нина го засегна не само от гледна точка на амбициите. Все пак той беше свикнал с нея и много добре знаеше, че известно време ще му липсва. Не така, разбира се, както чувствуваше отсъствието на Луця, но все пак…

На следната сутрин изпрати по портиера писмото и отиде в болницата. Денят беше изключително тежък. Докараха няколко нови пациенти, които трябваше веднага да бъдат оперирани по спешност. Двете операционни бяха заети от осем часа сутринта до два часа следобед без прекъсване. Колски направи част от по-леките операции и асистира на Ранцевич на няколко сложни операции. Когато най-после слезе в кабинета си, намери върху бюрото си лист, на който беше отбелязано, че госпожа Добранецка се е обаждала три пъти по телефона. Той смачка късчето хартия и го хвърли в кошчето. Донесоха му обяда. Изяде го с апетит и се изпъна на канапето с цигара в уста. Часовникът удари три часа. Имаше още половин час почивка. Някой почука на вратата.

— Моля — неохотно се обади Колски.

В стаята влезе Нина.

Той скочи в канапето и посегна за сакото си, което беше метнато на облегалката на стола. Нина беше прелестна. Смело го гледаше в очите. Лицето й беше спокойно като на статуя. Бавно отвори чантата си, извади от нея писмото на Колски и попита почти високомерно:

— Какво означава това?

Той погледна писмото, сякаш го виждаше за пръв път в живота си. В ръцете на Нина то имаше вид на нещо гнусно, отвратително, мръсно, нещо, което се взима в ръка само за да бъде веднага изхвърлено. Сви вежди и отвърна глава.

— Аз исках да попитам какво означава това неразбираемо за мен писмо.

Колски я погледна с омраза, разбра: тази жена иска да използува факта, че той не притежава никакви доказателства за нейната изневяра.

Каза сухо:

— Смятам, че няма за какво да дискутираме, госпожо.

Тя сви рамене.

— Не смятам да дискутирам и не съм дошла за това. Искам, изисквам обяснения.

Колски мълчеше.

— Предполагам, че имаш право. За да ми изпратиш такова писмо, ти сигурно си имал някакъв повод.

— Разбира се, че съм имал.

— Мога ли да знам нещо по този въпрос?

Той прехапа устни.

— Ти много по-добре от мен знаеш. В случая няма да помогнат никакви комедии. Моето решение е окончателно.

Тя го измери със студен поглед и запита с известна ирония:

— А откъде знаеш, че искам да ти повлияя да промениш решението си? Откъде си толкова сигурен?

Колски се смути.

— Тогава толкова по-добре. Толкова по-добре и за двамата — измънка той.

— Може би, скъпи мой. Все пак ти разбираш, че твоето писмо ме оскърби и че аз просто изисквам от теб удовлетворение под формата на обяснение, което не можеш да ми откажеш.

— Аз съм на твое разположение — отговори Колски, без да я гледа.

Подаде й стол и каза:

— Ти ми изневеряваш. Няма никакво съмнение, вчера се убедих в това.

— Няма никакво съмнение? — Тя вдигна вежди. — Е, да видим, моля!…

— Да — избухна той. — Изневеряваш ми. Когато се обадих по телефона, за да разбера защо закъсняваш за срещата, прислужницата ми каза, че си си у дома.

— Така ли каза?

— Каза нещо, което означаваше същото. Каза, че веднага ще те извика на телефона, а се върна и заяви, че си заминала. Ако наистина беше заминала, тя не можеше да не знае това. Беше си вкъщи и не беше сама.

— Разбира се — призна спокойно Нина. — А пък бях и толкова наивна, че не предупредих прислугата за моето отсъствие, ако ти се обадиш.

Той се засмя иронично.

— О, не. Съвсем не си толкова наивна. Само че не си се надявала, че ще се обадя по телефона. Защото си била сигурна, че навреме ще получа писмото ти. За съжаление и най-ловко обмислените машинации понякога могат да не оправдаят очакванията ни. Някакво дребно препятствие, например немарливостта на куриера, и всичко излиза наяве.

В чертите на лицето й нямаше и следа от тревога. Тя запита спокойно:

— И какво е излязло наяве?

Нежелание се изписа на лицето му.

— За какво да повдигаме тези неприятни въпроси? Не искам да се намесвам в твоите любовни истории. Днес вече смятам, че нямам право. Тогава защо?

— И какво е излязло наяве? — повтори натъртено тя.

Той вдигна глава и без да я гледа, каза с напълно безразличен тон.

— Щом като искаш непременно… Излезе наяве, че си любовница на ротмистър Корсак. Защото той вчера е бил у вас.

Казваше това не само убедено, но и с някакво ожесточение. Най-неочаквано Нина избухна в продължителен и весел смях.

— Ах и ти, Ян, Ян… Твоята ревност би трябвало да ме ласкае. За съжаление в тоя случай тя е напълно неоснователна. Предполагам, че Корсак няма да има нищо против ролята, която му приписваш, ако не за друго, то поне за това да е във Варшава, вместо да се мъчи на маневрите край Станиславов.

Колски поклати глава.

— За съжаление твоят смях не ме убеждава. И то по простата причина, че господин Корсак не се мъчи на маневрите, а най-спокойно си живее във Варшава. Вчера следобед е бил при теб, а вечерта беше в собственото си жилище, защото аз проверих по телефона.

На лицето на Нина се изписа искрено учудване.

— Това е невъзможно. Едва онзи ден получих от него картичка, в която пише, че ще се върне най-рано след месец. Това е някакво недоразумение.

— И дума не може да става за каквото и да било недоразумение — ядоса се той. — Няма нужда да крия каквото и да било от теб. И така, в полунощ позвъних в неговото жилище и попитах може ли да говоря с ротмистъра. Чух отговор, и то гневен отговор, че ротмистърът е на телефона и се чуди, че през нощта му пречат да спи.

Нина се усмихна.

— Ти си търсил ротмистъра? А каза ли името на ротмистъра?

— А защо трябва да го казвам? Не смятам, че в едно и също жилище ще има цял ескадрон ротмистри.

Известно време тя го гледа със снизходителен израз на лицето. Накрая процеди:

— Ескадрон сигурно не. Но още един би могло да има. Например ротмистър Супински, който, когато колегата му отсъствува, се настанява в неговото жилище.

Колски леко се смути, но веднага каза:

— Това е нещо, което много лесно може да се провери.

— Разбира се — призна Нина. — Пред тебе има телефон, а до него е телефонният указател. Обади се и попитай.

Колски се замисли и отговори:

— Понеже мислиш, че няма да го направя, ще го направя веднага.

Той намери номера на Корсак и се обади. Чу някакъв непознат и просташки мъжки глас, сигурно на ординареца.

— Може ли да говоря с господин ротмистър Корсак?

— Господин ротмистърът е на маневри — отговори ординарецът.

— А господин ротмистърът Супински?

— Господин ротмистърът ще се върне чак в четири — гласеше отговорът.

Колски измърмори „благодаря“ и остави слушалката.

Нина пушеше цигара. Той, разбира се, се намираше в много глупаво положение. В подкрепа на своите подозрения имаше два аргумента и ето — единият му се изплъзна. Оставаше вторият. Всъщност и той според него беше достатъчно свидетелство за неверността на Нина. Ако тя действително не беше в интимни отношения с ротмистър Корсак, трябваше да има някой друг. Сигурно имаше. Главата си залагаше за това.

— Можете ли да натиснете звънеца? — обади се Нина.

Той мълчаливо изпълни желанието и. На вратата застана санитарят.

— Моля, извикайте тук шофьора ми — каза тя кратко.

Когато шофьорът влезе в стаята, Нина го попита:

— Павловски, спомняте ли си къде може да съм си оставила вчера лисицата?

— Не е останала в колата, госпожо Добранецка. Сигурен съм. След като се върнахме, в гаража разтребих колата и щях да я намеря. А вчера, госпожо, вие бяхте само на фризьор и в Константин…

— Именно — прекъсна го тя. — Струва ми се, че съм оставила лисицата си в Константин. Павловски, моля ви, идете там и я вземете. Аз ще се върна пеша вкъщи.

— Слушам, госпожо Добранецка — служебно отговори шофьорът и излезе.

В стаята се възцари мълчание. Нина бавно допушваше цигарата си. После внимателно я угаси в пепелника, стана, полуусмихнато кимна на Колски и без да каже нито дума, се отправи към вратата.

Спря се и го погледна с безразличие.

— Нина! — извика Колски.

— Какво желаете, моля?

Чувствуваше се виновен, засрамен, компрометиран, смешен. Беше убеден, че му е изневерила. Но от гледна точка на разума подобна увереност не е нищо друго, освен най-обикновена истерия. Сянката от фалшиви улики, защото това беше само сянка, той беше счел за достатъчно доказателство за нейната вина. Беше създал във въображението си концепция, която нямаше никакви реални основания. Просто всичко си беше изсмукал от пръстите. Беше обидил тази жена, която, той бе принуден вътрешно да признае, беше се принизила, за да му се отдаде. Беше слязла по-ниско, тъй като както нейната среда, така и нейната красота и култура, й даваха неограничени възможности да си избере любовник. Би трябвало да му удари плесница за неговите подозрения, да го игнорира и да не му отговаря. Тя му оказа голяма милост с факта, че беше пожелала да се оправдае. И беше го направила толкова аристократично, така изискано и толкова болезнено, че това му подействува по-силно от плесница. Той беше се държал като грубиян, като някакъв ревнив сополанко.

— Нина — започна. — Дължа ти извинение. Аз действително постъпих прибързано и несправедливо те обидих. Можеш ли да ми простиш?

Тя се усмихна иронично.

— О, не ми се извинявай преждевременно. Може по-късно да съжаляваш. Провери най-напред дали не съм те излъгала. Проведи следствие. Разпитай слугите. Може да съм подкупила шофьора и оня там ординарец. Наеми детектив.

— Не издевателствувай над мен — каза покорно той.

Очите на Нина искряха.

— Разбира се, наеми детектив. Към такова жалко влечуго като мен трябва да се прилагат полицейски методи. Нали аз съм ти любовница не защото те обичам, а само защото за мен това е благодеяние и чест. Къде можех да мечтая за такова щастие аз? Всеки ден на колене трябва да благодаря на съдбата за това. Та кой друг би ме искал?!

Той взе ръката й и каза умолително:

— Не се подигравай с мен, Нина.

— Не се подигравам. Подигравам се по-скоро на себе си. Защото не е ли смешно, че аз държа на твоите чувства тогава, когато, ти пренебрегваш моите? И наистина, Янек, най-много ме заболя за това, че ме смяташ за страхливка и малодушна. Я си помисли. Кое може да ми попречи да дойда при теб и да ти кажа открито: „Ти ми омръзна, обикнах друг!“

— Да, да, Нина — призна той, целувайки ръцете й. — Прости ми. Прости ми. Аз бях глупак. Ще можеш ли да ми простиш?

В очите й се появи тъга.

— Няма да мога да не ти простя — каза тя тихо. — Само че не знам кога ще мога да те видя. Сам разбираш.

— Разбирам — призна той.

— Трябва да свикна, да се примиря с това. Не ми се обаждай по телефона и не ми пиши, докато сама не ти се обадя…

Тя леко докосна с устни бузите му и излезе.

Първия ден Колски не можа да откъсне мислите си от тая неприятна история, причина за която беше той поради своята глупава ревност и прекалено въображение. На следния ден настроението му се подобри. Беше доволен, че всичко свърши добре. На третия ден сутринта, пресичайки площад „Наполеон“, точно пред пощата срещна ротмистър Корсак.

Колски се вкамени на мястото си така, сякаш изведнъж получи силен удар по главата. И ротмистърът се спря. Беше в цивилни дрехи. Носеше спортен сив костюм и спортна шапка, с преметнат през ръката шлифер. Държеше неголяма пътна чанта. Сърдечно протегна ръка на Колски.

— Здравейте, докторе. Какво ново във Варшава? Ама че горещина.

— Вие, господин ротмистър, не сте ли на маневри? — успя да каже Колски.

Корсак предупредително сложи пръст на устните си.

— Шшт. Това е голяма тайна! Откъснах се за малко и — във Варшава.

Колски вече се беше овладял и се усмихна почти непринудено.

— Разбира се, cherchez la femme[70]? — подхвърли въпросително той.

— Вие сте прекалено досетлив, докторе. — Ротмистърът присви очи. — Е, хайде, довиждане. Във вагона имаше толкова прах, че се чувствувам като каращисано куче, оваляно в пясък. Трябва да се изкъпя.

— Направо от гарата ли? — полюбопитствува недоверчиво Колски.

— Да — потвърди Корсак. — Довиждане.

Той сложи небрежно ръка на козирката на спортната си шапка и изчезна в тълпата. След като помисли малко, Колски взе такси и каза да го закарат на гарата. Прегледа разписанието. Наистина ротмистърът можеше да казва истината. Преди петнадесет минути беше пристигнал влак от Лвов. Сега той вече нищо не разбираше.

Вечерта имаше голямо желание да се обади на Нина. Вместо това обаче позвъни в жилището на Корсак, за да провери дали си е вкъщи. Разбира, се, ако не беше у дома си, сигурно беше у Нина. Колко голямо беше учудването на Колски, когато чу от ординареца:

— Господин ротмистър Корсак не е във Варшава. Той е на маневри. Ще се върне след един месец.

Беше едно от двете. Или беше отседнал в хотел, или, тъй като криеше, че е във Варшава, беше забранил на ординареца си да издава това. Така или инак нещата трябваше да се изяснят. Не можеше повече да живее в несигурност. Бързо се преоблече и излезе от къщи. След пет минути вече беше на „Фраскати“ Позвъни.

Вратата отвори един лакей.

— Тук ли е госпожа Добранецка? — запита Колски.

— Не, няма я, господин докторе. Но скоро ще се върне. Може би ще я почакате. Тук вече чака господин Хау.

— Кой е той? — учуди се Колски, който никога не беше чувал това име.

— Мистър Хау. Англичанинът.

Действително в салона седеше много хубав, много блед младеж с преситено лице, с монокъл на лявото око. Като видя Колски, той стана, бавно поправи монокъла си, още по-бавно протегна ръка и изрече името си. Въобще целият беше au ralenti[71].

„Що за маймуна“ — помисли си Колски и констатира, че младежът е в смокинг.

— Днес времето е много горещо — каза му той учтиво.

Мистър Хау отговори, като изкриви единия ъгъл на устата си — нещо, което дори напомняше усмивка.

— I do not understand. I’m sorry…[72]

Оказа се, че той не разбира нито дума на полски, нито на френски. Понеже и двамата знаеха немски много слабо, разговорът, който водиха в продължение на половин час, не можеше да се сметне нито за оживен, нито за интересен, като се има предвид и това, че просто нямаха какво да си кажат. Във всеки случай Колски разбра, че англичанинът е от един месец във Варшава и че завръщането му в родината зависи от някаква работа, заради която беше дошъл. Разбра също, че във Варшава мистър Хау не познава почти никого, освен госпожа Добранецка, с която бе имал честта да се запознае на френската Ривиера. И двамата изпитаха истинско облекчение, когато звънецът извести завръщането на домакинята.

Нина нито се изненада, нито се учуди на присъствието на Колски. Тя беше в такова отлично настроение, в каквото Колски не беше я виждал отдавна. При това изглеждаше най-малко с пет години по-млада. След като поздрави набързо и подхвърли няколко изречения на английски към преситения младеж, тя между другото се обърна към Колски.

— Надявам се, че добре сте се забавлявали, господа.

— Аз не знам английски — измърмори Колски.

— Ах, колко жалко. Моля да ме извините. Трябва да се преоблека.

С мила усмивка тя отправи още едно изречение на английски към мистър Джими и изчезна някъде из къщата, а господата сериозно споделиха, че тя е красива и очарователна.

Четвърт час по-късно Нина се появи в прекрасен вечерен тоалет и в същото време отвориха вратата към трапезарията. На масата имаше прибори за четирима души. Когато седнаха, Нина небрежно каза на полски:

— Твоите подозрения, о, чудо на чудесата, се реализират.

Да не би да си ясновидец? Тъкмо днес пристигна ротмистър Корсак. Обади се по телефона и аз го поканих на вечеря. Обадих се и на теб, въпреки че не предполагах, че ще искаш да играеш ролята на телохранител. Тъй като не те намерих, помолих мистър Хау да ми помогне.

Като каза това, Нина поднесе салатиерата на англичанина и заговори на английски. Колски не можа да превъзмогне впечатлението, че тази жена дума по дума повтаря на бледия глупак същото, като се възползуваше безочливо от положението, че те двамата не можеха да разговарят помежду си.

Дори и да беше така, госпожа Добранецка не можа дълго да се радва на своята игра, тъй като се появи Корсак, който отлично знаеше както английски, така и полски. Подозренията на Колски, че той живее в хотел, като че ли се потвърдиха, защото Корсак дойде облечен със същия спортен костюм, който носеше сутринта на площад „Наполеон“ Извини се за външния си вид и започна да се храни с вълчи апетит, като Нина и той взаимно се обстрелваха с духовитости. Той, изглежда, беше в отлично настроение, но след известно време Колски все пак забеляза, че ротмистърът поглежда към англичанина с явна антипатия. Рядко се обръщаше към него, на въпросите му отговаряше кратко, банално, без желание и това бе изписано върху лицето му. В един момент, когато мистър Хау разговаряше с Нина, ротмистърът измърмори на седналия до него Колски:

— Откъде се взеха тук тия английски живи мощи?

Колски леко сви рамене.

— Нямам понятие. За пръв път го виждам.

Винаги бдителната Нина все пак чу и обясни:

— Мистър Хау е в Полша като турист. Той е много мил младеж, въпреки че малко маниерничи.

Корсак леко сви вежди.

— Да, с много маниерност той непочтително се занася с вас.

— Ах, що за израз, господин ротмистър.

И добави на английски:

— Господин ротмистърът смята, че сте много безцеремонен, когато ме ухажвате.

— Вярно е — призна англичанинът, — безцеремонността е моята маска. Ако моето ухажване стигнеше степента на обожанието, каквото изпитвам към вас, щях да стана смешен за околните поради прекаленото си увлечение и преклонение.

Колски нищо не разбра. Той впрочем не допускаше, че в думите на англичанина се съдържа някакво обяснение, но начинът, по който младежът гледаше Нина, можеше да събуди сериозни опасения. Човек има право да гледа една жена така само когато с нея го свързват много тесни и много интимни връзки.

Кафето поднесоха в салона. Тук вече ротмистърът съвсем не прикриваше антипатията си към англичанина. Дори с Нина се държеше студено и с арогантна учтивост. Разговаряше само с Колски, разговаряше много сърдечно и с тази сърдечност сякаш искаше да подчертае разликата, която прави между него и останалата част от компанията. Колски беше приятно изненадан и все по-доброжелателно поглеждаше към мистър Хау.

Към единадесет Корсак стана с явното намерение да се сбогува с домакинята. От неговата вирната глава и от цялата му осанка лъхаше оскърбено достойнство.

— Останете — с необикновено топъл и мек тон му каза Нина. — Нали влакът ви заминава едва в дванадесет и половина.

— Много ви благодаря, но бих искал, да се видя още с някого. Имам да уреждам някои неща.

— Моля ви, останете, моля ви — повтори натъртено тя и така погледна Корсак, че кръв нахлу в главата на Колски, а младият англичанин демонстративно взе някакво списание от малката масичка до него и започна да го прелиства.

След дълго мълчание ротмистърът каза:

— Щом като вие желаете това…

Поддаде се. Седна и като се преструваше, че е в добро настроение, добави:

— Но искам да бъда възнаграден с чашка кафе.

— Ще я получите веднага — каза тя и стана, за да му напълни чашата.

У Колски всичко кипеше. Ако не скочи веднага, то беше само защото се страхуваше да не стане смешен. Сега обаче той успя да набележи всичко, целия сценарий на своето оттегляне. И така: ще си погледне часовника, ще каже: „Завиждам ви, господа, че вашите задължения не ви принуждават да напуснете тази толкова приятна компания, аз за съжаление трябва да отида в болницата. Какво да се прави — лекарска съдба“, после ще стане и ще се сбогува.

Успя да изпълни само първата точка от своята програма, защото когато извади часовника си, Нина се обърна към него с очарователна усмивка.

— Ах, драги докторе. Аз съвсем забравих. Съпругът ми изпрати днес някакви книжа във връзка с болницата и моли да ви ги предам. Струва ми се, че те са в кабинета върху бюрото. В син плик. Ще ги намерите ли?

Откъснат от своята програма, Колски се окашля и стана.

— Предполагам, че ще ги намеря.

Когато той изчезна зад вратата на салона, която водеше към кабинета, госпожа Добранецка се извини на господата на английски:

— Не съм съвсем сигурна, че ще ги намери. Струва ми се, че ги прибрах в някакво чекмедже. Моля да ме извините. Един момент.

Бързо прекоси салона. В кабинета завари Колски, който напразно търсеше по бюрото синия плик.

Тя измъчено и умолително протегна към него ръце.

— Не си отивай. Не ме оставяй сама е тях. Те и двамата са влюбени в мен и са способни да направят скандал.

Той я погледна сурово:

— Те в тебе, ти в тях, макар че наистина, признавам си, вече ми е трудно да кажа в кого си влюбена.

— Не знаеш в кого? — попита тя, премрежвайки очи.

Преди той да успее да се дръпне, Нина го прегърна през шията и го обсипа с целувки.

— Ето в кого… Ето в кого… Ето в кого… — повтаряше Нина е палещ шепот. — Исках да те накажа за твоето отвратително подозрение и да не ти се обаждам цяла седмица. Но аз съм само една слаба жена. Днес вече ти се обадих по телефона. А утре… утре ще дойда при теб по същото време… А сега, моля те, иди и се заеми някак си с тях. Та нали не мога да допусна в дома ми, в дома на моя мъж да стане скандал. Това ще ме компрометира. Сам разбираш. Аз имам право да те помоля за помощ. Помни, ти си единственият човек, когото мога да моля за помощ. Няма да ми откажеш, нали? Върви, върви при тях…

Когато той се поколеба, тя добави:

— Трябва да си оправя устата и косата след тия целувки. Е, и малко да се поразхладя. Сигурно съм се изчервила.

Колски, преминавайки през осветения салон, си мислеше: „Или е дявол на лукавството и разврата, или някакво изключително стечение на обстоятелствата е винаги против нея.“

Въпреки очакванията си, в салона той завари двамата господа да разговарят бавно и спокойно. Явно лустрото на добрите обноски в обществото беше надмогнало взаимната им антипатия.

„Само ако знаеха — мислеше си Колски, — че това, за което се борят помежду си, ми принадлежи…“

Не беше довършил мисълта си, когато Нина се върна. Завърза се доста оживен разговор на английски, в който Колски, разбира се, не взимаше участие.

По едно време Нина погледна часовника си и каза:

— Е, сега вече не ви задържам, господа. Мистър Хау е дошъл с колата си, той ще бъде така любезен да ви закара.

— Съжалявам, но не мога да се възползувам от неговата любезност — усмихнато каза ротмистърът. — Предпочитам да походя. Имам повече от половин час на разположение, а нощта е толкова красива.

Сбогуваха се с Нина и всички едновременно излязоха. Колата на англичанина наистина беше пред къщата и той набързо се сбогува. Корсак и Колски излязоха на улица „Вейска“ и през площада „Трите кръста“ се отправиха към „Брацка“ Вървяха мълчаливо. Изведнъж ротмистърът се спря и като хвана Колски за ръката, каза със стиснати зъби:

— Ако не трябваше утре да се явя в полка, ако не бях дал честна дума на моя началник, че ще се явя, вярвайте ми, така щях да разбия с камшика мутрата на това жиголо, на това перверзно нищожество!

Той пусна ръката на Колски и те отново направиха петнадесетина крачки.

— Вие… вие смятате ли, господин ротмистър, че мистър Хау е любовник на госпожа Добранецка?

Ротмистърът се разсмя.

— Ама че сте параден! Дали мисля! Но това е очевидно! Тя му е любовница и при това се страхува от него!

— Откъде заключавате, че се страхува? — сломено попита Колски.

— Как така откъде? Та това е съвсем ясно. Трябваше да вечеряме двамата сами. В това време долази този подмокрен простак и тя не се осмели да го изпъди. Защо? Защото се бои от него. Или пък, защото се бои да не го загуби. Такива космополитни преситени типчета умеят да правят много неща, драги господине. След малко той добави:

— Свини!

Улиците бяха почти пусти. Част от лампите бяха угасени. След този горещ ден хладният повей беше много приятен. Колски обаче почти не забеляза това.

— Естествено — обади се отново ротмистърът. — И вас сигурно ви е поканила в последния момент, за да спасява положението пред мен.

— Пред вас? — забеляза Колски. — Излиза, че тя е и ваша любовница.

Ротмистърът го погледна, като че ли Колски беше луд.

— Ах, но какво има пак — съвсем неохотно каза той. — Влюбен съм в нея несподелено. — Накрая той прихна някак странно и млъкна.

Наближаваха вече „Маршалковска“, когато ротмистърът се спря, заби показалец в лявото рамо на Колски и каза:

— Замисляли ли сте се някога над следната странна психологическа задача? Да кажем, имате любов е омъжена жена. Имате любов и край. Обикновено нещо. Вие отлично знаете, че по-рядко или по-често тя трябва да дарява мъжа си със своето благоволение. Срещате се, дявол да го вземе, с този мъж всеки ден и в края на краищата дори го обичате. Но колко различно изглежда всичко, когато същата тази омъжена жена има вземане-даване не само със съпруга си, но и още с някой друг! Тогава червата ви се преобръщат! Тогава сте готов да разкъсате тоя любовник на парчета! Какво е това, по дяволите? Откъде идва тая разлика?

Колски поклати глава.

— Не знам. Не разбирам от тия работи.

— Именно. Философите пишат там за разни неща, за някакви си там, господине, критики на чистия разум и на други финтифлюшки, които никога никому няма да бъдат полезни, вместо да се заемат с житейските проблеми. Ето това е. Не се бойте. След четири седмици ще свършат маневрите и не пожелавам на тоя вонящ пор да го сваря във Варшава. А вие сте екстра човек! Честна дума. Като се върна във Варшава, трябва по-често да се срещаме. Играете ли бридж?

— Много слабо.

— Е, ще се понаучите. А сега довиждане, че ще изпусна влака. Привет!

Колски тръгна към къщи. Имаше усещането като че ли се е топил в блато. Но, чудо на чудесата, тежестта на неговите обвинения не беше насочена против Нина. Струваше му се, че тя е толкова дребно и плитко същество, че не беше възможно от нея да бъде търсена отговорност за постъпките й, както от всички нормални хора. Нито да бъде търсена отговорност, нито да бъде наказана. Нейното наказание би било също такава безсмислица, както например да малтретираш куче или котка, защото са изяли парче месо, което не сме опазили.

„Зверче. Хитро, ловко зверче с примитивни инстинкти.“

Преди всичко той чувствуваше умора, някаква огромна морална умора, граничеща с апатия. И отвращение към себе си. Как можа да изпадне в такава ситуация! Той беше вярвал в тази жена. Но вината беше негова, защото беше искал да вярва. Вината си беше само негова. Абсолютно никак не й се сърдеше, само че сам себе си не можеше да понася. В това се състоеше и най-болезненият извод за в бъдеще: никога да не се сближаваме с жени, чиято етика, макар и за миг, можем да поставим под въпрос!

Същата нощ той написа на Луця:

„Струва ми се, че човек може да мине през блато и да излезе от него още по-чист, още по-добър, отколкото е бил преди това. Споделяте ли моето мнение?… Чак сега разбирам притчата за блудния син, а също и защо винаги много по-дълбоко е въздействувала на подсъзнанието ми светостта на Мария-Магдалена, отколкото на света Тереза. Колко голяма нужда имам да си отдъхна и физически, и психически. Колко много ми липсват разговорите с вас. Опитвам се да ги заместя, като ви пиша или като чета вашите скъпи за мен хубави писма, пред мен е вашата фотография, от която ме гледат същите познати очи, най-красивите очи на света…“

И действително, написването на това писмо уталожи нервите му и когато заспиваше, той беше вече напълно спокоен. Всичко, което беше преживял през този ден и през последните месеци, му се струваше толкова неизмеримо далече — толкова безинтересна история, разказана, и то много отдавна, от някой индиферентен. Сега се чувствуваше на сто мили от всичко преживяно.

Той толкова решително бе зачеркнал у себе Нина и свързаните с нея проблеми, че не му дойде наум да й го съобщи. Затова в пет часа, като чу звънеца в антрето, в първия момент не се и сети, че може да е Нина. Когато я видя, не можа да сдържи учудването си, което тя взе за нещо друго и се престори, че нищо не забелязва. Уморено му протегна ръка.

— Ах, страшно ти благодаря за вчера. Не можеш да си представиш колко мъчително беше за мен. И до този момент не мога да се отърся от ужасиите впечатления.

Тя влезе в стаята и безсилно се отпусна на канапето. В бялата копринена рокля без ръкави, с малко деколте приличаше на момиче — наивно, капризно и свежо. Почти не беше гримирана или пък се беше гримирала толкова умело, че нейният загар, сините сенки под очите и, веждите, клепките и устните сякаш имаха своя естествен цвят.

Колски гледаше недоверчиво нейната външност. Тя просто не се свързваше в неговото съзнание с всичко, което знаеше за нея от вчера.

— Мили, можеш ли да ми дадеш една цигара? — каза тя, забелязала нещо необикновено в неговото държание. Искаше да спечели време, за да се ориентира в настроението на Колски и да избере най-подходящата тактика. Той обаче мълчаливо й подаде кутията с цигари и кибрита и сядайки срещу нея, не каза нито дума.

— Кажи ми, Ян, как свърши всичко вчера. Надявам се, че не се е стигнало до някакъв скандал между ония двамата побъркани.

— Не, не се стигна.

— Това е само благодарение на тебе. Не можеш да си представиш колко съм ти благодарна. Човек винаги може да разчита, на твоето чувство за мярка и такт. Ти си истински мъж.

Отново се възцари тишина и Колски се обади спокойно:

— Слушай, Ниша. Искам да поговоря сериозно и искрено с теб.

— Станало ли е нещо? — направи изненадана физиономия тя.

Той поклати отрицателно глава.

— Не сега. Винаги е ставало. Само че аз не съм го виждал. Изведнъж прогледнах.

Върху лицето й се изписа страдание.

— Ох, Ян. Чувствувам, че искаш да ми кажеш пешо неприятно — каза умолително тя.

— Изведнъж прогледнах — продължаваше Колски. — Разбрах те. Няма да те отегчавам с никакви проповеди, нито е уроци по морал. Първо, защото нямам призвание за това и, второ, защото ще бъдат безрезултатни. Ти си зрял човек, познаваш живота, отлично знаеш какво искаш, постъпваш, както ти диктува твоят вкус. Имаш си своя програма за живота.

Тя стана и се приближи до него така, сякаш имаше намерение да му седне на коленете, но Колски каза, като наблегна:

— Моля те. Изслушай ме до края.

— Не… не можем ли да отложим това за… после?

Той леко се усмихна.

— Не, Нина. Аз също съм зрял човек и аз съм си начертал начин на поведение, имам собствени възгледи, собствен начин на живот. С една дума, аз съм индивидуалност. Признавам си, че не мога да разбера кое те е накарало да се занимаваш с моята особа. Може би аз за нито една жена не съм интересен обект. У мен обаче ти в никакъв случай няма да намериш онези достойнства или по-точно — аз не притежавам достойнствата, които ти търсиш у мъжете.

— Ти искаш да скъсаш с мен? — попита го тя.

— Не да скъсам. Защо употребяваш такива думи? Просто да се разделим. Нас за кратко ни свърза неразбираемият каприз на съдбата или по-скоро твоят каприз, но тази връзка още от началото беше един абсурд. Не те упреквам, че си имала и други любовници, освен мен. Това е въпрос на твоята съвест. Няма да те осъждам, защото аз самият съм виновен. Ще бъде смешно, ако аз, крадейки от мъжа ти зад гърба му твоите чувства и нежност, които дължиш нему, те осъждам от амвона само защото искам да запазя за себе си монопола в тази кражба. Предлагам честно и разумно: да се разделим. Да се разделим не като двойка добри приятели, а като хора, които са се излъгали и без да съжаляват един за друг, тръгват в противоположни посоки.

— Нямам намерение да се защитавам — каза Нина, — нито да се оправдавам. Искам само да ти обърна внимание на едно. На нещо, което сам не забелязваш. Струва ти се, че постъпваш благородно, а не взимаш предвид онова, което аз чувствувам, което преживявам. Казваш: да се разделим. Защото нищо не ти струва. А не ти ли идва наум, че за мен това може да е драма? Той вдигна високо вежди.

— Драма? По-скоро фарс? Един от многото.

Тя се престори, че не го чу и продължаваше да говори:

— Струва ти се, че като не ми даваш съвети за морала и не ме осъждаш, постъпваш лоялно с мен. А не виждаш, че ме оскърбяваш много болезнено. Ако пазеше поне капчица чувство, нямаше да кажеш: да се разделим, защото си друга, не такава, каквато аз искам. Щеше да кажеш; стани друга, промени се, защото искам да те имам такава, каквато те обичам. Смятам, че постъпваш лошо. Ще ти помогна. Ще намериш в мен морална подкрепа. Ще се опреш на приятелска ръка.

Той поклати глава.

— Не, Нина. Това са празни думи. Аз искам да се разделя с теб не защото научих за твоите любовници, а защото, осъзнах колко отвратителна е ролята любовник на чужда жена. Не е възможно да се прокара граница между онова, което ти наричаш любов, а твоят мъж ще нарече подлост.

Нина се засмя иронично.

— Скъпи мой, на много ниска цена искаш да получиш етичното си превъзходство над мен.

Досега той се стараеше някак да избегне всичко, което можеше да я обиди. Сега обаче каза:

— Ами защото не заслужава по-висока цена.

— Ти си много учтив.

И двамата млъкнаха. Нина мълчаливо пушеше. Колски въртеше ключовете, които държеше в ръка.

— Не постъпваш като мъж — обади се тя най-после.

Той сви рамене.

— А как би постъпил един мъж?

— Щеше да ми заповяда да скъсам с другите.

Той поклати отрицателно глава.

— Ти съвсем не ме разбираш.

— Но искам да те разбера.

— И така, преди всичко аз не вярвам, че ти си способна да промениш твоя досегашен начин на живот. Начинът на живот не е случайност. Той просто е следствие на натурата на даден човек. Но не става дума за това. Дори да бях сигурен, че ще изоставиш Корсак, англичанина и другите, които не познавам, пак не бих могъл да продължавам с теб. Ни най-малко не желая да те засегна. Да, разбира се, признавам, имаш много качества. Ти си интелигентна, елегантна и красива. Знам много добре, че като се разделя с теб, ти нищо не губиш! Защото ти не държиш на мен.

Тя го прекъсна:

— Остави ме аз да съдя за това.

— Тук може да влиза в играта само твоята наранена амбиция, наранена, тъй като инициативата за нашата раздяла излиза от мен. Ето защо искам да те успокоя. Не виждам основания за самодоволство. Не виждам никакво превъзходство. Напротив. Смятам, че играта изгубих аз, защото ти ще си останеш такава, каквато си била, каквато си, а пък аз съм принуден да ревизирам своето поведение. Ти няма за какво да се упрекваш, аз пък… Впрочем да не говорим за това.

Нина вдигна глава и запита:

— Искам да знам още само едно. Срещнал ли си друга жена?

В първия момент той не разбра за какво става дума:

— Не, не, Нина! О, божичко, колко далече сме един от друг!

Стана и започна бавно да си слага ръкавиците.

— Е, какво — каза с усмивка. — Не остава нищо друго, освен да се сбогувам.

Протегна ръка, която Колски мълчаливо целуна. Бавно вървеше към вратата. На вратата се обърна.

— В края на краищата вие сте добро момче.

Преди той да успее да отговори, Нина излезе.

От този ден те изобщо не се виждаха. Минаха три седмици. Една вечер тъкмо минаваше визитация на втория етаж, когато един санитар изтича към него.

— Господин докторе. Долу е госпожа Добранецка и иска да говори с вас.

Той веднага се сети, че трябва да е станало нещо необикновено. Когато обаче влезе в директорския кабинет и видя Нина, се изплаши. Беше бледа, под очите и имаше дълбоки сенки, ръцете й трепереха.

— Какво ви е? — запита искрено разтревожен той.

Гласът й трепереше, когато каза:

— Моят съпруг. Моят съпруг е много зле.

— Върна ли се господин професорът?

— Не. Получих писмо от Мариенбад. Доктор Хартман пише, че са констатирали рак в мозъка… Вече е въпрос само на месеци или дори на седмици… Ужасно, ужасно…

Сигурно не се преструваше. Отчаянието й беше искрено. За Колски това беше изненада. Нина все пак сигурно беше привързана към мъжа си. А може би дори го обичаше по свой начин. В очите й имаше сълзи.

Той се наведе над нея.

— Не губете надежда — каза с присъщия си професионален тон на лекар, който утешава. — Понякога такива диагнози са погрешни. Впрочем тумори от този тип могат да се оперират. Съмнявам се, че в Мариенбад е имало добри специалисти в тази област.

Тя изтри сълзите си.

— Дай боже. Йежи иска да се върне във Варшава, но и дума не може да става да се връща сам. По пътя той трябва да бъде с подходящ придружител. Ще… ще заминете ли с мен?

— Но, разбира се, госпожо.

— Доктор Хартман съветва да вземем Йежи колкото може по-бързо. Божичко, божичко! Точно това бързане ме плаши.

— Писмото на Хартман у вас ли е?

Тя поклати отрицателно глава.

— Бих искал да го прочета.

— В писмото няма никакви по-точни сведения, но мога да ви го изпратя.

Той се замисли и каза:

— Не виждам, защо трябва да отлагаме заминаването. Трябва само да се разбера с Ранцевич. Кога ще бъдете готова?

— Ах, всеки момент.

На следната сутрин Колски и Нина заминаха с бързия влак за Мариенбад.

Тринадесета глава

Няма по-хубав сезон от есента, от ранната есен в просторните беларуски земи. Нежен топъл вятър носи сребърните нишки на циганското лято по нивите, по стърнищата и угарите. Горите са притихнали, заслушани в златно пурпурната зрелост на своите листа. В градините ябълките и крушите, освободени от тежестта на плода, лениво протягат клони, преди да заспят зимен сън. В златната слама по харманите се събират и шумно цвърчат врабци. Из бледосиньото небе летят жерави в своя обичаен ред, белязан сякаш с черни щрихи върху синевата. По харманите бухалките ритмично, сякаш танцуват, бухат житото. От отлежалите на слънцето класове блика здраво зърно, та после веяно и чисто да се излее като сипкав ручей в издути чували.

Изобилието радва окото на стопанина. Радват се неговите плещи под тежестта на реколтата. Пъшкайки повече от навик, отколкото от усилие, слага чувалите в колата. Цяла планина. Малкото шкембесто конче има достатъчно сили да докара зърното до воденицата, крачка по крачка. А воденицата, това ненаситно чудовище, добродушно ръмжи и с огромните си зъби преживя и преживя младото зърно. Широката струя на водата пада върху колелото и като се пени и клокочи, изплува отдолу. Ден и нощ в отворената паст тече зърно, ден и нощ сред бели облаци, ухаещи на хляб, се изсипва потокът на брашното.

По неплодородните беларуски земи преджътвеното време е тежко. Разбира се, зависи от годината, но в ранна есен воденицата не знае почивка. Затъжили са се хората за хляб, за черен ухаен хляб, какъвто много от тях не са слагали в уста още от пролетта.

За да има добър ред, трябваше воденицата да не спира и в неделя. Но старият Прокоп Мелник си имаше свои принципи и никога не отстъпваше от тях, макар и да знаеше, че Гайер в Поддубна, а и Шимонюк в Раковишчизна работят и в неделя. Конкуренцията си е конкуренция, а празникът си е празник. Затова в неделя във воденицата на Прокоп Мелник зърното замлъкна. Той самият в празнична, тъмновишнева риза, препасана с дебел копринен шнур, отиде да поговори с Вилчур и седнаха с него на терасата на болницата. Всички от воденицата използваха тази почивка. Зоня и Олга ходеха в Бервинти или в градчето, Наталка се измъкваше крадешком към Нескупа, където я чакаше един неин връстник и обожател, Саша, Донка и Васил се разхождаха с лодка по езерото. Вкъщи оставаха само старата Агата и Виталис, който хъркаше под тополата. Йемьол както винаги прекарваше следобеда в кръчмата в Радолишки. Луця запълваше тези часове с лична работа. Пишеше писма на своите познати, кърпеше дрехите си, както и дрехите на Вилчур, разбира се, без той да знае.

В това време разговорът на терасата продължаваше. Вилчур питаше Прокоп за разни воденичарски работи, за цената на зърното, какво ново има из околността. Сам разказваше по-интересните случаи в болницата. Тя се развиваше добре. Както винаги по жътва хората се сещаха за своите болки и за това, че може да се отърват от тях, стига само да отидат при професора. От даренията, които те правеха, можеше да се посрещат болничните и личните разходи; кой знае какви спестявания нямаха, но и не мизерстваха.

След като изчерпаха тези теми, Прокоп започна надълго и нашироко да говори за своите планове за бъдещето. Най-много го занимаваше мисълта, че трябва да припише воденицата и земята на името на Васил.

— Аз вече не съм млад — казваше той — и макар че, слава богу, съм здрав, а и сили не ми липсват, винаги може внезапно да умра. За какво да оставям след себе си безредие? Докато съм жив, всички слушат мен, но като умра, кой знае дали между Васил, Олга и Зоня няма да станат някакви свади. Не дай си боже да се стигне и до това да се влачат по съдилищата и така да унищожат всичко, което с труд съм спечелил през живота си. Затова намислих да постъпя така: още докато съм жив, да припиша всичко на Васил. Честно момче е, няма да ощети нито сестра си, нито снаха си, а по този начин имотът ще остане в ръцете на един и няма да се разпилее.

— А кога смяташ да направиш това? — попита Вилчур.

— Ами ето, мисля си, след Поклонението на влъхвите ще вдигнем сватбата, после ще отида с тях до околийското и ще им припиша. Какво ме съветваш, да го правя или не?

— Направи го, разбира се — отговори Вилчур. — Я ми кажи ти, доволен ли си от бъдещата си снаха?

— А защо да не съм доволен?! Не момиче, а злато, благоразумна, работна, весела и най-важното, че вече е здрава. Няма да ги ражда хилави. Абе да си кажа правото, аз и затова я докарах от града. И дори се тревожех отначало, че Донка и Васил не ги тегли един към друг. Когато мъжът и жената живеят един край друг, то и влечение трябва да се яви. Е, и се появи.

Възцари се мълчание. Наоколо беше съвсем тихо, само откъм воденицата долиташе монотонният шум на водата и гласът на сойка, която беше кацнала на една от брезите до пътя.

— Е, а с тебе как ще стане? — обади се Прокоп.

— С мен? — опомни се потъналият в размисъл Вилчур.

— Че с кой друг? Ти недей да ми се сърдиш, че те заприказвам за такива работи. Ама гледам и гледам, а като гледам, се чудя.

— В какъв смисъл? Какво те кара да се чудиш?

— Ами ей на — живееш под един покрив с тая госпожица. Всеки вижда, че ви тегли един към друг. Ако не ставаше дума за теб, а за някой друг, хората вече щяха да започнат да злословят. Разбира се, опазил ни бог, никой нищо лошо не си мисли. Но веднъж ме питат: „Кога ще се жени за нея нашият професор?“ Аз им отговарям: „Господ знае. Защото откъде да знам аз?“ А те: „Попитай…“ А аз на тях: „Питайте сами. Какво, да не би да нямате език в устата си, а?“ Но ясно е, смелост нямат.

Вилчур сведе глава.

— И аз не знам… Самият аз не знам как да постъпя.

Той наистина не знаеше. Всъщност преди седмица вече почти напълно се беше решил да се жени за Луця, но точно тогава стана една незначителна случка, която го накара много да размишлява и макар че все още не беше зачеркнал плановете си за женитба, силно се беше разколебал. Ето какво беше се случило.

Той от дълго време лекуваше едно десетгодишно момче — син на грънчаря от Бервинти. По време на брането на ябълките беше паднало от едно дърво и беше получило доста сериозни вътрешни поражения. Беше най-младият пациент в болницата и беше под покровителството на всички. Дори Йемьол беше способен с часове да седи до леглото му и да му разказва чудни приказки. Донка носеше най-различни лакомства, Луця уши хубави дрехи, а Вилчур се отбиваше при него много по-често, отколкото изискваха грижите за здравето. Малкият Пьотруш постепенно се възстановяваше, Най-напред му разрешиха да става за по няколко часа дневно, после оставаше в леглото само през нощта. Никой не бързаше да го изпраща у дома. Обаче вкъщи той беше нужен. Сестричката му, по-малка от него, не можеше да се справи с голямото стадо гъски и един ден бащата на Пьотруш дойде да го вземе. Луця отиде при Вилчур с тази тъжна новина, като водеше момчето, за да се сбогува с професора.

— Пьотруш, благодари на господин професора, че те е излекувал. Аз в това време ще ти приготвя нещата — каза тя и излезе в преддверието.

Момченцето протегна ръчичките си така, сякаш искаше да прегърне професора през шията. Вилчур се разчувствува, наведе се и го вдигна, за да го целуне.

— Ама че си тежък — каза запъхтян той, като го остави отново на пода.

След малко Луця се върна, а зад нея на прага застана бащата на Пьотруш. Селянинът започна да благодари и да се извинява за грижите, които неговият син сигурно им е създал.

— Никакви грижи — весело каза Луця. — Това е най-послушното момченце, което съм виждала през живота си.

Изведнъж вдигна Пьотруш от земята, притисна се към него и го понесе из стаята. Съвсем не забеляза колко голямо впечатление направи това на Вилчур. Той прехапа устни и тъжно я гледаше как без ни най-малко усилие танцуваше из стаята с момченцето на ръце, със същото тава момченце. Никога преди не беше имало такъв ярък случай, който да подчертае разликата във възрастта и в силите им.

Тя нищо не забеляза и изобщо не се досещаше какъв болезнен удар нанесе на неговите надежди. И по-късно също с нищо не можеше да си обясни неоснователното отдръпване на Вилчур и тъгата, която започна да го терзае. Напразно се мъчеше да си спомни някоя необмислена дума, някаква постъпка, която би могла да засегне професора. Страхуваше се да го пита открито, защото знаеше, че няма да й отговори, а зададеният от нея въпрос ще направи по-дълбока невидимата бразда, която отново бе започнала да ги дели.

Вилчур много по-силно от Луця чувствуваше тази бразда. Виждаше я как тича по стълбите, как без ничия помощ застила леглата на болните, като ги мести и пренася. Забеляза, че след тежък работен ден дълго се разхождаше, забеляза как всеки ден се къпеше и плуваше бързо, сръчно, въпреки че водата в езерата беше студена; с една дума, тя беше млада, много млада, толкова млада, че в сравнение с нея той сигурно изглеждаше старец. Затова сега, когато Прокоп повдигна въпрос, той отговори:

— Не знам. И аз самият не знам.

Прокоп сви рамене.

— А какво толкова трябва да се знае? Иска ли те тя?

Вилчур измънка:

— Иска ме, защото още няма опит.

— Ами като иска, жени се. Що за ред е това, мъж без жена да седи.

— Но ти, Прокоп, имай предвид разликата във възрастта. Тя е млада и красива, а аз съм вече стар дядо. Пред нея е бъдещето. Защо да я обвързвам за цял живот?

Прокоп се ядоса.

— Ето, умен човек, а глупости приказва. Хич не ми е смешно, когато някой глупак дрънка глупости. Но когато мъдър човек говори глупости, ще ми се да се смея. Що за старец си ти? Ако ти си старец, какъв съм аз тогава? От тебе аз съм къде по-стар. А ако Агата, не дай боже, умре, ще се оженя.

— Знаеш ли, Прокоп, при вас е друго. Вие си взимате жена, за да си имате стопанка, а ние — по любов, от обич.

— Това е лошо — отговори Прокоп. — Трябва и за едното, и за другото. А малко ли са хората, които на стари години си вземат млади жени? Ето, в нашата околия само мога да ти изброя тридесетима такива. Пък има и друго нещо: какво ти липсва? Ти знаеш ли, че не една ще иска да те вземе. Всяка ще иска. Сега говориш така: ще й обвържеш живота. Ще бъде едно от двете: или ще си здрав и ще живееш дълго, тогава тя няма за какво да се оплаква, или ще я оставиш вдовица и ще бъде свободна. Ами да, работата е ясна.

След този разговор с Прокоп твърдото решение на Вилчур да се откаже от женитбата отново се разколеба. Наистина той не обвързваше живота на Луця. Та нали тя беше зряла жена, знаеше какво иска. Не могат всички хора да се мерят с един аршин. Истинското щастие за нея може да е точно това, което той би й дал. Спокоен, тих живот, несмущавано от нищо приятелство, сърдечна привързаност, а в края на краищата и като мъж ни най-малко не беше загубил своята жизненост.

Когато следобед, както обикновено в неделя, се канеше да отиде с Луця на гробището, реши да поговори с нея открито и искрено за всички тези проблеми и едва след това да вземе решение.

Този ден Луця беше малко тъжна. Тъкмо отговаряше на дългото и напълнено с горчивина писмо на Колски. Струваше й се, че Колски е затънал в някакви грижи и неприятности, че е потиснат от нещо, за което не може или не иска да пише. Беше убедена, че ако той искрено й признаеше всичко, тя щеше да съумее да го посъветва или да му помогне. Не се съмняваше също, че ако беше в непосредствена връзка с него, нямаше да има тайни от нея. В писмата си обаче не се решаваше да бъде напълно откровен. Досещаше се, че в основата на всичките му грижи и безпокойства е някаква жена. Беше сигурна също, че тази жена не заслужава неговата любов и че в живота на Колски тя е по-скоро една авантюра. Въпреки това изпитваше нещо, което наистина не можеше да се нарече ревност, но което я беше засегнало. До известна степен беше удовлетворена, че в опита си да я забрави той не беше намерил нищо ценно, че тъкмо обратното тя, Луця, само е спечелила от съпоставката с оная, непознатата.

— Днес не сте в много добро настроение — каза Вилчур, когато излязоха на пътеката, която се виеше край брега на езерото. — Да не би да ви се е случило нещо неприятно?

— Ах, не — възрази тя. — Безпокоя се малко за Колски. Получих писмо от него. Макар и да не пише ясно, знам, че има някакви големи грижи.

— В болницата ли?

— Не, това са по-скоро грижи от морално естество. Имам чувството, че се е впуснал в някаква любовна история или пък се е свързал с някого, който му създава големи тревоги.

— Колски не прави впечатление на човек, когото една сърдечна драма лесно би огънала. Той е много свестен, със силен характер. — Вилчур си спомни последния си разговор с Колски и добави: — Може би негов недостатък е, че прави прекалено прибързани заключения. Но за това е виновна младостта му. Неговата гражданска смелост изкупва тази вина. В нашето време на опортюнизъм гражданската смелост е голямо качество. Като му пишете, поздравете го от мен.

Провиквания откъм езерото прекъснаха разговора им. Васил и Донка викаха от лодката към брега. Едва сега Вилчур и Луця забелязаха Йемьол, който се беше настанил удобно в сянката на храстите. До него имаше бутилка водка, изпразнена вече до половината. Младите доплуваха по-близо и го заговориха. Донка посочи Луця и Вилчур, които се отдалечаваха, и каза:

— Господине, не ви ли обхваща ревност?

— Ревност? За какво?

— Ами всеки си има момиче. А вие сте сам.

— Драго мое жабче. Да. Сам съм. Сам като единак. Но много се лъжеш, ако смяташ, че завиждам на другите.

Васил високо се засмя.

— Защото никога не сте сам, господине. Винаги заедно с бутилката.

— Щастие имаш, туземецо, драги ми локални Ромео, че бутилката все още не е изпразнена. В противен случай можех да ти я изпратя по въздушен път. Внимавай да не се приземи на органа ти за обоняние.

— Ха, ха, няма да я хвърлите чак дотук — засмя се Васил, но за всеки случай удари няколко пъти с веслата, за да се отдалечи малко от брега.

— А що се отнася до ревността, разбери, микроцефал такъв, че в тая бутилка имам не една, а цяло стадо приятелки. Харем. Разбираш ли, харем.

— Не разбирам — искрено призна Васил.

— Пфу, какви мръсотии приказвате — възмути се Донка.

— Аз ги приказвам, а вие имате желание да ги правите. И какво представлявате вие? Оръдието на фактум, което извън вашата воля ви заповядва да изпълнявате популацийно-демографска функция. Дребно занаятчийско предприятие за прираст на населението. Осигурена чрез концесия малка фабрика, основана с цел да произведете няколко екземпляра себеподобни туземци. Гледате се един друг със замечтан поглед, а какъв е резултатът? Купчина смрадливи пелени и няколко килограма живо месо, от което денонощно излиза нечленоразделен крясък. И моят призив към вас да размислите над тоя проблем би бил напразен. Някой от вас, о, неодушевени, задавал ли си е някога въпроса на покойния Хамлет: „To be or not to be?“[73] Някой от вас в слепия си стремеж за продължаване на вида мислил ли е някога, че този вид в края на краищата е много подъл? Видът псевдо homo sapiens rusticanus[74] нерядко има дарбата да е келяв или крастав. И ето аз високо ви питам: за какъв дявол трябва да продължавате генеалогичното дърво на обикновените маймуни, антропоидните същества, които населяват поречието на Двина и Неман?

Младите се смееха, макар и да не разбираха много. За тях бъбренето на Йемьол беше изключително забавно. А той самият, като гаврътна малко от бутилката, подпря глава на ръката си и удобно се разположи на високата трева.

— Смейте се, за да документирате човешкото у вас. Всъщност това е единственият отличаващ човека от животното рефлекс на организма, който вие притежавате.

Донка възрази:

— Е, не е вярно. Защото и животните се смеят. Например кучето.

— И конят — добави Васил. — В Нескупа Парафилчук има кон, който се смее като човек.

— Да е жив и здрав. Да се смее — казваше Йемьол. — Ако бяхте запознати с класическата философия, щях да ви кажа, че изключението потвърждава правилото и съвсем не го оборва. Впрочем в смеха от по-висша категория се е запазила само усмивката на съжаление и на снизходително безразличие към света, под който би трябвало да се закачи табелката, поставена от Данте на вратата на ада: „Lasciate ogni speranza!“[75], което на полски значи „ferfa1 di kaczkes mit di gance pastrojkies“[76]. И така, не ми изказвайте съчувствие, че не ходя по света, обременен от компанията на самка. Ако изобщо трябва да вярвам на някого, то щях да вярвам преди всичко на Вайнингер, който, както добре знаете, е казал малко любезни неща за жените.

— Този господин не е бил много учтив — решително възрази Донка.

— Отгатна, избранице.

Така те дълго време се дразнеха на шега, когато откъм воденицата се разнесоха някакви викове. Там сигурно се беше случило нещо лошо, защото виковете бяха изпълнени с тревога. Васил пръв разбра причината. Откъм воденицата тичаше голямо куче, тичаше по пътеката край езерата. Лесно беше да се сети човек какво означават тези викове. Кучето беше чуждо, в околността не го познаваха. От устата му течеше пяна, опашката му беше подвита.

— Господине, бягайте! — изкрещя Васил. — Това е бясно куче!

— Бягайте! — пронизително изпищя Донка.

Но по-лесно беше да се каже „бягай“, отколкото да посочиш накъде. Наоколо се разстилаше открито поле, точно нататък, накъдето тичаше кучето, Йемьол скочи стремително.

— Поне да имах някаква тояга!

— Дръжте! — извика Васил и хвърли веслото към брега, но разстоянието беше много голямо и той не успя да го достигне.

Кучето тичаше бързо. Нямаше време за колебание, Йемьол сграбчи бутилката от моравата и скочи във водата. За съжаление той не знаеше да плува. И понеже точно там езерото беше дълбоко, доста време мина, преди да изплува. В това време Васил приближи лодката до мястото, на което Йемьол беше потънал, и щом главата на давещия се показа на повърхността, веднага го хвана за косата, после за яката и го изтегли в лодката.

— По дяволите! — псуваше Йемьол, като пръхтеше и храчеше вода: — Що за обичаи бесните кучета да върлуват из околността в тихия неделен следобед и да принуждават гражданина, който си живее в dolce far niente[77], да се топи в това отвратително течно тяло. Внимавай, Василе, за бога! Там, там плува. Да не я счупиш с веслото.

Наистина близо до носа на лодката се показа бутилката. За щастие тя беше запушена и съдържанието й беше оцеляло. Но все пак не задълго, тъй като Йемьол веднага го изля в гърлото си.

Край езерото дотича запъхтян Виталис с един голям прът, но беше вече късно да гонят кучето. От разказа му разбраха какво се е случило. То беше дошло по пътя откъм шосето. Съвсем не приличало на бясно. Повъртяло се известно време из двора и изведнъж се нахвърлило върху Зоня, която за щастие носела едно празно ведро. Ударила с него животното и така се защитила. Тогава кучето скочило встрани към Виталис, а когато притичали тукашните кучета, то здравата ухапало две от тях.

— Няма какво да се прави, ще трябва да ги убием — завърши разказа си ратаят.

— Това е много неприятно — тъжно каза Донка.

Слязоха на брега и отидоха да видят ухапаните кучета.

В това време Вилчур и Луця излязоха от гробището и както обикновено се отправиха по обиколния път към къщи, всъщност към шосето, на което трябваше да се разделят, тъй като Луця имаше намерение да посети едно болно момиченце в Радолишки.

Разговорът за Колски и за Варшава, а после и за малката пациентка развали плановете на Вилчур. Той не можа да заговори за своите брачни намерения. Наистина професорът не бързаше много и в края на краищата беше доволен, че отново имаше възможност да отложи разговора на тази тема за по-нататък.

Вървяха по пътя, който се виеше между стърнищата, обрасъл от двете страни с ниски храсти. На завоя до един по-голям храсталак забелязаха огромно червеникаво куче, което стоеше неподвижно и ги гледаше как се приближават.

— Какъв великолепен сетер — каза Луця.

— Наистина е красив — потвърди Вилчур. — Сигурно е отскоро по тия места, защото никога не съм го виждал.

Той се обърна към кучето, протегна към него ръка и каза:

— Хайде, ела тук, кученце, ела.

Не успя да си дръпне ръката. Сетерът, който имаше такъв спокоен вид, светкавично впи зъби в ръката му, след това се обърна и с всички сили побягна към гробището.

— Божичко! — каза Луця. — То ви ухапа. Много ли ви боли?

Вилчур прикри с усмивка болката си и излъга: — А, не. Дребна работа.

Всъщност чувствуваше пронизваща болка в цялата ръка. Сигурно зъбите на животното бяха засегнали някой нерв. От малката рана падаха капки кръв. Той извади кърпа, изтри ръката си и каза:

— Какво искаме от животните, щом като и хората толкова често постъпват така — на приятелството и доброто отношение отговарят със зъби.

Луця се безпокоеше.

— Тук няма вода. Във всеки случай много ви моля веднага, след като се върнете вкъщи, дезинфекцирайте тази рана. Обещайте ми, непременно.

Той се засмя.

— Но, моля ви, това е дреболия. Впрочем обещавам ви, ще го направя.

— Много ви моля.

Те дойдоха до шосето и Вилчур попита:

— Дълго ли ще останете в градчето?

— Не — поклати глава тя. — Най-много половин час. Ще сменя превръзката на малката. Това е всичко.

Усмихвайки се, те се разделиха. Вилчур тръгна към болницата, а Луця към Радолишки. Не беше направила и петстотин крачки и срещна двама полицаи от Радолишки. Отдавна я познаваха и както обикновено я поздравиха много любезно. Тя им отговори с кимване, когато един от тях я попита:

— Не сте ли виждали някъде едно червеникаво куче?

Тя се спря.

— Да, видях. Изтича към гробището. Ваше ли е кучето?

— Ами, моля ви се, госпожице. Това е някакво чуждо бясно куче. В градчето е ухапало един кон и три кучета. Търсим го, за да го застреляме.

Всичката кръв се дръпна от лицето на Луця.

— Господи, света Богородичке! — прошепна тя. Едва сега забеляза, че полицаите носеха карабини.

— Значи е изтичало към гробището? — попита вторият полицай. — Благодарим ви, госпожице. Моите почитания.

Тя се опомни едва след малко. Отначало искаше да изтича след Вилчур, да го настигне и да му каже страшната вест, но след като размисли, реши колкото може по-бързо да иде до аптеката. По пътя я измъчваше страхът, че в такава малка аптека няма да намери ваксина против бяс. И не се излъга.

— Единственият начин, госпожице — каза аптекарят, — е да закарате професора в града. И то колкото може по-бързо. Сама знаете, че в такива случаи време за губене няма.

Луця си погледна часовника. Вечерният влак от Людвиково заминаваше след един час. И дума не можеше да става, че този един час беше достатъчен да се стигне до болницата и след това оттам с каруца до гарата. Следващият влак беше на другия ден в един часа следобед. Тя вече беше на улицата, когато аптекарят я задържа.

— Госпожице, доколкото знам, доктор Павлицки си беше изписал ваксина против бяс, защото напоследък имаше няколко случая на ухапване от бясно куче. Може да му е останала.

— Благодаря ви, много ви благодаря — каза Луця и изтича към жилището на Павлицки.

Но не го завари. Жената на Павлицки я прие неохотно. Отначало дори не искаше да каже къде е отишъл съпругът й.

— Отиде при болен. Това с всичко, което знам.

— Как така? Не знаете къде е отишъл?

Тя сви рамене.

— Не знам. Не се интересувам от тия работи.

— Господи! Става дума за човешки живот!

Госпожа Павлицка измери Луця със студен поглед.

— Та нали, доколкото знам, вие сте лекарка. Освен вас там е и самият професор Вилчур. За какво ви е моят мъж?

— Вашият съпруг — обясни Луця — има ваксина против бяс. Професорът беше ухапан от бясно куче.

— О! — извика госпожа Павлицка с тон, в който можеше да се открие колкото уплаха, толкова и интерес към сензацията.

— Моля ви — казваше Луця. — Съпругът ви сигурно има от тая ваксина тук, в кабинета си. Аз съм лекарка. Разбирам от това. Позволете ми да потърся в кабинета на съпруга ви.

— Да търсите в неговия кабинет? — възмути се госпожа Павлицка. — Но моля ви се, госпожице. Извинете ме, но това е немислимо. Аз, макар и да съм му жена, не бих се осмелила да направя нещо подобно. Впрочем мъжът ми държи всичко под ключ.

— Тогава какво да правя? Какво да правя? — закърши ръце Луця.

След кратко колебание госпожа Павлицка каза:

— Почакайте малко. Ще попитам прислужницата къде е отишъл мъжът ми.

Тя изчезна зад вратата. В това очакване за Луця минутите бяха часове. Въображението й предлагаше най-ужасяващи картини. Ето инжекцията ще закъснее, професорът ще умира бавно, в страшни, в нечовешки мъки. В мъки, които превръщат човека в диво животно. В мъки, които никой не може да облекчи.

Най-после госпожа Павлицка се върна.

— Мъжът ми е заминал за имението Ковалево — каза тя. — При семейство Юрковски.

— Ковалево?

— Да.

— А знаете ли колко е далече?

— За съжаление не знам. Смятам, че хората от градчето могат да ви информират.

— Благодаря ви, госпожо, много ви благодаря.

Луця излезе тичешком. Във всички случаи трябваше да наеме кола. Тъй като почти всички жители християни на Радолишки бяха земеделци, тя смяташе, че няма да е трудно да се наеме кола до Ковалево. За съжаление още у първия стопанин се сблъска с разочарование. Оказа се, че както обикновено в празник конете са на пасището, което беше доста далеч. Друга неприятна изненада беше фактът, че Ковалево беше отдалечено от Радолишки на почти шест километра песъчлив път, който дори с впряг от два коня можеше да се измине само с бавен ход.

— Има и по-кратък път — обясни селянинът. — Но по него може да се мине само пешком, и то не без известна опасност. Оттам са не повече от три версти. До Мухувка са две, а оттам верста или верста и половина през торфището. Ако искате, мога да пратя моя Сташек.

— Не, не — възрази Луця. — Сама ще отида. Много бързам.

— Щом много бързате, можете да вземете колелото от семейство Войдило. Те имат даже две. Знаете ли да карате?

— Знам.

— Тогава до Мухувка можете да стигнете на колело. А оттам през ливадите и торфищата трябва да минете пеша. Нито на колело, нито на кон може да се мине, а и вие самата — трябва много да внимавате, защото там всяка година някой се дави. Ето, миналия месец изтеглиха Кулманюк, когато само главата му вече стърчеше над блатото. Трябва много да се внимава. През зимата, когато има студове, оттам може да се мине с кола, но сега не.

— А не можете ли да дойдете с мен? — трескаво попита тя. — Ще ви платя.

Селянинът се почеса по главата.

— Какво, не става дума за пари, госпожице доктор. Но е празник. Неделя. Не иде.

Тя му поблагодари за указанията и изтича при Войдилови. Тук не се сблъска с никакви трудности. Като чу за какво става дума, Войдило веднага изнесе колелото на снаха си. Старият сарач отдавна беше задължен на Вилчур и искрено се разтревожи за здравето му.

— Госпожице доктор, не се притеснявайте за колелото. В Мухувка можете спокойно да го оставите у кмета Ягоджински. Утре снаха ми ще иде там и ще си го вземе.

Пътят към Мухувка минаваше през млади брезови горички, където след неотдавнашния дъжд имаше големи локви мътна вода с цвят на глина. Преди да измине и половин километър, тя цялата се изпръска с кал. Пътуването беше трудно, защото колелетата непрекъснато се удряха о щръкнали корени, а и Луця не беше карала колело още от гимназията и беше изгубила навик.

Малкото село Мухувка беше разположено на доста голямо възвишение, което го защитаваше по време на честите за тази местност наводнения. Малката река Ливиня, която пресичаше торфището, по време на пролетното топене на снеговете превръщаше лъките и горичките наоколо в истинско езеро. Сега обаче водата беше толкова плитка, че Луця си намокри краката само до глезените, докато прекарваше колелото през брода. В селото лесно намери къщата на кмета, където трябваше да остави колелото.

Когато му каза, че има намерение да върви през мочурищата до Ковалево, кметът се учуди:

— Как така? Оттам ли искате да минете? Та това е опасно; Особено сега, вечерта, когато вече се стъмва.

— Принудена съм — каза тя. — Професор Вилчур го ухапа бясно куче, а доктор Павлицки сега е в Ковалево и само той има лекарство за това.

Селянинът плесна с ръце:

— Боже господи! Професор Вилчур го ухапало бясно куче! Професор Вилчур, знахарят?

— Да, да.

— Този, който живее у Прокоп Мелник?

— Този същият.

— Божичко мили! Такъв човек! Тогава вие сигурно сте докторката, която лекува заедно с него?

— Да.

— Какво нещастие. Сега има много бесни кучета. Какво нещастие! Но как да ви пусна по тоя път. Ще се удавите като нищо. Аз самият съм преминавал неведнъж, но като бях млад. Тогава знаех къде има брод. Защото всяка година бродът е на различно място. Вие сама разбирате, водата подмива. Днес вече не бих се осмелил.

Той се замисли, подръпвайки брадата си, най-после извика към вътрешността на къщата:

— Анушка! Тичай веднага да извикаш Антони Сушкевич. Само че живо! Живо, защото мръква.

От пруста дотича петнадесетинагодишно момиче, ловко се прехвърли през плета и изчезна в брезовите храсти. Чакаха повече от петнадесет минути, докато тя се върна по същия път. Откъм улицата дойде очакваният Антони Сушкевич.

Беше около петнадесетгодишно момче с почти бял като лен перчем, доста мършаво, занесено на вид. Свали шапка пред новодошлата и промърмори: „Богу слава“ Въпреки че беше празник, то беше само по една разкопчана конопена риза.

Кметът сложи ръка на рамото му:

— Чуй ме, Антони. Познаваш ли, мочурището?

— Как да не го познавам.

— А до Ковалево ще минеш, ли?

— Защо да не мина?

— А ще заведеш ли тази госпожица?

— Защо да не я заведа?

— А ще минете ли, докато се стъмни?

— Защо да не минем?

Кметът си отдъхна доволно и обръщайки се към Луця, каза:

— Този Антони е най-големият безделник в цялото село. Не му се учи, не му се работи, дай му само да се влачи по блатата за патешки яйца, такъв си е той. Но никой не познава по-добре от него бродовете в мочурищата. Опасно преминаване е това, но ако трябва да ходите с някого, само с него. Но почакайте, ей сега ще донеса нещо.

Тръгна към плевнята и след миг се върна с дълъг лесков прът.

— Той и без прът ще се оправи — обясни кметът. — Но вие по-добре вземете. В случай че започнете да потъвате, трябва да сложите пръта напреки на повърхността, така човек по-дълго се задържа.

Тя сърдечно му поблагодари и му напомни, че когато в селото има болен, може да идва в болницата, където винаги ще му помогнат, доколкото е възможно. После излезе на улицата след Антони. На края на селото пътят се спускаше почти стръмно по хълма, а на разстояние от неколкостотин крачки започваше блатото.

— По-бързо, по-бързо — повтаряше тя непрекъснато на момчето, което очевидно не беше свикнало да бърза и се влачеше едва-едва.

Пред очите им се разстилаше истинска тундра, пустош, обрасла с китки гъста, остра, на места пожълтяла трева. Тук-там се зеленееха в полукръг белите стъбла на ниски брезички, другаде мустакат върбалак изправяше кичурите на своите жълти клонки или гъстееше тъмнозелена тръстика.

Отсрещният бряг не се виждаше. Той можеше да изглежда и близък, и безкрайно далечен, тъй като беше заслонен от изпаренията, които се издигаха над блатото.

Първите крачки по торфището уплашиха Луця. Почвата под краката й се огъваше като матрак с пружини и я лишаваше от усещането, че пази равновесие.

Момчето се спря.

— Трябва да вървите точно след мен — бъркайки в носа си, каза то флегматично. — Където аз поставя крака, там и вие. Не някъде другаде, а само там, точно там.

— Добре. Ще внимавам.

— А като се спра, тогава и вие ще спрете.

Тя кимна с глава и момчето тръгна напред.

Ако преди това на Луця се струваше, че напредват много бавно, сега тя с отчаяние си мислеше, че вървят като костенурки. Под гъстата трева, която обилно стърчеше на купчинки, прозираше водата. Понякога, когато кракът, непривикнал към такъв ход, се подхлъзваше, стъпалото потъваше в топлата, гъста и тъмно ръждива тиня. По чорапите оставаха ръждиви петна. Нестабилните, обрасли с трева островчета й напомняха някаква потънала гора, гъста гора, от която на повърхността бяха останали само короните на дърветата. Сега трябваше да се стъпва точно по тези люлеещи се корони. Да се стъпва с напълно концентрирано внимание, защото всяка непредпазлива крачка заплашваше със смърт. Луця предвкуси смъртната опасност, когато се опря на тоягата в пространството между две китки трева и уплашено забеляза, че тоягата не намира почти никаква опора и въпреки че беше дълга два метра, не достигаше дъното, дъното, което може би изобщо не съществуваше.

След няколко минути започна да я обхваща страх, омаломощаващ, физически, животински страх от неизвестното обкръжение. Напразно си внушаваше, че водачът непременно познава пътя и че ще я преведе. Страхът беше по-силен. Тя прехапа до кръв устни, за да сдържи виковете на страх, за да не помоли момчето да се върнат в селото.

„Длъжна съм да премина — повтаряше си упорито тя. — Длъжна съм да го спася.“

Обгърна ги студът на ниско спусналата се мъгла. Сега вече нищо не се виждаше наоколо. Тя трудно различаваше движенията и силуета на облечения в бяло Антони, както и най-близките островчета трева. Вървяха като в море от мляко. Над главите им изпаренията леко почервеняха от заревото на залеза. От мъглата понякога се появяваха ниски болнави брезички, които приличаха на тайнствени чудовища с отвратителни очертания, чудовища, които тук дебнеха смелчаците. Въпреки студа се къпеха в пот, а сърцата им ту замираха от умора, ту бурно започваха да туптят, когато кракът се подхлъзваше на няколко милиметра.

Момчето вървеше бавно и Луця можеше да се закълне, че се въртят на едно и също място, че са се заблудили. То спираше от време на време, оглеждаше се за нея, усмихваше се глупаво, гледаше заплеснато насам-натам и след като избираше някоя от туфите наоколо, стъпваше на нея.

На Луця й се струваше, че всичко, което я заобикаля, губи реалните контури на част от действителността, че е някакъв сън, мъчителен и лош, от който беше невъзможно да се събуди. Отново й дойде наум, че Антони е умопобъркан и че внезапно ще я остави тук сама, безпомощна, като избяга някъде, потъвайки в мъглата. Затова колкото пъти момчето изчезваше за момент от погледа й, тя отчаяно викаше:

— Антони, Антони! Къде си?

Изпитваше неизказано облекчение, когато в мъглата бавно се разнасяше неговият покорен носов глас:

— Тук съм. Тук.

И той се връщаше с несломимо търпение, за да й покаже откъде да мине.

Този страх без малко не стана причина за злополука. В един момент, когато водачът изчезна, Луця, искайки да го настигне, скочи прекалено бързо и невнимателно на едно малко островче. Треперещите колене отказаха да й се подчинят и тя със силен плясък се свлече във водата. Изпита отвратително, ужасяващо чувство. В миг си припомни всичко, което беше научила, всичко, което знаеше за тресавищата. Тялото й до половината потъна като в някаква рядка смола. С гърди се притисна до малката издатина, впивайки пръсти в тревата. Беше почти в несвяст, така че не чувствуваше никаква болка. Острите стръкове трева на много места изпонарязаха кожата на ръцете й.

За щастие, когато падна, прътът се опря на две съседни туфи и ако Луця повече владееше нервите си, щеше да разбере, че не я застрашава непосредствена опасност.

Нейният пронизителен писък върна флегматичния юноша, който без каквито и да било усилия й помогна да излезе от тресавището. Тя цялата трепереше и казваше:

— Не мога да вървя по-нататък. Трябва да си почина. Трябва да си почина.

Момчето обаче поклати глава.

— Тук не може. Седим ли по-дълго на тази туфа, тя ще потъне. От този вид туфи е. Още малко и там знам едно такова място, където можете да си починете, защото почвата е твърда.

Тя трудно стана. Роклята й бе прогизнала от ръждива и като че ли мазна вода. Лепнеше по краката й, затрудняваше движенията й. За щастие мястото, за което говореше нейният водач, се оказа наистина не много далеч. Беше неколкометрово възвишение, покрито със същата трева, само че силно почервеняло от слънцето. Луця легна върху него с чувството на неизказано облекчение. Сега преди всичко имаше възможност да си почине, а второ — убеди се, че това момче наистина се ориентира много добре в местността и не блуждае. За един много кратък миг я обхвана блажената мисъл: „Мога да остана тук и да не вървя по-нататък. Мога дори да пренощувам тук. Утре ще се върна, когато съмне.“

Упрекна се мислено за тая проява на слабост. „Не. Трябва да вървя вече. Трябва колкото може по-бързо да стигна в Ковалево.“ Изведнъж я обхвана тревога. „Какво ще стане, ако не заваря Павлицки там?“ Страхът й повлия, въпреки умората тя скочи и каза:

— Да вървим по-нататък. Губим време.

Момчето не помръдна от мястото си.

— По-добре да си починем. Защото сега пътят ще бъде по-труден.

— Как така по-труден? — едва чуто запита тя.

В главата й просто не се побираше, че някакъв път, какъвто и да е той, може да бъде по-труден от пътя, който току-що бяха изминали.

— Да, защото тук възвишенията ще бъдат по-нарядко. Трябва да се скача по-надалеч. Внимавайте как скачам аз. Само че на вас полата ще ви пречи. Запретнете я.

Нямаше друг изход. Всъщност присъствието на това петнадесетинагодишно момче съвсем не я смущаваше. Тя вдигна полите на роклята си и ги пъхна в колана, откривайки високо бедра. Така наистина беше много по-удобно. Момчето с усмивка я гледаше какво прави.

— Да вървим — каза Луця сега вече с по-бодър тон. — Става все по-тъмно.

Скоро има възможност да се убеди, че Антони не преувеличава, като говори, че пътят, който предстоеше, е труден. Не е кой знае какво изкуство да скачаш на метър разстояние от един кръг — с размер на голяма продълговата чиния — на друг. Не е, но не и тогава, когато между тези кръгове се чернее бездънно блато. Луця с голямо усилие на волята сдържаше желанието си да затваря очи при всеки скок, което беше равносилно на безсмислено самоубийство. Започна да се моли наум, но не за нещо друго, а само за това, като скочи на следващата туфа, да се задържи на твърдо. Да усети твърда почва под краката си.

— Още много ли остава? — непрекъснато питаше тя със запъхтян глас.

— Близичко е — с невъзмутимо спокойствие отговаряше водачът.

Луця се разгневи на този човек от Радолишки, който й беше казал, че през блатото трябва да се измине един километър. Хубав километър. Беше убедена, че са извървели най-малко десет.

Момчето изведнъж се спря и вдигна пръст нагоре.

— Чувате ли?

Наистина в тишината, обгърнала торфището, до ушите й достигна много далечен отзвук от музика. След миг различи ритъма. Някой свиреше на хармоника полка.

— Това вече е Ковалево — обясни Антони. — В Ковалево днес има сватба. Дъщерята на ковача се жени днес за червенокосия Мечка, който миналата година беше ходил на работа в Латвия.

Туфите ставаха все по-нагъсто. Оставаше обаче още едно не много приятно прехвърляне през високите тръстики. На този бряг на блатото растеше широк пояс тръстики — твърди, остри, непокорни. Между тях трябваше да газят до колене във водата. Краката обаче с удоволствие стъпваха върху твърдата, макар и неравна почва на дъното, покрито с тръстикови коренища. Острите листа засягаха лицето и нараняваха кожата.

Най-накрая излязоха на брега. Той представляваше ливада, която постепенно се възвишаваше в доста висок, потъмнял от гъсталак хълм. Над главите им се разстилаше тъмнозелено небе, а по него блещукаха звезди. Луця погледна назад. Море от бяла мъгла загръщаше ужасното блато. Тя потрепери. Просто не можеше да повярва, че преди миг беше минала през този ад.

Сега вървяха един до друг по широка, добре утъпкана пътека. Издръжливите спортни обувки на Луця бяха подгизнали. В тях жвакаше вода. Между дърветата на хълма трепкаха светлини. Хармониката се обади по-силно с някаква скоклива мелодия. В сгъстяващата се тъмнина можеше да се различат две четириъгълни продълговати постройки: сградите на чифлика. Тук, на хълма, беше вече значително по-топло.

Момчето се спря.

— Ето, госпожице, и имението — и посочи редицата осветени прозорци отвъд дърветата.

Луця извади от джоба си всичките дребни монети, които носеше. Бяха около десет злоти. Сложи ги в ръката на момчето и каза:

— Това не е много, но когато дойдеш в болницата до воденицата, ще ти дам повече. Много ти благодаря.

— И аз ви благодаря.

— Ами, ти сигурно ще пренощуваш тука, при прислугата.

— Не, госпожице. Отивам си вкъщи.

— Как така? Отново през мочурищата?

— Ами, да.

— Никога няма да ти позволя. Това е лудост. Мъглата е толкова гъста и вече е почти тъмно.

Момчето сви рамене.

— Аз със затворени очи ще мина. Да не би да ми е за пръв път? Познавам всяко островче, всяка туфа. За какво да нощувам тук?

Луця напразно го увещаваше и обещаваше да го закара с каруца до Радолишки. Антони Сушкевич беше упорит и амбицията явно не му позволяваше да се откаже от обратния път, който тази госпожица смяташе за опасен. А може би искаше да й се хареса, забави се толкова, колкото да се сбогува и след миг до ушите на Луця достигна плясъкът на водата под неговите стъпки в тръстиката.

До господарската къща се стигаше през неголям парк. Все още не бяха пуснали кучетата, защото те наистина лаеха застрашително откъм чифлишките постройки, но нито едно не пресече пътя на Луця. Тя имаше огромно желание да седне на сухата морава и да си отпочине, но отново я обхвана страх, че може да не завари Павлицки.

Сега едва започна да усеща по лицето, по ръцете си, по шията и краката неприятен сърбеж. Стотици комари бяха оставили в кожата й микроскопични капчици от своята отрова, която сега дразнеше тъканите и беше причинила появата на безброй много пришки. В блатото тя само отначало беше разпъждала тия лакоми насекоми. После страхът и умората не й бяха позволили да усеща болезнените ухапвания.

Пред терасата на къщата стоеше бричка с два коня. На седалката отпред дремеше кочияшът. Луця си отдъхна с облекчение. Сети се, че бричката чака Павлицки. Значи, той беше още тук, беше го заварила.

Вратата не беше затворена. Тя влезе в просторното преддверие и веднага я пресрещна заядливият лай на отвратително малко кученце. Този лай призова от по-отдалечените стаи някаква възрастна госпожа, която погледна изумено Луця.

— Аз съм доктор Луця Канска. Моля, извинете ме за външния ми вид, но съм дошла от Мухувка през блатата. Лекарят господин Павлицки още ли е тук?

Старицата скръсти ръце.

— Господи, божичко! През нощта, през блатата!

— Имах водач — обясни Луця. Мога ли да видя доктор Павлицки?

— Ама, разбира се. Седнете, моля.

Тя угрижено огледа мократа рокля на Луця и чистите бели калъфи на мебелите.

— Знам ли. Може би ще се преоблечете в нещо сухо.

Тя се обърна и бързо заситни към открехнатата врата.

— Вицек, Вицек.

В преддверието влезе висок, широкоплещест мъж с червендалесто лице и светли къси коси.

— Това е доктор Канска — обясни старицата. — Представяш ли си, дошла е от Мухувка дотук през блатата. Сега, по това време! Госпожице, позволете ми да ви представя моя син.

Мъжът се приближи до Луця, поклони се и протегна ръка.

— Юрковски. Е, поздравявам ви, че сте преминали през блатата. Познавам тукашните места от дете и, по дяволите, не се смятам за страхливец, а все пак не бих се осмелил да направя подобно нещо сега тъкмо — по тъмно.

Луця се усмихна.

— Това не е никакво геройство, господине, а необходимост. Става дума за човешки живот. Трябваше колкото може по-бързо да дойда при доктор Павлицки. А в Радолишки просто беше невъзможно да намеря кола.

— Да, доктор Павлицки е тук. Сега ще го извикам. Но, мамо. Трябва да се погрижим за госпожицата. Как са ви изпохапали комари. Тия гадини не са оказали никакво уважение към нежния пол.

Той се усмихна и протегна ръка към мустаците си, но сигурно разбра, че в това състояние Луця не е настроена да слуша комплименти и каза:

— Трябва веднага да пиете водка. Солидна чаша водка на гладен стомах. Иначе ще се разболеете от малария. Мамо, трябва да намерите някакви дрехи за госпожицата. Наистина Яджя е по-висока, но все ще се намери нещо за госпожицата.

Старицата изведнъж заситни на място.

— Ама, разбира се, разбира се.

— Сърдечно ви благодаря — отговори Луця. — Най-напред обаче искам да видя доктор Павлицки.

— Ей сега отивам за него — каза господин Юрковски. — Той е край леглото на сестра ми Ядвига. Бедничката, има криза на жлъчката. О, знаете ли, мамо, колко е хубаво, че и госпожицата е лекарка. Ще ви помолим веднага да направите консулт с доктора. Мамо, дайте водка на госпожицата. Веднага отивам да извикам доктора.

Той изчезна зад вратата, а майка му в това време донесе една малка тумбеста гарафа и чаша. Луця с истинско удоволствие изпи водката. Приятна топлина се разля в гърлото и стомаха й. Много й се искаше да седне. Краката й вече съвсем не я слушаха.

— Още една чашка, нали няма да откажете — убедително я увещаваше старата жена. — Нищо за хапване няма да ви предложа, защото скоро ще седнем да вечеряме. През това време вие ще се съвземете и ще се измиете. През блатата! Божичко мили! А кой ви преведе?

— Едно момче от Мухувка. Казва се Антони Сушкевич.

— А, оня, скитникът! И къде е той?

— Върна се обратно. Не исках да го пусна, но той се заинати. Страхувам се да не му се случи нещо лошо.

Старицата махна с ръка.

— Сатаната на дявола зло няма да стори — каза поверително тя.

Вратата се отвори и влезе доктор Павлицки. Досега те само се бяха виждали. Луця знаеше, че Павлицки е настроен недоброжелателно към професор Вилчур, а поради това и към нея и към факта, че бяха се настанили в околността на Радолишки. Те наистина не бяха някаква заплашителна конкуренция за него, тъй като лекуваха беднотията, и то безплатно или почти безплатно, докато неговите пациенти бяха главно от кръга на земевладелците, които не търсеха Вилчур по простата причина, че професорът приемаше само в болницата и не искаше да ходи по именията. Досега само два пъти се беше съгласил да приеме заможни пациенти. Все пак тогава това бяха случаи за сериозна хирургическа намеса; а и самият доктор Павлицки, който не беше хирург по специалност, беше изпратил тези пациенти на Вилчур. Между Павлицки и Вилчур имаше стари, вече позаглъхнали, но все още живи в съзнанието на Павлицки спорове, спорове, които бяха приключили за него почти с компрометиране. Затова Луця не се надяваше на доброжелателен прием.

И наистина Павлицки влезе със сухо и непристъпно изражение на лицето. Той беше хубав, леко затлъстяващ мъж на около четиридесет години. Беше облечен със светли и великолепно изгладени дрехи. Леко се поклони и се обърна към Луця:

— Вие сте искали да ме видите?

— Да, господин докторе. Аз съм доктор Луця Канска. Работя с професор Вилчур.

Той сухо й подаде ръка.

— Имам удоволствието да ви познавам — виждал съм ви и са ми говорили за вас. С какво мога да ви бъда полезен?

— Цялата ми надежда е във вас. В радолишката аптека няма ваксина против бяс, а се страхувам, че ще се забавим, ако го закараме в града.

— Кой е ухапан от бясно куче? — заинтересува се той.

— Професор Вилчур.

Павлицки не можа да прикрие силното впечатление, което му направи това.

— Ах… Професор Вилчур.

— Да. И в аптеката ми казаха, че вие, господин докторе, наскоро сте изписвали ваксина…

— В колко часа е ухапан?

— Преди около пет часа.

Павлицки издаде устни.

— Е, ако е така, няма никаква опасност. Професор Вилчур ще успее да стигне навреме до града.

— Но има и случаи — каза Луця, — когато и най-малкото забавяне е фатално. А ако вие имате ваксина, ще ви бъда безкрайно благодарна.

Павлицки прехапа устни и се намръщи. Тя знаеше, че той се колебае, че се бори със себе си, че не може да се реши. Най-после той каза:

— Не си спомням точно. Струва ми се, че още ми е останало. Във всеки случай тя не е тук у мен, а в Радолишки.

— Аз бях у вас. Вашата съпруга каза, че без ваше нареждане не може да даде нищо. Но ако вие бъдете така любезен и напишете бележка…

Павлицки отрицателно поклати глава.

— Това няма да помогне. Всички лекарства са заключени, а ключовете по принцип не давам никому.

Луця закърши ръце.

— Тогава какво да правя!

Господин Юрковски високо се окашля.

— Няма друг изход. Докторе, трябва лично да отидете. Гостоприемството си е гостоприемство, вечерята е вече на масата, но аз сам разбирам, че нямам право да ви задържам.

— Така е, нямаме право. Много съжаляваме, но какво да се прави — призна майка му.

Павлицки сви рамене.

— Доктор Канска, както ми се струва, се безпокои повече, отколкото трябва. Едно закъснение от час и дори повече не може да е от значение.

Е, добре тогава — реши господин Юрковски. — Ще вечеряме в темпо за мазурка. А след това — на път!

Госпожа Юрковска заведе Луця в стаята си и там просто насила я накара да се преоблече в една от роклите на дъщеря й и да се натрие с някакъв домашен специалитет, който бил изпитано средство срещу ухапване от комари. Когато двете отидоха в трапезарията, Павлицки, домакинът и още някакъв господин бяха седнали вече на масата. Докторът нито веднъж не се обърна към Луця. Изобщо беше неразговорлив и намусен. Тъй като стопанинът ги подканваше да бързат, вечерята приключи за по-малко от половин час, а пет минути по-късно те вече се настаняваха в бричката. Всички се изненадаха, когато господин Юрковски се появи на терасата с шапка на главата и извика на кочияша:

— Я се смъквай, заплес такъв, от капрата. Сам ще карам — а на Луця и на Павлицки каза, сочейки към капрата: — Кой знае колко време щеше да се тътри с вас. А аз обичам юнашки да препускам.

Той се засмя и размаха камшика над гърба на конете. Бричката така потегли, че всички в нея политнаха назад. Конете препуснаха в тръс.

Наистина юнашки препускаха. Понеже пътят по средата, а и на места по цялата си ширина беше невероятно песъчлив, така че колелата потъваха чак до осите, господин Юрковски караше по самия край, а понякога, където канавката беше по-плитка, и по нея или пък излизаше направо на стърнището. Луця с всички сили се държеше за желязната странична облегалка. Павлицки, подскачайки, когато минаваха през ями, псуваше под нос. Конете продължаваха да препускат в тръс. Павлицки си отдъхна с облекчение, когато най-после пътят навлезе между две стръмнини на един хълм и конете трябваше да се влачат крачка, по крачка. Дори несдържаният темперамент на кочияша не можа да помогне. Пътят не се промени в продължение на два километра. Юрковски поведе разговор с Луця, като я разпитваше за болницата, защо е напуснала Варшава, няма ли намерение да се върне там и най-после дали е омъжена.

— Моля да ме извините, че така безцеремонно питам за всичко, но аз никак не съм шлифован. Аз съм прост селянин, това, което мисля, е на устата ми. Моля ви, не ми се сърдете.

— Ни най-малко. Съвсем не ви се сърдя — не можа да не се усмихне Луця. Стори й се, че този млад човек е много симпатичен. Изпитваше искрена благодарност към него, защото веднага взе присърце нейния проблем.

Тя се опита да започне разговор с Павлицки. Трепереше при мисълта, че Павлицки дори и да има ваксина, може да не преодолее своята антипатия към професора и да каже, че няма. Трябваше да спечели неговото благоразположение. Задачата не беше лесна, тъй като в отговор той мърмореше едносрично. Седеше недружелюбен и наежен.

Дипломацията не помогна, затова Луця реши да атакува направо, да не заобикаля деликатната тема.

— Знаете ли — каза тя след известно време, — струва ми се странно и неразбираемо. Вие, изглежда, сте обиден за нещо на професор Вилчур.

— Съвсем не съм обиден — сви рамене той.

— И все пак… Признавам си, че не мога да разбера защо. Моля ви, вярвайте ми, професор Вилчур винаги говори хубави неща за вас. Вие дори не можете да си представите колко доброта, ангелска доброта има у този човек.

— Не го познавам добре — измънка той.

— А защо? Смятате ли, господин докторе, че това ще ви бъде в ущърб?

— Не, напротив. Чест — иронично сведе глава той. — Чест, каквато не заслужавам.

Луця се престори, че не чува иронията в гласа му.

— В болницата често идват пациенти, които някога са се лекували при вас. И почти винаги професорът им препоръчва да продължават лечението, което вие сте предписали. Професорът смята, че сте много добър лекар. Когато строяха болницата, той лично ми каза, че се надява някой ден и вие да се заинтересувате от нея.

— Смятам това за излишно — отговори Павлицки. — Господин професорът и вие сигурно сте напълно достатъчни. Впрочем никой не ме е помолил да се заинтересувам от болницата. А аз самият не исках да се натрапвам. Не обичам да ме смятат за нахалник.

— Вие се лъжете — възрази живо тя. — Не само аз, за мен няма защо да говорим, но и професорът с благодарност би приел вашето сътрудничество.

— Позволете ми да се съмнявам в това — каза хладно той.

— Но защо?

Той се обърна към нея и я погледна право в очите.

— Искате ли да бъда откровен?

— Моля ви.

— Да, разбира се, че съм ви обиден — на професора и на вас. И на двамата съм обиден. Пристигнахте тук, тук, където аз съм единственият лекар. Разбира се, аз не искам да се сравнявам с професора. Той е голям учен, а аз съм скромен селски лекар. Не желая да се сравнявам дори с вас, която сте практикувала в столичните болници и сигурно сте имала възможност да се запознаете с най-новите методи и лекарства. Но аз се почувствувах дълбоко засегнат от това, че се отнесохте към мен с пренебрежение. Вие можехте да ме пренебрегвате, но бихте могли да бъдете достатъчно любезни да не ми го показвате!

— За бога! Това сигурно е някакво недоразумение! По какъв начин сме показали пренебрежение, което изобщо не съществува?

— По много прост начин. Да не говорим за това, че вие можехте да ме посетите, достатъчно щеше да бъде, ако професорът ми беше написал картичка, за да изрази желанието си да го посетя. Но не. Демонстративно избягвахте каквито и да било контакти с мен. Ах, госпожице, колко много чаках — аз имам свидетели. Та аз не с друг, а точно с господин Юрковски съм говорил неведнъж за това. Той ми е свидетел.

— Свещена истина — призна господин Юрковски.

— Чаках. Бях търпелив — продължи Павлицки. — Мислех, че докато професорът живее във воденицата, смята пребиваването си в нашия край някак си за неофициално. Когато се разнесе новината за построяването на болницата, казах на съпругата си: Ето, сега сигурно ще ме поканят да сътруднича. Пак пред вас го казвах, господин Юрковски.

— Пред мен, пред мен.

— Е, и чаках, чаках седмици наред. Най-после чувам, че болницата вече е готова. Щяло да има освещаване. И тогава изведнъж получавам покана. Искрено се зарадвах, но гледам датата и виждам, че освещаването е определено, че господин професорът е пожелал да определи точно този ден, когато аз имам събрание в града.

Луця хвана ръката му.

— Честна дума, професорът изобщо нищо не знаеше за това.

— Иска ми се да ви вярвам — каза той горчиво.

— Трябва да ми вярвате.

— Все пак в цялата околност знаеха, че заминавам и тази новина непременно е трябвало да стигне до вас. Непременно, защото преди заминаването си съобщих на всичките си пациенти, че ще отсъствувам от Радолишки една седмица и че през това време те трябва да се обръщат към професор Вилчур или към вас. За да не бъда голословен и за да ви докажа, че вие непременно сте знаели много преди да определите датата на освещаването, ще си позволя да ви посоча шест случая, когато мои пациенти са се обръщали към вас за съвет по време на отсъствието ми от Радолишки. А именно: Ямолковски от Вицкуни — тези, които правят водката, жената…

— Наистина така беше — прекъсна го Луця. — Смятахме обаче, че вие умишлено сте заминали, искайки по този начин да демонстрирате недоброто си отношение към нас.

Господин Юрковски се обърна на капрата и високо се засмя.

— Ама че история! Да, винаги съм казвал, че всички сръдни, номера и други превземки се дължат само на недоразумение.

Той така силно тупна Павлицки по рамото, че докторът се наклони към Луця.

— Докторе, най-малко сто пъти съм ти казвал: Плюйте на всичко, вървете при професора и му кажете: „Каквото било, било, към старото да не се връщаме. Да се разберем и край.“ Аз правя така и, по дяволите, никога не съм бъркал. Хайде, а сега дръжте се здраво, защото най-после отново ще можем да пътуваме като хората.

И наистина песъчливият път свърши и конете препуснаха в тръс по изровения, но твърд път. Отминаха завоя и видяха светлините на Радолишки.

В дома на Павлицки още никой не спеше. Докторът все пак размени няколко думи с жена си, взе от шкафчето в чантата си всичко, което му беше необходимо, и се върна в бричката. Понеже до воденицата пътуваха по чудесно шосе, пристигнаха след няколко минути. Луця започна да благодари на господин Юрковски, но той се засмя.

— Нямам намерение да се прощавам. Няма толкова лесно да се отървете от мен. Първо, аз трябва след всичко, което предприехте, да закарам доктора до градчето и, второ, искам да използувам случая и да ви върна визитата, като се запозная и с професора.

— С удоволствие. Заповядайте моля.

Въпреки предвижданията на Луця Вилчур вече знаеше, че кучето, което беше го ухапало, е било бясно. Полицаите бяха успели да застрелят нещастното животно почти до самото езеро, където то се беше върнало от гробището. Професорът сам го беше огледал и нямаше никакво съмнение, че е бясно. Беше се досетил също, че Луця не се връща, защото е тръгнала да търси ваксина против бяс.

Той сърдечно поздрави Павлицки, а когато разбра, че лекарят съвсем случайно имал вкъщи ваксина, горещо му благодари, че е пожелал лично да дойде при него.

След като свършиха процедурата, с която се зае Павлицки заедно с Луця, трябваше да сменят превръзката. Раната от ухапването никак не беше лека. Лявата ръка беше подпухнала до лакътя, китката беше много подута, а двата пръста бяха неподвижни. Нямаше съмнение, че е засегнат нерв и няколко кръвоносни съда.

— Така или инак — каза Павлицки — вие трябва да заминете в града. Сам виждате, че освен прилагането на ваксината може да се наложи и хирургическа намеса. Колежката Канска е интернистка, а що се отнася до моите хирургически способности — той се усмихна насила, — вие, господин професоре, вече имате мнение.

— Моля ви, колега, не ми се сърдете за това. Всеки от нас има някаква специалност. Трябва да ви кажа, че винаги, когато съм преглеждал ваши рецепти, съм бил на мнение, че точно дозирате лекарствата. Вие сте отличен интернист.

Павлицки леко се изчерви.

— За мен е много голяма чест да чуя от вашите уста, господин професоре, едно такова признание.

Вилчур се засмя.

— Уважаеми колега, я оставете настрана ласкателствата. А що се отнася до признанието, ще ви дам най-доброто доказателство за него, като последвам вашите указания — утре сутринта наистина ще замина за града.

Луця излезе, за да запари чая. Самоварът беше още топъл. Трябваше само да постави още въглени и с един малък мях да ги раздуха. Докато правеше това, усети, че леко й се зави свят. Учудена от тези симптоми, тя си премери пулса. Преброи деветдесет и шест удара и си помисли: „Имам температура.“ Но сега нямаше време да я премери.

Веднага след като изпиха чая, Павлицки и Юрковски започнаха да се сбогуват.

— Ако вие, господин професоре, позволите, по време на вашето отсъствие ще се отбивам да помагам на колежката Канска.

— Ще ви бъда много благодарен. Не само по време на моето отсъствие, а винаги ще сте добре дошли.

— Може би така — засмя се Павлицки — ще се реабилитирам някак си. Ползвам се със славата на алчен човек и скръндза. Искам да покажа, че не съм такъв. Моля да ми вярвате, господин професоре, аз и досега винаги съм имал пациенти, от които не вземам пари. По тия места, където има толкова беднотия, не може да бъде иначе.

Когато най-после те заминаха, а Вилчур се оттегли, за да спи, Луця си премери температурата. Имаше повече от тридесет и осем градуса. Преминаването през мочурищата не можеше да няма последствия. Но тя много не се разтревожи. Преди да легне, взе голяма доза аспирин и веднага заспа дълбоко и непробудно.

Сутринта се събуди с температура. Въпреки това стана. Освен с пациентите, които чакаха както обикновено, тя трябваше да се заеме с най-важното — да изпрати Вилчур на гарата.

В седем часа сутринта тлъстият кон Ванка беше впрегнат в една малка бричка. Щеше да я кара Зоня, тъй като нито един от мъжете не можеше да се откъсне от работата във воденицата. Луця приготви куфара на Вилчур, който, макар и с превързана ръка, приемаше болни. След закуска, около осем часа, той седна в бричката.

— Много ми е неприятно, че ви пускам сам — каза му Луця, — но как мога да оставя всичките тези болни без надзор.

Вилчур я погледна внимателно.

— Имате ли температура?

Тя решително възрази.

— Ами, не, аз съм много развълнувана от всичко, което се случи.

— Моля ви се, поне вие не се разболявайте — каза той, целувайки й ръка.

— Ще тъгувам за вас — каза тя шепнешком така, че Зоня да не чуе. — Много ви моля, пишете ми.

— Добре, добре.

— Ако не получавам всеки ден писма, няма да издържа тук, с работата, и ще дойда в града. Смятам, че тази заплаха е достатъчно ясна, за да ви убеди да ми пишете.

Зоня, която седеше до Вилчур, се въртеше нетърпеливо и прекъсна разговора:

— Хайде, щом като трябва да спираме и у доктор Павлицки в Радолишки, време е вече да тръгваме.

— Довиждане — каза Вилчур.

Бричката трябваше да спре и пред воденицата, тъй като цялото семейство на Прокоп Мелник, с него начело, беше излязло, за да се сбогува с професора.

— Бог да ви пази и да се върнете здрав.

Вилчур наистина искаше да се отбие у Павлицки, преди всичко за да му благодари за любезността и така да му върне визитата и, второ, за да го помоли да изпълни обещанието си и да се отбива при Луця, която щеше да се преумори, тъй като нямаше кой да й помага.

Той завари Павлицки и жена му да закусват. Едва тук от разговора научи, че Луця е трябвало да мине през блатата, за да отиде в Ковалево.

— От тамошните жители знам, че преминаването на мочурищата е почти немислимо — каза Павлицки. — Впрочем днес имам доказателство за това. Много тъжно доказателство.

Той замълча и каза:

— Едно младо момче от Мухувка е придружавало госпожица Канска, някой си Сушкевич, който минавал за най-добрия познавач на местността. Той я превел успешно. После сам се връщал към къщи по същия път. Връщал се… но до този момент не се завърнал. И никога няма да се върне.

Четиринадесета глава

Луця не научи за смъртта на Антони Сушкевич нито този ден, нито на следващия. Докато правеше превръзка в лабораторията, отново й се зави свят, но този път вече много по-силно. Едва успя да покрие раната на пациента с марля и да даде на Донка указания как да го бинтова. В полусъзнание тя стигна до своята стая, като се опираше на стената. Донка уплашена изтича при Йемьол, който, като премери температурата на изпадналата в безсъзнание Луця, се уплаши. Живакът в тръбичката преминаваше четиридесет градуса. Впусна се да я спасява, както можеше.

Най-напред й даде да пие отвара от билки, които професорът предписваше на болните за спадане на температурата. После нареди на Донка да я съблече и да я сложи в леглото. Неговите лекарски познания не отиваха по-далеч, затова той седна до леглото и се задоволи да отпъжда мухите.

За щастие рано следобед дойде доктор Павлицки. Йемьол излезе да го посрещне:

— Големи злочестини ни изпрати бог, уважаеми Ескулап. Моя стар приятел го ухапа бясно куче, в аптеката се свърши спиртът, да, и госпожица Луця лежи с температура в безсъзнание. Дадох й настойка от някакви билки за спадане на температурата, а тя продължава да има четиридесет градуса. Надявам се, че освен високата температура няма нещо по-сериозно.

Доктор Павлицки прегледа болната и заключи, че температурата се дължи на простуда и на нервно изтощение.

— Госпожица Канска има здраво сърце — обясни той на Йемьол, — затова не смятам, че ще има някакви сериозни усложнения. Ще оздравее след няколко дни. Впрочем аз ще идвам всеки ден тук.

Той наистина удържа обещанието си. Всеки ден, след приемните си часове в Радолишки, отиваше в болницата, където се интересуваше не само за здравето на Луця, но се заемаше и с тукашните пациенти.

След пет дена Луця дойде в съзнание. Тя искаше да стане, но беше толкова отслабнала, че не можа дори да се облече. Едва на следния ден успя да го стори. Беше неделя и господин Юрковски беше дошъл да я види. От Павлицки беше научил за болестта й и пристигна с огромен букет.

— О, сигурно много трудно сте намерили тези цветя — поблагодари Луця. — Много мило от ваша страна.

— Какво ти мило. Нали аз, по дяволите, съм виновен отчасти за вашата болест. А ако не съм виновен аз, то моите деди или прадеди, които са се заселили в Ковалево. Вие сигурно знаете, че това отвратително блатище принадлежи на Ковалево. Неведнъж съм си блъскал главата как да го пресуша. Доведох дори най-различни инженерчета. Ходиха, поклащаха глави, мериха и от всичко това излезе във водата дупка.

Високо се изсмя, със замах се тупна по коленете и добави:

— Взеха по петстотин злоти и изчезнаха яко дим. А блатото, както си беше, така си и остана.

Той говореше много високо и се смееше с широко отворена уста. Баритонът му огласяше цялата къща. Когато се движеше из стаята, създаваше впечатлението, че ще преобърне всичко, което беше там. Присъствието и гласът му изпълваха цялата болница.

Тъй като идваше от Радолишки, направо от църква, и беше тъкмо време за обяд, Йемьол се постара да има и водка. И действително имаше. Господин Юрковски се оказа добър партньор. Обядът отдавна беше приключил, а двамата продължаваха да си попийват. Луця, която се чувствуваше изморена, се сбогува с тях и отиде да си легне. Още щом излезе, господин Юрковски се наведе към Йемьол и му пошепна така, че можеше да се чуе на двадесет метра от къщата:

— Ама, господине, каква изключителна жена! Повече такива жени трябва да се раждат по земята.

Йемьол сериозно кимна.

— Нямам нищо против този вид раждания по земята, почитаеми земеделецо. Макар и да предполагам, че те биха предпочели да се раждат на нещо по-пухкаво.

Господин Юрковски сви вежди и запита любопитно:

— На нещо по-пухкаво?

— Si, signore. Хайде наздраве за неженените.

Пиха и господин Юрковски делово попита:

— Вие не сте ли женен?

— Да, но не съм монах от Малтийския орден[78].

— А знаете ли какво, на мен ми омръзна да не съм женен. Наближавам четиридесетте, време ми е вече. Крайно време е.

— И защо не сте се оженили досега?

— Именно времето е причина. Нямах време. Смешно е да се каже, но това е самата истина. Защото беше така, драги господине. Първо имаше война. На човек тогава не му идват такива работи наум. После се връщам в моето Ковалево, а тук пълна разруха. Всичко беше изгоряло до основи. Селяните бяха изпокрали основите. Както се казва, трън да завъртиш, няма за какво да се закачи. Като изметено. Тогава как да се жениш? Как, драги господине, да си вземеш жена и да я сложиш под крушата, па да й кажеш: хайде сядай тука, мила, и чакай, докато ти построя къща и изкарам късче хляб за тебе от земята. Когато се захванах да възстановявам стопанството, от тъмно до тъмно бях на крак. Тъкмо бях подредил горе-долу всичко и ето я и кризата. Мисля си: що за проклетия? Нали хората трябва да ядат. Земята не може да не роди. Но няколко години нищо не даде. Добивът от квадратен метър пшеница или коноп — една и съща цена. Сам знаете.

Йемьол потвърди.

— Знам, знам. Наистина жито не съм сял, затова пък имах плантация от кълчища.

— Как така? — учуди се Юрковски.

— Напълно нормално. На главата коса — като кълчища. Както виждате, о, Цинцинат, плантацията много не просперира. Много ниски добиви.

— Ха-ха-ха! — сети се Юрковски. — Това значи, че вие плешивеете? Ха-ха-ха! Ами вие сте страстен шегобиец! Та за какво говорех аз? Аха. До сватбица не се стигна. Защото, да си кажа правото, тукашните места не са много плодородни в това отношение, не раждат много госпожици. А каквито имаше, вече се изпожениха. Отиде човек при някой съсед, после при друг — всеки женен. Във всяка къща жена шета, дечица…

— Плодят ли се плодят — отговори Йемьол.

— Плодят ли се плодят — повтори бързо Юрковски и като усети невинната уловка на своя събеседник, отново избухна в смях. — Ама че устат варшавянин сте вие. Виж ти какъв сте бил! Никога ли не сте се женили?

— Никога — поклати глава Йемьол.

— Никога ли нищо не ви теглеше към женитбата?

— Да. Веднъж двама типове ме теглеха да се женя за сестра им.

Господин Юрковски присви многозначително лявото си око.

— Значи галопирахте толкова надалече?

— Ако онова може да се нарече галоп, carissime.

Така си приказваха почти до здрач, когато гостенинът се накани да си ходи. Тъй като той нерешително се окашля, суетеше се и се оглеждаше, Йемьол каза:

— А не бихте ли искали да се сбогувате с госпожица Канска?

— Да, именно, именно. Ако тя се чувствува добре и все още не спи.

Луця не спеше, но се сбогува с Юрковски през вратата, а след като той си замина, каза на Йемьол:

— Колко мил човек. Колко непосредственост и колко чаровна простота, която разкрива искрено и добро сърце.

— Наистина — коварно потвърди Йемьол. — При това е красив. Плещи на Херкулес, мускули на Титан, врат на зубър и фантазия на Кмичиц[79]! Ех, ех! Нещастният ми приятел, горкичкият ми приятел!

Луця се учуди.

— За кого говорите?

— За моя приятел. За Вилчур. Този нещастник се лекува там в града и наум не му идва, че тук Пенелопа е забравила да разтакава платното през нощта, ами, напротив, мечтае по нощите, но не за него, за нещастния Одисей!

Луця се изчерви и се засмя.

— Що за глупости говорите?

— О, нещастие, нещастие за теб, Орест — стенейки, нареждаше Йемьол. — Наистина ти казвам, положението ти не беше толкова опасно, когато цяла тълпа поклонници изкушаваше сърцето на твоята Пенелопа, колкото сега, когато е само един! Един, но какъв! Осанката на Завиша Черни, мустачките, дявол да го вземе, на Лешек Бяли[80], абе изобщо. Пътува си сега към своето Ковалево, шиба с камшик конете, подсвирква си доволно, а по петите му препускат мислите и въздишките на някоя си чаровна Дулсинея Тобозка. Носи се, рицарю, състезавай се с вихрите! Това е състезание, от което няма да се разочароваш.

Развеселена, Луця се смееше непринудено.

— Много слаб пророк сте.

— Слаб? Искате да кажете nemo proteta в своята болница. Дано и двете ми предсказания да са погрешни!

— Уверявам ви, че те няма да се сбъднат — каза тя натъртено.

— А на мен ми се струваше, че този земевладелец ви е завладял сърцето от пръв поглед.

— Разбира се, че ми е завладял сърцето, само че не в този смисъл, в който вие си въобразявате.

— А знаете ли, че той съвсем открито ви ухажва? Според всички правила на селската традиция това си е чисто и просто ухажване преди предложение за женитба.

Луця махна с ръка.

— Напълно съм убедена, че и в това отношение се лъжете.

— Гарантирам ви го с цялото си имущество — упорстваше Йемьол. — И кой знае дали няма да постигне своето? Кой знае? С търпение и труд. Ще видите, че сега все по-често ще ни посещава!

Йемьол не се излъга. Действително Юрковски ги посещаваше почти всеки ден. Пристигаше по различен повод. Веднъж, защото отивал при познати в някакво имение и му било по пътя, друг път, защото имал работа в града или пък защото карал някакви провизии, които майка му искала той да подари на болницата. Всички тези поводи не бяха нито особено ловко измислени, нито хитри. Те обаче отнемаха възможността Луця да поговори открито с него. Дори тогава, когато Юрковски нямаше на разположение някакви скалъпени поводи, той направо казваше:

— Аз нямам кой знае какво да правя сега в стопанството, а човек толкова много работи през годината, та си заслужава малко да си отпочине, нали? Когато отивам при съседите, вие знаете, разговорите не са толкова разнообразни. Приказваме за всекидневни неща, за живота, за кравите, за слугите, затова прощавайте, че непрекъснато идвам, но на мен ми е приятно да прекарам тук час-два.

Всъщност посещенията от час-два се проточваха с часове, но не беше възможно все пак да му се каже, че те, макар и да са приятни на Луця, няма да доведат до резултата, на който той се надяваше. Юрковски в разговорите си с нея не споменаваше нито дума по тоя въпрос. Въпреки своя темперамент и откритата си натура, той очевидно не спадаше към агресивните хора и предпочиташе най-напред да изпробва почвата, отколкото да се изложи на опасността да получи неприятен отговор.

Така стояха нещата, когато един ден привечер професор Вилчур се върна без предупреждение. Тъкмо пиеха чай и чуха колата да пристига. Още преди Йемьол да успее да излезе на терасата, в преддверието влезе Вилчур. Луця и Юрковски го поздравиха с радостни възклицания. В светлината на лампата той имаше нормален и здрав вид.

Като че беше малко поотслабнал и пребледнял, но това можеше да се припише на факта, че бе загубил селския си загар. Едва когато седна на масата, Луця забеляза, че лявата ръка на професора трепереше непрекъснато и колкото пъти той взимаше с нея вилицата или лъжицата, това треперене се усилваше.

Очите на Луця се изпълниха със сълзи. За да ги прикрие, стана и отиде в своята стая. Тук нямаше нужда да сдържа плача си. Несъмнено Йемьол и Юрковски бяха забелязали треперенето на ръката му, но само тя беше разбрала целия трагизъм на положението: с хирурга Вилчур беше свършено. Тези ръце, най-прецизните ръце в света, на които стотици и хиляди пациенти бяха поверявали живота си, се бяха превърнали в повреден апарат, ненужен инструмент. Отсега нататък Вилчур нямаше вече да може да прави самостоятелно каквато и да било по-сериозна операция. Наистина при много от операциите не се налагаше да участват и двете ръце и при наличието на лекар, който асистира, той би могъл да оперира; все пак обаче фактът, че беше загубил част от капацитета на ръцете си, сигурно беше страшен удар за него.

Луця дълго време не можа да се овладее. Та нали тя бе лекар и разбираше, че това треперене на ръката не беше временно състояние. Подобни случаи по изключение можеха да се лекуват с физиотерапия, с една дума, с помощта на процедури, които тук те не можеха да приложат, тъй като не разполагаха с необходимата апаратура. Лекарите сигурно не биха разрешили на Вилчур да си тръгне, ако смятаха, че може да бъде излекуван. Той самият несъмнено би останал там за по-продължително лечение, за да не загуби възможността да работи като хирург. Тя се досещаше, че зъбите на бясното куче бяха засегнали един от важните нерви и че нищо повече не можеше да се направи.

Когато се върна при тях, Юрковски започна да се сбогува. След малко и Йемьол отиде да спи. Те останаха сами. Вилчур тъжно и се усмихна.

— Виждате ли?

И протегна към нея разтрепераната си ръка. В порив на нежност и съчувствие тя хвана китката му и я покри с целувки. Очевидно той самият беше твърде потресен, за да й попречи.

— Представете си, Луця — говореше с тих глас, — представете си, не успяха да открият засегнат нерв. Не е засегнат и никакъв мускул. Опитахме всичко. Имаше много добри специалисти. Решиха, а и аз споделям това становище, че нищо повече не може да се направи. Забелязах, че всичко до голяма степен се обуславя от психическото състояние. Колкото съм по-възбуден и по-раздразнен, толкова повече се засилва треперенето. А нощем например, когато спя, престава напълно.

Луця стискаше ръката му с двете си ръце, сякаш искаше с това сърдечно ръкостискане да спре треперенето й.

— Нищо. Това е нищо. Не тъжете. Не забравяйте, че аз винаги ще бъда с вас. Нали и досега всъщност не сте правили всички операции сам. В много случаи беше достатъчно само да поставите диагнозата и да дадете инструкции.

Вилчур я погали по косата.

— Знам, знам, мила Луця. Има и по-тежки осакатявания от моето. В края на краищата аз съм свикнал с осакатяванията повече от всеки друг. Ще се справим някак си.

На следния ден дойде доктор Павлицки, който бе чул, че Вилчур се е върнал. Той също беше потресен от състоянието на ръката на професора и каза сякаш случайно:

— Досега наистина не съм имал щастието да слушам вашите лекции и да наблюдавам клиниката ви, господин професоре, но сега нахалството ми ще стигне дотам — да се възползувам от това, че сте тук, за да попълня оскъдните си познания по хирургия. Тъй като познавам вашата добрина, смятам, че няма да откажете да ми давате указания и възможност да практикувам под ваше наблюдение.

Вилчур го изгледа сериозно.

— Не, колега. Дори съм ви много благодарен. Обикновено сериозните операции ги правим сутрин. Така че идвайте при нас по това време.

— Ще се постарая да използвам всяка възможност — кимна Павлицки.

И наистина той започна да идва в болницата почти всеки ден и оперираше заедно с Вилчур или под негово ръководство. Тъй като действително не беше практикувал много по тия моста, можеше да си позволи да оперира безплатно, защото благодарение на своя брак беше материално осигурен и нямаше нужда да е печалбар.

Освен него в болницата често идваше на гости Юрковски. Вилчур не можеше да не забележи коя е главната цел на неговите посещения. Макар и да знаеше, че Луця изпитва към младия земевладелец само обикновена симпатия, веднъж я попита:

— Харесва ли ви господин Юрковски?

Тя го погледна изумено.

— Нима този въпрос може да има някакво значение?

Вилчур малко се смути.

— Ами не, моля ви се. Струваше ми се, че той идва тук главно заради вас.

Тя сви рамене.

— Може би. Ако вие сте недоволен, много лесно ще му дам да разбере, че идва тук прекалено често.

— Но какво има пак! — засегна се професорът. — Той е много приятен човек. А освен това защо трябва да скучаете? На вашата възраст и без това е голяма жертва да живеете в такава пустош, далеч от каквито и да било развлечения и забавления. Та нали вие трябва да имате някаква компания.

Тя го погледна и топло се усмихна.

— Вие много добре знаете, че аз не ламтя за развлечения и че вашата компания ми е напълно достатъчна.

Тя обаче не беше съвсем искрена, като говореше така, макар че може би сама не си даваше сметка за това. Всъщност имаше моменти, когато малко скучаеше. Ако тогава не идваше Павлицки или Юрковски, пишеше писма и писмата й бяха по-дълги от обикновено. Впрочем имаше повод да пише дълги писма. Почти всеки ден получаваше писма от Колски, а техният тон ставаше все по-тъжен и по-тъжен. Лесно беше да се досети, че е изпаднал в някаква меланхолия, и Луця смяташе за свое задължение да го утешава и да му върне вкуса към живота.

Въпреки симпатията, която изпитваше към Юрковски, след разговора с Вилчур тя реши да поговори с младия земевладелец и ясно да му даде да разбере, че неговите посещения в болницата няма да доведат до резултата, който той очаква. Случаят обаче реши всичко. Един следобед Юрковски дойде на гости заедно със сестра си. Тя беше вече немлада госпожица с приятна външност и болнав вид. Беше дошла да ги покани на бал в Ковалево по случай именния си ден. И майката на Юрковски настойчиво канеше Вилчур и Луця. Професорът, когато чу това, искрено се засмя.

— Но, драги мои! Аз и бал! Не си спомням откога не съм бил на бал. А не съм танцувал от студентските си години. За какво съм ви аз?!

— Не можете да ни откажете — каза госпожица Юрковска. — Та нали на бала ще има много възрастни и много хора, които не танцуват. А мама толкова много настояваше. Много би искала да се запознае с вас, господин професоре. Толкова е слушала за вас и от брат ми, и от хората.

— Но аз нямам и фрак — отбраняваше се той.

Оказа се обаче, че и това не е пречка, защото по тия места рядко се обличаха официално, когато отиваха на забави в съседните имения.

Вилчур погледна Луця, сякаш чакаше тя да подкрепи отказа му. Най-неочаквано обаче Луця се присъедини към тях.

— Ако наистина официалното бално облекло не е задължително, ние бихме могли да се възползваме от поканата.

Тя се усмихна на Юрковска и добави:

— И аз много отдавна не съм танцувала, а толкова много обичам танците.

— Е, тогава няма какво да говорим — със замах се плесна по коленете Юрковски. — Значи в събота в шест часа ви изпращам колата и всичко е наред.

Вилчур повече не се противи, всъщност нямаше право да откаже на Луця удоволствието да потанцува — знаеше, че тя няма да отиде без него. А в това, че за нея балът беше удоволствие, и то не каквото и да е, той се убеди на следния ден, когато я завари да разпаря някаква рокля. Оказа се, че с помощта на Донка беше започнала да преправя своята празнична варшавска рокля в нещо, което трябваше да замести балния тоалет. Беше толкова заета, че когато Вилчур влезе, едва го забеляза.

— Мисля, че ако се отрежат три сантиметра тук — казваше развълнувано на Донка — и ако тук се направи набор, плохите ще падат по-добре.

Като придържаше разперената рокля на ханша и на раменете си, Луця я надипляше.

— Чудесно пада — каза Вилчур със снизходителна усмивка.

— Наистина ли е добре така? — попита тя сериозно.

— Мила Луця, поне малко от малко да разбирах от всичко това.

Донка клекна пред Луця и опъвайки роклята надолу, каза:

— Ако тук се отпусне подгъвът с два сантиметра, дължината ще бъде много добра.

Вилчур се окашля.

— Хм. Когато свършите, моля ви, обадете ми се.

— Добре, добре — разсеяно каза Луця. — Ей сега свършваме.

Вилчур излезе и седна на терасата до Йемьол, който свиваше цигари. По-рано той никога не се занимаваше с това. Вилчур бе свикнал сам да си прави цигарите, а Йемьол вземаше от кутията му толкова, колкото му бяха нужни. Откакто обаче професорът се беше върнал, стана ясно, че със своята трепереща ръка не може да прави дори такова просто нещо. Един ден Йемьол забеляза това и оттогава, без да каже нито дума, започна сам да ги прави.

По-рано, когато гледаше как професорът свива цигари казваше:

— Една малка подробност, толкова характерна за човека. Мисълта за бъдещето, макар и за следния миг, но за бъдещето.

— Виждаш ли нещо лошо в това? — питаше Вилчур.

— Naturellement, sir.[81] Как е възможно вечно да си блокираш мозъка с бъдещето? Не виждаш ли катастрофалните последици от такъв Standpunkt[82]?

— Признавам си, приятелю, че не ги виждам.

— Защото не умееш да гледаш философски на нещата, darling. Я си помисли: хората непрекъснато мислят за утре. Всеки ден за утре. И само за утре. Благодарение на това не забелязват една такава дреболия като днешния ден. Не забелязват настоящето. Вечно живеят с утре. А когато това утре най-после стане реална действителност, когато часовникът отмери съответното количество часове и ги пренесе в това утре, те вече не му обръщат никакво внимание. Защото като побъркани са се втренчили в следващото утре. Около тях непрекъснато събития, множество проблеми, нещо става. Но те не могат да видят всичко, не го виждат, не са в състояние да съсредоточат вниманието си върху него, защото то изцяло е концентрирано в бъдещето. Ако пишех монография за нашето време, щях да й сложа заглавието: „Хора без настояще“ В такива условия едва на смъртното си легло, когато чуе от устата на лекаря, че за него вече няма никакво утре, човек забелязва своето днес. Уви, това днес не е привлекателно. И ето с какъв happy end свършва дългият филм на живота на двуногата твар, лишена от окосмяване и обременена от психозата да гони утрешния ден. Не мислиш ли, маестро, че в това има някаква парадоксално разточителство? Не смяташ ли, че тази система на съществуване се базира на стабилната основа на кретенизма? Ако ми кажеш, че тази система е отличен наркотик срещу осъзнатата смрадлива досада на днешния ден, ще ти отговоря, че във всичко това виждам дълбока нравственост. Ненапразно от дълги години лекарите се отнасят враждебно към използване на наркотици при раждане. Сигурно имат някакви основания. Защо тогава човек, който се ражда днес, трябва да се наркотизира с трескавата мисъл за бъдещето? Не можеш да бъдеш мъдрец, ако не познаваш настоящето, ако не го виждаш и не виждаш себе си в него. Сега вече знаеш защо аз съм мъдрец.

Затова, когато завари Йемьол да свива цигари, Вилчур усмихнато каза:

— Хе-хе, приятелю. Къде отиде твоята мъдрост, твоето отвращение към „системата на утрешния ден“?

Без да прекъсва работата си, Йемьол отговори:

— Моята мъдрост ще откриеш в ясния поглед на красивите ми очи, а отвращението — в гримасата на златните ми уста. Ако пък мислиш, че съм си променил мнението, много се лъжеш. Забелязах чисто и просто, че в последно време правиш цигарите небрежно и понеже обичам да пуша цигари с много тютюн, реших се на дребен компромис с противоречията на живота и направих малка отстъпка.

Вилчур погледна треперещата си ръка.

— Да. Небрежно… Прав си, приятелю. Постепенно ставам напълно негоден.

Йемьол едва забележимо сви рамене.

— И какъв е изводът?

— Тъжен.

— Не споделям вашето мнение. Смело мога да кажа, че съм изцяло против него и съм дълбоко убеден в това.

— Сега с какъв нов софизъм ще ме гощаваш? — Вилчур бледо се усмихна. — Сигурно няма да ми внушаваш, че загубата на ръка, крак, слух или зрение е весела работа.

— Весела — не е добре казано. По-сполучливо е — полезна.

— И в какво се състои ползата от тая загуба?

— В постепенността. Природата е мъдра и е измислила едно добро правило — живите същества да отвикват постепенно от живота. Как би могла по-лесно да приложи това правило — ако не, като постепенно прекъсва контактите на човека със света, който го заобикаля, нали? Обикновено смъртта идва тогава, когато животът вече не струва кой знае колко. Ревматизмът прави ръцете несръчни, подаграта елиминира краката, ще си позволя така да се изразя излизат от обръщение, стомахът не приема никакви вкусни ястия и не смила нищо друго, освен отвратителни кашички, бъбреците не пропускат и най-малката чашка първокласна водка, сърцето не позволява да участваш в състезания по бягане, ушите не чуват песента на славея и ромона на ручеите, носът не различава аромата на старата лула от аромата на момината сълза, очите не са в състояние да видят очарованието и на най-красивата жена, а даже и да го съзрат, организмът няма да реагира, тъй като останалото отдавна вече е излязло в пенсия. Всичко това е композирано чудесно и логично. Човек постепенно се изолира от нещата на живота. В него добре работи само мозъкът, който, разбира се, трябва да се утеши с нещо. Тогава той обикновено се утешава с това, че има друг свят, където можеш чудесно да съществуваш, без да употребяваш такива съоръжения като крайниците, стомаха, органа на обонянието и други подобни инструменти, които лесно се износват. Дори бих казал, че от страна на природата е много любезно да създаде един толкова лек преход от живота към смъртта. Старостта с всичките нейни неразположения е благодеяние за човека.

Вилчур сви вежди.

— Признавам, че си прав в известно отношение. Но всичките недъзи и недостатъци, за които говореше, не са присъщи само на старите хора. Често те засягат и хора на възраст, която се смята от всички за младост или зрелост.

Йемьол запали цигара и като вдъхна миризмата на дима, отрицателно поклати глава.

— Аз нямам предвид възрастовия проблем. Този проблем за мен не съществува.

Вилчур се засмя.

— Не ми остава нищо друго, драги приятелю, освен да призная, че и в това отношение си оригинален. Защото ти сигурно си единственото изключение на тоя свят — човек, който не взема под внимание възрастта.

— Може и да съм единственият. Нима това подценява в каквото и да било отношение моите твърдения и логиката на моите разсъждения? Възрастта е въпрос на време и само на време.

— Много се лъжеш, и то в основното. Възрастта не е само въпрос на време, но и на развоя на индивида в същото това време, въпрос за постиженията на индивида вътре в него и извън него. Въпрос за духовното и за умственото му съзряване, въпрос за общественото положение. За да преминем от абстракция към реалност, да вземем следния пример. Пример за възможностите, пример за нещо близко и очевидно. Да вземем например мен. Аз ни най-малко не се чувствувам грохнал и мисля, че сигурно бих бил много полезен, ако ръката ми не беше засегната от този недъг. И второ, лъжеш се, като мислиш, че човек отвиква от живота, ако контактите му със заобикалящия го свят постепенно се прекъсват. В този случай психическото състояние има много по-голямо и решаващо значение от физическите недъзи. Някакъв относително дребен неуспех може понякога да предизвика пълно отвращение от живота и безразличие към смъртта. Да, болки в стомаха в продължение на три дни могат да накарат един млад и напълно здрав човек така да се отврати от живота, че да е близко до мисълта за самоубийство. Аз пък съм имал и такива пациенти, които са продължили живо да се интересуват от всичко, което ги заобикаля, дори след като съм им ампутирал и двете ръце и краката.

Йемьол стана.

— Извини ме, императоре. Запазвам си правото да продължа този диспут, но друг път. Сега, уви, не мога да бъда на твое разположение, тъй като вече наближава часът на моето всекидневно поклонение в Радолишки. А ти в това време застраховай аргументацията си в някакво застрахователно дружество. Ще спечелиш, защото ще ти изплатят голямо обезщетение. Ще разбия аргументацията ти така, че няма да остане камък върху камък.

Той повдигна шапка и затананика с доста хриплив глас:

— Камък върху камък, камък върху камък, а на този камък още един камък.

И все повече се отдалечаваше, тананикайки си, докато Вилчур с усмивка гледаше след него — отлично знаеше, че Йемьол ускори екскурзията си до кръчмата, тъкмо защото не можа да намери контрааргументи, а по принцип не обичаше в дискусия да признава, че събеседникът му, който и да е той, има право.

Когато Вилчур се отби при Луця, завари я да шие. Изобщо нейния голям интерес към предстоящата забава изненада Вилчур. Доколкото си спомняше, във Варшава Луця доста рядко ходеше на бал и на танци, не обичаше много дори забавления като театър или кино. За Вилчур това беше напълно естествено, тъй като съответствуваше на неговите интереси. Смяташе я за сериозно момиче, което неслучайно се е посветило на такава отговорна и полезна работа, каквато беше лекарската професия.

Сега беше изненадан от промяната, защото нейното внезапно влечение към танците той не можеше да смята за друго, освен за промяна. Ако преди няколко дена някой му беше казал, че Луця е в състояние да съсредоточи часове наред вниманието си над такава смешна дреболия, каквато беше преправянето на роклята, той щеше да се изсмее.

Очакваше го обаче още по-голяма изненада. Така например в събота Луця, след като даде инструкции на Донка, отиде в Радолишки, въпреки че в амбулаторията шест души чакаха за превръзка. Когато след два часа се върна и той я запита какво се е случило, тя му отговори така, сякаш ставаше дума за нещо най-обикновено:

— Нали днес е балът в Ковалево и трябваше да отида на фризьор да си направя прическа.

Той едва сега забеляза на главата й някакви лимби и букли. Така тя беше дори красива. Все пак в отговор Вилчур не можа да каже нищо повече, освен:

— Е, естествено, естествено.

Той самият обаче съвсем не смяташе, че е естествено. Докато обядваха, забеляза, че бе лакирала ноктите си с розов лак.

„Не трябва да се учудвам на всичко това — убеждаваше се той. — Тя е млада, а ние водим тук толкова безцветен и сив живот. Този бал е събитие за нея.“

Луця обаче не мислеше само за себе си и за своя външен вид. Той се убеди в това, когато потърси в гардероба черния си костюм и не го намери; едва когато огледа стаята, го забеляза окачен на един стол. Току-що го бяха почистили и изгладили.

В шест часа дойде колата.

Докато сядаше до Луця в бричката, Вилчур усети аромат на парфюм. Това окончателно го депримира и за да скрие смущението си, започна надълго и нашироко да разказва на Луця за някаква сложна операция на дванадесетопръстника, за която беше прочел в току-що полученото медицинско списание. През целия път разговаряха на тази тема.

Между баловете в Ковалево и във всички други имения по тези краища и баловете в столицата имаше голяма разлика. Отличаваха се преди всичко по това, че поканените не смятаха за връх на изискаността да дойдат колкото се може по-късно, а идваха точно в определеното време, а понякога и няколко часа по-рано. Затова, когато Луця и Вилчур слизаха от колата пред терасата в Ковалево, вътре вече беше многолюдно и шумно. Младият господар излезе да ги посрещне, а след него заситни и майка му. На терасата излязоха още няколко души, за да видят кой е дошъл.

От всички присъстващи Вилчур и Луця познаваха само няколко души. Освен Павлицки и енорийският свещеник имаше земевладелци от по-близките и по-далечните околности, жените им, сестрите, дъщерите и майките. Модният обичай да се подмладяват все още не беше стигнал дотук и майките изглеждаха наистина като майки, жените като жени, а дъщерите като дъщери. Майките бяха насядали по канапетата, жените се бяха събрали в един малък страничен салон и оживено разговаряха по домакински въпроси, а госпожиците стояха на групички, шепнеха си и се смееха, поглеждайки към трапезарията, където поднасяха на господата водка и мезета.

Господата на различна възраст се бяха струпали прави около масата. Водеше се общ разговор. Беше сезонът на лова и тази тема привличаше вниманието на всички: на стари и млади, на опитните ловци и на ония, които сега започваха.

В това време в салона се разнесоха първите звуци — музикантите настройваха инструментите си. Наистина оркестърът, който бяха поканили от Радолишки, не беше многоброен, тъй като се състоеше само от трима души: пианист, цигулар и акордеонист, но затова пък беше опитен и се радваше на голяма популярност в цялата околност.

Постепенно младите господа излизаха от трапезарията и едва сега Юрковски започна да им представя Луця и Вилчур. Всички отдавна бяха чували за тях, но не само затова, а и заради красотата на Луця, скоро около тях се събраха много младежи и при звуците на първия валс поканиха Луця да танцува. На свой ред Павлицки покани госпожица Юрковски и скоро салонът се изпълни с валсиращи двойки. Мезетата или по-скоро изпитият алкохол имаше чудесно влияние върху настроението на господата и на тяхното желание да се въртят под звуците на музиката. Дамите нямаха нужда и от тази подбуда, защото самият танц ги ентусиазираше.

Луця изглеждаше много добре. За това говореше не само огледалото, в което тя, танцувайки, контролираше своята външност при всяка обиколка на салона, но и погледите на всички мъже. Тук имаше жени и по-млади, и по-хубави от нея, но тя не можеше да се оплаче от липса на успех.

Неуморимият оркестър почти не си почиваше и тъй като кавалерите бяха повече от дамите, Луця едва успяваше да приседне за миг, за да си почине и отново някой я грабваше да танцува.

В стаите наоколо възрастните господа седнаха да играят бридж. Вилчур, който изобщо не знаеше, а и не обичаше да играе на карти, стоеше на прага на салона и разговаряше с домакинята. Дотолкова, доколкото беше възможно, той не сваляше поглед от Луця и не можеше да се освободи от странното чувство, че тя му е станала чужда и далечна. Струваше му се, че в блясъка на очите й, в живата й руменина, в кокетната й усмивка, във всичко това имаше нещо неестествено и някак си неприлично. Това безсмислено въртене в тясното пространство, в блъсканицата на танцуващите, това кършене в ханша, почти кокетното свеждане на главата не съответстваше на нейната сериозност и на душевността й. Това не беше Луця.

Никакви разсъждения не му помогнаха. Напразно си казваше, че всичко е наред, така трябва да бъде. Луця е млада девойка, а от памтивека танцът е привилегия именно на младите момичета; всичко я разкриваше по-скоро в добра светлина: умее да работи интензивно, полезно и сериозно, гледа задълбочено на житейските проблеми и на своите задължения и същевременно е способна да бъде весела и естествена и да се забавлява така, както се забавляват жените на нейната възраст. Всичко това беше правилно и убедително. И все пак — колкото повече разумът го осъзнаваше и приемаше, толкова повече някъде в емоционалните центрове се засилваше протестът.

Ето Луця в обятията на своя партньор мина край Вилчур в ритъма на танго и му се усмихна топло и сърдечно. Той отговори на усмивката й, но веднага отвърна глава. Тя сигурно забеляза това, защото щом оркестърът замлъкна, се приближи към него.

— Колко е приятно, нали? — попита Луця.

— О, да — каза той неуверено.

— От музикална гледна точка оркестърът може да не е между най-добрите, но за да танцуваме, е достатъчен само ритъмът. А някои от тези господа танцуват наистина чудесно.

Вилчур не отговори нищо и тя го погледна учудено.

— Вие като че ли сте недоволен от нещо?

— Аз ли? Ни най-малко.

— Отегчавате ли се?

— Но какво има пак?

— О, много ми е неприятно. Накарах ви да дойдем на този бал, мили професоре. Каква егоистка съм само…

Тя се натъжи и бързо добави:

— Не е прилично да си тръгнем преди вечерята, но веднага след това ще се върнем вкъщи.

Вилчур се трогна от нейната готовност.

— За нищо на света, Луця!

— Та вие изобщо не се забавлявате.

Той усмихнато разпери ръце.

— Е, аз съм си виновен. Щом като не танцувам, трябваше поне да се науча да играя бридж или да се интересувам от лов. Тогава щях да се забавлявам. Оставете настрана всичките си скрупули. Вие трябва веднъж завинаги да се откажете от тях. Защото ако…

Той не довърши, тъй като оркестърът отново засвири и пред Луця се поклони нов кавалер.

— Мога ли да ви поканя за фокстрота?

— С удоволствие — отговори Луця и едва сега забеляза, че Вилчур не довърши изречението, но вече не можеше да се върне назад. Кимна му и се озова в обятията на един висок брюнет със замечтани очи. Тя само го бе виждала и знаеше, че е земевладелец от северната част на областта. Казваше се Никорович. Срещала го беше понякога в Радолишки.

Никорович също я помнеше оттам, защото каза:

— Виждам ви вече за трети път. Вие може би не сте ме забелязали. Не всеки има щастие като Вицек Юрковски.

— В какво се изразява това щастие? — запита тя развеселена.

— Е, не бих могъл да ви дам точен отговор. Но Вицек е прикрито типче, само се покашлюва и мърмори под носа си. Аз знам обаче, че често се виждате. А това не е ли вече само по себе си щастие?

— Я не се шегувайте с мен — засмя се тя. — Действително Юрковски често се отбива в болницата, но едно такова „щастие“ е достъпно за всеки, който страда от лошо храносмилане или пък си е наранил някой от пръстите.

Партньорът й въздъхна.

— Ех, тогава след днешната вечеря ще се постарая да имам оплаквания от лошо храносмилане, а ако и това не помогне, утре ще си порежа пръста.

— Виждам, че сте способен на жертви — засмя се тя.

— О, да. На всякакви. Но пак повтарям — Вицек има рядко щастие, защото никога не съм забелязал той да няма апетит, нито пък да му липсват пръсти и все пак идва често у вас. Бихте ли ми казали как може човек да се добере до такава привилегия?

— Моля ви се, господине, та това не е никаква привилегия. Ще ми бъде много приятно, ако някога ни посетите в болницата.

— Благодаря ви, госпожице. Сигурно в най-скоро време ще се възползвам от поканата.

Известно време танцуваха мълчаливо, после Никорович попита с привидно безразличен тон.

— Харесва ли ви Ковалево?

— Тук е много хубаво и много приятно.

— А онова, което му липсва, скоро ще бъде набавено.

— Но за какво говорите, какво още липсва? — погледна го любопитно тя.

Той се поколеба и отговори:

— Всъщност аз казвам, че липсва едно. Само едно: Вицек няма съпруга, а Ковалево — господарка.

Тя се досети какво цели Никорович и каза:

— В Ковалево господарките са даже две. Не съм чула господин Юрковски да има някакви намерения да се жени. Не ми е споменавал.

— А, така ли? — учуди се Никорович. — Значи още не ви се е обяснил?

Тъй като тя сви вежди, той бързо добави:

— Много ви моля да ме извините, задето се бъркам в чужди работи. Бъдете така любезна, простете ми, но аз мислех, че това е вече обществена тайна. В цялата област открито се говори, че Вицек се домогвал до вашата ръка.

— Сбъркали са — каза натъртено тя. — Уверявам ви — в това няма и капка истина.

— И все пак… — започна Никорович.

Тя го прекъсна:

— Господин Юрковски се познава с професора и с мен и много ми е неприятно, че посещенията му в болницата могат да бъдат тълкувани толкова зле.

Този разговор раздразни Луця. Тя и не допускаше дори, че посещенията на Юрковски толкова много бият на очи. Едва сега обаче, от чуждите погледи, от някои недомлъвки и от държанието на гостите Луця стигна до извода, че я смятат за почти сгодена с домакина. Дълго се колеба как да опровергае погрешните предположения. Накрая реши ясно и открито да поговори с Юрковски.

Много скоро има възможност да го стори: покани я да танцуват. Понеже тези, които танцуваха наоколо, можеха да дочуят откъслеци от изречения и да се досетят за какво става дума, когато тангото свърши, тя предложи:

— Бих искала да поговоря с вас насаме.

— С голямо удоволствие. Още повече че и аз, госпожице, и аз самият исках да ви помоля за това.

През преддверието и стаята, в която играеха бридж, той я заведе в своя кабинет. Там нямаше никого.

— Моля ви — започна делово тя, сядайки в креслото, което й предложи, — днес узнах — в цялата област се носят нелепи клюки, че ние, вие и аз, имаме намерение да се женим.

Той тревожно я погледна и я запита:

— Защо наричате тези слухове нелепи?

— Просто, защото се градят на чиста измислица, на една абсурдна измислица.

— Дори и да е измислица, не виждам защо да е абсурдна.

Искаше да му спести своя отказ и затова поклати глава:

— Абсурдното е това, че както вие, така и аз отлично знаем, че не сме един за друг.

— Аз съвсем не мисля така — възрази той, свивайки вежди.

— Сигурно така мислите — каза тя натъртено. — Първо, вие сте земевладелец. Имате нужда от жена от същата среда, която да се заеме със стопанството и да се грижи за домакинството. Аз съм лекарка. Аз, както знаете, съм дошла в този край да работя за общественото благо. И понятие нямам от стопанство. Нищо не разбирам от това и смятам, че ще унищожа способностите и професионалната си подготовка, ако напусна работата си като лекарка. А тази работа аз смятам за свое призвание и никога няма да се откажа от нея.

Той помълча малко и накрая се обади почти гневно:

— А кой ви казал, че аз ще изисквам от вас да се отказвате от каквото и да било и да ви натрапвам стопанството на Ковалево? Аз искам само да ми станете жена и нищо повече и нямам намерение с нищо да ви смущавам. Ще правите, каквото си искате. Ако пожелаете, ще построя в Ковалево болница, по-голяма от другата. Казвате, че не сме създадени един за друг. А не е вярно. Защото откакто ви познавам, виждам, че подходяща за мен сте само вие и никоя друга. Разбира се, аз може да не заслужавам жена като вас. Давам си сметка. Затова пък знам, че мога да бъда добър съпруг и че няма да се разочаровате. Защото като казвам нещо, казвам го, а щом твърдя, че ви обичам, то в това няма и капчица лъжа. Аз нарочно не бързах да ви се обясня, за да можете да ме опознаете и да си съставите мнение за мен. А колкото за стопанството, майка ми, слава богу, е още жива и се занимава с него. Сестра ми сигурно вече няма да се омъжи, защото и няма голямо желание за това. С една дума, няма да се грижите за домакинството. Затова, госпожице, сега ви питам кое е абсурдното? Кое е нелепото? Няма защо да се страхувате, аз не съм хлапе. Преди да се обърна към вас с това предложение, аз съм обмислил и всичко съм предвидил.

Луця поклати отрицателно глава.

— Не всичко. Много ми е неприятно, че трябва да ви го кажа. Вие съвсем не сте предвидили моите чувства и моите намерения. Не съм съгласна е това, което казахте за себе си. Не вярвам, че мога да ви бъда подходяща съпруга. Това — първо. А второ — не мога да ви стана жена, защото не съм свободна. Имам известни задължения.

— Не може ли да се освободите от тях?

— Не искам да се освобождавам от тези задължения.

Той сведе глава.

— Значи вие обичате някого.

— Да — отвърна тя кратко.

Той помълча известно време, после каза, опитвайки се да се усмихне:

— Аз наистина издрънках големи глупости. Но кой можеше да знае… И как можех да допусна… Не съм чул да ви е ухажвал някой от околността, а ако беше някой от Варшава, вие нямаше да заминете. Моля да ме извините. Никога не бих се натрапвал, ако не бях убеден, че сте свободна. Много ви моля да ме извините.

Смущение и тъга се изписаха по лицето му. След дълго мълчание вдигна към нея очи и в тях блесна недоверие.

— Моля ви — започна той. — Може би така вие желаете да ми подсладите горчивия хап. За мен ще бъде много оскърбително, ако на моята искреност и на моите чувства отговорите, с такива извъртания. И все пак аз наистина не съм забелязал някой да се старае да ви спечели. По нашите места нищо не остава дълго в тайна. Кажете ми искрено и просто — не ми харесвате, ще чакам по-добър.

Луця поклати глава.

— Предположенията ви са неоснователни. Казах ви истината. Наистина обичам друг и ще се омъжа за него.

Той отново замълча — застанал пред нея, опрян на масата, забил поглед в земята.

— Може ли… може ли да ми кажете неговото име?

— Не смятам за необходимо — каза хладно тя.

— Ех, щом е тайна — изрече иронично той.

— Съвсем не е тайна. Но не държа да разгласявам, защото това си е моя лична работа.

— За клюкар ли ме смятате? Интересувам се за себе си, само за себе си.

— Тогава добре. Мога да ви кажа. Говорех за професор Вилчур.

Той широко отвори очи.

— Как така?

Луця стана.

— Една секунда още — задържа я той. — Да не би да искате да кажете, че обичате професор Вилчур и ще станете негова жена.

— Да, господине. И моля с това да сложим край на нашия разговор.

Върнаха се в салона точно когато канеха за вечеря. В трапезарията и в съседната стая стана шумно. Вечерята, както беше прието по тези краища, беше извънредно обилна. Но седналият до Луця домакин не яде почти нищо, затова пък много пи и през цялото време бе мрачен — напразно се мъчеше да се преструва. Това сигурно бе привлякло вниманието, защото всички, особено дамите, любопитно поглеждаха към него и после местеха поглед към Луця, досетили се, че между тях има някакво недоразумение. Луця, за да спаси положението, се стараеше да бъде весела и оживена, разговаряйки с госта, седнал до нея от другата страна.

След вечерята отново попита Вилчур не е ли по-добре да се връщат вече вкъщи. Сега тя наистина искаше да си отиде, но Вилчур продължаваше да вижда в това жертвоготовност и категорично отказа.

— Тук се запознах с двама много интересни господа и разговорът с тях е чудесен — уверяваше той. — Утре е неделя и можем да си позволим да се забавляваме още няколко часа.

Оркестърът отново засвири и Луця отново затанцува почти без отдих. Вилчур търсеше двамата интересни господа и надникна в трапезарията, където прислугата се суетеше, разтребвайки. В края на едната от масите седеше самотен Юрковски и пиеше водка. На Вилчур му се стори, че домакинът не го позна, защото го измери с почти злобен поглед. Трябва да беше много пиян, защото досега беше се отнасял към Вилчур много учтиво.

След малко те отново се срещнаха в малкия салон. Тъй като в големия салон прочутият танцьор на мазурка Скирвони демонстрираше несравнимото си майсторство, тук беше пусто.

— А, господин професорът! Чудесно е, че ви виждам, господин професоре — обади се Юрковски. — Исках да ви разкажа една забавна историйка.

Изглежда, той говореше напълно съзнателно, но някои неточности в изговора свидетелстваха за прекалено голямото количество погълнат алкохол.

Вилчур се усмихна снизходително:

— С удоволствие ще я чуя, макар че, да ви призная, не съм от познавачите на хумора.

Юрковски вдигна нагоре пръст.

— О, този хумор ще го разберете много лесно. Просто да се пръснеш от смях. Чувате ли, скъпи професоре — да се пръснеш от смях.

Вилчур се престори на заинтригуван.

— Слушам, слушам ви.

— Ето, представете си, аз имам един пъдар. Почтен селянин. Отдавна е на служба при мен. Още при баща ми е работил. Пъдар е при нас от четиридесет години почти. Деца отгледал, дочакал внуци. И ето, преди три години овдовя. Разбирате ли? Овдовя.

— Разбирам — меко каза Вилчур.

— И знаете ли, професоре, всичко щеше да бъде наред, но миналата година го хванаха дяволите. Идва при мен, целува ми ръка и казва, че иска да се жени. Разбирате ли, иска да се жени! Да не си оглупял, казвам аз. Защо ти е да се жениш? Живееш при дъщеря си — нямаш нужда от жена. Стар пръч такъв! И за коя искаш да се жениш? А той каза: за Малюшка на Лаванчук. А Лаванчук, вие, професоре, сигурно знаете, е най-последният бедняк. Две-три десетини земя, а колибата му пълна с деца. Умират от глад. Но тая Малюшка не беше грозно момиче. Майка ми неведнъж я взимаше да работи в градината и аз забелязах, че не е грозна. Само че едно такова опърпано, омършавяло. Е, взеха се. Дадох им там една крава и си мисля — какво ли ще излезе от всичко това? Но не чаках дълго. Гледам и ратаите, и момите се смеят, смеят се и с пръст сочат пъдаря. Докато най-сетне той сам дойде при мен. Моли ме да го направя нощен пазач. Започнах да го разпитвам за причините, а той се хвърли в краката ми. „Не мога да се оправя — казва, — не ме ли спасите, господарю — свършен съм.“ Започвам да го разпитвам. И ето какво. Щом загладила косъма, жена му се разбесувала с чифлишките работници — с когото й попадне. Той — на полето, тя — при тях. А знаете ли, професоре, какво му отговорих?

— Откъде да знам? — сви рамене професорът.

— Аз му казах: Всичко си е наред, глупак с глупак. А ти какво си мислеше, че младата жена няма нужда да живее? Все тебе, дъртака, ще гледа и ти ще й заслониш целия свят. Искаше да се жениш — трябваше да се ожениш за стара като теб жена, а не за младо момиче. Има на тоя свят един такъв закон, че младия към младо го тегли. Така че като си бил глупак, сега страдай… Така му казах. Ха-ха-ха.

Той хвана професора за едно копче на сакото и започна настойчиво да пита:

— Имах ли право, или не? Е, какво, професоре? Имах ли право, или не?

Вилчур пребледня. Той беше разбрал алюзията още към средата на историята, която Юрковски разказваше. В първия момент се почувства болезнено засегнат, след това се засрами заради човека, който си позволяваше да обижда толкова недостойно гостите си в своя собствен дом. После се ориентира, че сигурно имаше някаква много сериозна причина както за напиването, така и за това заяждане на Юрковски. Той сигурно се беше обяснил на Луця и беше получил отказ, а после бе изпаднал в ожесточение, което го бе довело до тази постъпка, недопустима не само с оглед на гостоприемството, но и на най-обикновеното благоприличие.

— Е, професоре, обзалагам се на два коня заедно с кабриолета, че и вие щяхте да кажете същото. Не е ли така? Та нали сте лекар и разбирате какво изисква всеки млад организъм, а какво може да даде старият.

Понеже той държеше Вилчур за копчето и беше трудно човек да се разправя с него, професорът го погледна и спокойно каза:

— Вие прекалено опростявате възгледите си, като смятате, че бракът е единствено и само въпрос на организма.

— Но и на организма — упорстваше Юрковски. — Професоре, кажете ми, моля ви, какво трябваше да прави тая Малюшка. Ще кажете, че е неморална. И на това съм съгласен. Но ако беше по-морална, какво щеше да направи? Какво? Ами щеше да избяга от него. Щеше да го прати по дяволите и щеше да тръгне с друг. А ако беше чиста като лилия, щеше да остане при него и да страда до края на живота си. Такива са природните закони, професоре. И никой няма да ги промени. Това е то.

Вилчур едва владееше нервите си. Алюзията бе много по-оскърбителна, отколкото Юрковски можеше да допусне. Споменът за Беата и нейното бягство ярко възкръсна. Той изведнъж се почувства стар, изморен и отвратен от живота. Не се сърдеше на домакина. Разбираше какво изживява самият Юрковски. Мечтаеше само за едно — да се махне оттук, колкото може по-бързо. Използва наплива от гости в малкия салон, измъкна се и тръгна да търси Луця. Намери я в големия салон. Танцуваше. Повече от час мина, преди да успее да размени няколко думи с нея.

— Забавлявате ли се добре? — попита той.

Тя го погледна тревожно:

— Какво ви е?

— Ах, нищо — отвърна той. — Чувствам се малко изморен. Отвикнал съм вече от големи приеми, от много хора и шум.

— Тогава да си отиваме ли вкъщи? — предложи тя.

— Ако няма да ви е много неприятно.

— Ни най-малко — прекъсна го Луця. — Веднага ще помоля за колата.

Госпожа Юрковска се опита да ги задържи, но накрая отстъпи. Дори не чакаха дълго.

Навън валеше. Седяха в открит кабриолет и под качулките на наметалата нямаха желание да разговарят. Мълчаха почти през целия път. Всеки предъвкваше собствените си мисли. Луця се връщаше мислено към обяснението на Юрковски. Убедена бе, че е постъпила правилно. Намираше, че той е мил и много почтен. И все пак тя в никакъв случай, дори и да не беше влюбена във Вилчур, не би се омъжила за този млад човек. Не само защото не беше нейният тип, но защото бе убедена в правотата на своите аргументи. Хората трябваше да се женят в своята среда. Трябваше да се женят хора с едни и същи интереси. Той и понятие нямаше за работата й, нито пък тя за неговата. Просто нямаше да намерят общ език. Щяха да бъдат като двама чужди, осъдени на съвместен живот. Например с такъв като Колски, макар да не го обичаше и възгледите им често да бяха диаметрално противоположни, винаги имаше за какво да си поговори не само защото беше лекар, а защото беше израсъл и работеше в града, защото и двамата бяха изградили своите понятия и представи, своите вкусове и навици в една и съща среда, в една и съща културна сфера. И сега — нали от толкова месеци не се бяха виждали. Разделяше ги такова огромно разстояние и различният начин на живот дори, а все пак си пишеха и винаги имаха какво да си кажат.

А и с професора например. Та нима би могла да скучае с него. Сигурна беше, че разбира всеки негов поглед, всяко негово движение. Струваше й се, че и той я чувства близка и усеща всичко в нея. Живееха заедно толкова отдавна, а всеки разговор продължаваше да е истинско удоволствие.

Когато гледаше в бъдещето, бъдеще до този човек, тя не съзираше никакви облаци. Не се съмняваше, че ще бъде щастлива. Може би за миг някъде дълбоко в съзнанието й се обади мъничко съжаление, че бъдещето няма да е богато дори и с редки развлечения като това, на което бяха. Но веднага стигна до разумното заключение, че всъщност е способна да направи малка жертва и да се откаже от танците.

Когато спряха пред терасата на болницата, беше вече съвсем тъмно. Вилчур запали лампата в преддверието и пръв забеляза някаква сгъната хартия, опряна на мастилницата върху масата.

— Какво е това? Телеграма ли? — каза той, като я взе.

Наистина беше телеграма, адресирана до Луця. Тя се приближи до лампата и я отвори. Беше от Колски. Докато Вилчур отиде да надникне в стаята с болните, тя зачете:

„Обръщам се към Вас от името на съпругата на професор Добранецки с една гореща молба. Установили, че мъжът й има злокачествен тумор в мозъка. Положението е почти безнадеждно. Операцията — минимален шанс за спасение, ще бъде трудна и сложна. Добранецки е твърдо убеден, че ще бъде несполучлива. Заяви — ще се реши на операция само ако професор Вилчур се съгласи да го оперира.“

Луця прекара ръка по челото си. Просто не вярваше на очите си.

„Госпожа Добранецка Ви умолява, а и аз се присъединявам към тази молба, да повлияете на професор Вилчур да не откаже да спаси умиращия. Тя знае, че няма право да моли за това, че те с нищо не са заслужили подобна проява на благосклонност и че професор Вилчур ги смята за врагове. Затова и се обръща към Вас чрез мен. Вярвам, че няма да откажете да помогнете. Чакаме телеграфически отговор. Колски“

Луця смачка телеграмата. Новината беше като гръм от ясно небе. Изпълни я вътрешна радост и гордост. Ето самата съдба най-злостно отмъщаваше на тези зли хора, ето самата тя ги принуждаваше да търсят спасение от човека, на когото бяха причинили толкова ужасна неправда.

Ах, тия подлеци. Подлеци е подлеци. Презрително го наричаха „знахар“ Разпространяваха клевети за него. Твърдяха, че трябва да изостави хирургията. А сега, когато ги застрашава смърт, като кучета скимтят за неговата милост!

Професорът влезе в преддверието. Тя поривисто го хвана за ръката. Той учудено я погледна. Очите й искряха триумфално, а на бузите и бе избила руменина. Дишаше бързо. Вилчур попита:

— Какво се е случило? Вие сте толкова възбудена.

— Е, да! Да. Стана. Стана нещо, което трябва да ни убеди в божията справедливост. Чуйте само.

Тя оправи с ръка смачкания лист и зачете телеграмата с пресеклив глас. Професорът слушаше и изумлението му растеше. Когато Луця свърши и двамата дълго мълчаха. Вилчур гледаше надолу. Най-после вдигна глава и каза тихо:

— Бог ми е свидетел, не мога. Как бих могъл. Тумор в мозъка. И такава ръка.

Протегна лявата си ръка, която трепереше повече от обикновено очевидно под влияние на това неочаквано вълнение.

— Как — с тази ръка. Та това е невъзможно!

— Що за безсрамие — избухна Луця. — Колко само са безсрамни тези гадни нищожества. Осмеляват се след всичко, което ви сториха. Какви безочливи хора!

Вилчур нищо не отговори. Скръстил ръце на гърба, той се разхождаше от ъгъл до ъгъл с натежала стъпка.

— Ще напиша на Колски, че съм учудена как е могъл да се заеме с такова посредничество. При това моли за посредничество и мен!

Вилчур спря пред нея и каза:

— Луця, вие не можете да го упреквате. Не трябва да забравяте, че той е преди всичко лекар. Като лекар е длъжен да не се отказва от нищо, от абсолютно нищо, което би могло да спаси пациента.

— Дори и тогава, когато пациентът е престъпник? — извика възбудено тя.

Вилчур я погледна сериозно в очите.

— Дори и тогава! Знаете ли — дори и тогава.

Отново настана мълчание.

— Телеграфирайте му — обади се Вилчур. — Пишете му, че не мога, не владея ръката си… И телеграмата трябва да се изпрати още рано сутринта. Там чакат отговора… А сега, Луця, лека нощ. Спете добре.

Тя му стисна ръка с двете си ръце.

Когато вратата се затвори след него, Луця дълго стоя неподвижно. Колко много се възхищаваше от този човек. Та нали отлично знаеше, че той би трябвало да изпитва към Добранецки ако не желание за мъст и омраза, то поне дълбоко отвращение и напълно основателно презрение. Те позорно го бяха онеправдали, използвайки отвратителни средства за борба. Оплюха доброто му име, опропастиха неговото състояние, принудиха го да напусне поста си, да замине от Варшава. Не. В душата си тя не можеше да открие и сянка от милост към тях. Не можеше дори за миг да забрави неправдите, които бе понесъл, а знаеше, че и Вилчур сигурно ги помни. А сега той трябваше едва ли не бога да призовава за свидетел, че отказът му е основателен.

И Луця в този миг беше принудена сякаш да потисне радостното чувство, че лошото стечение на обстоятелствата, в които бе страдала толкова много, сега й помага да осуети спасяването на този мошеник без вяра и чест.

Професорът каза, че дори и престъпникът трябва да се спасява. Да. Да. Но има престъпления, такива престъпления, които изключват милосърдието.

Възбудена от случилото се, тя дълго не можа да заспи. Обмисляше текста на телеграмата, която щеше да изпрати рано сутринта. Искаше да напише горчиви и оскърбителни думи, но като размисли, все пак съзна, че това щеше да бъде нелоялно спрямо Вилчур.

Рано сутринта реши сама да занесе телеграмата в Радолишки. На излизане от болницата срещна конник, изпратен от Ковалево. Носеше писмо от младия господар. Тя се учуди, когато видя на плика името на професора, а не своето. Това я заинтригува. Какво ли можеше да пише Юрковски на Вилчур? Предаде писмото, без да попита за съдържанието. Вилчур мълчаливо отвори плика, прочете писмото и като видя, че Луця чака, реши, че трябва да обясни:

— Ах, нищо, госпожице. Дреболии. Снощи разговаряхме по един въпрос, който господин Юрковски смята за толкова важен, че ми изпраща допълнителни сведения.

Всъщност в писмото се казваше следното:

„Уважаеми господин професоре!

Вчера попрекалих с алкохола и не бях на себе си. Струва ми се, че си позволих да Ви разказвам, уважаеми господине, някакви неприлични историйки. Напълно съзнавам, че нищо не е в състояние да ме извини. Много Ви моля все пак да ме извините. Приемете моите най-искрени съжаления и Ви моля, господин професоре, да забравите обидата.

С дълбоко уважение:

Винценти Юрковски“

Петнадесета глава

Откакто докараха професор Добранецки в болницата, преместиха всички пациенти от цялото крило „Б“ на първия етаж, за да се осигури абсолютно спокойствие на тежко болния. Лекарят, който идваше, както и целият персонал, трябваше да обуват плъстени чехли и да говорят шепнешком.

В последната стая, където беше настанен Добранецки, прозорците бяха заслонени и цареше полумрак. Болният не можеше да понася както светлината, така и силния шум. Под влияние на единия или другия дразнител той получаваше силни болки под черепа, които не намаляваха и след най-силните дози пантопон и морфин. До леглото му денонощно на смени дежуреха лекари. Освен това и съпругата на професора оставаше с часове край него.

Когато се отдалечаваше, болният изискваше тя да е при него. Състоянието му веднага се влошаваше, пулсът отслабваше, болките се увеличаваха, по страните му бликаха сълзи, които някой постоянно трябваше да трие. После изведнъж на лицето му се появяваше израз на облекчение. Необикновено изостреният му слух разпознаваше стъпките й в коридора, които другите все още не бяха чули. Когато тя сядаше до леглото му, той взимаше ръката й, затваряше очи и или мълчеше с часове, или й шепнеше нежни думи за това, че я обича, че е красива, че е живял за нея и че никак не му е тежко да се раздели с този свят, но не иска и не може да остави нея.

Понякога, най-често нощем, той губеше съзнание. Тогава получаваше конвулсии, след това повръщаше, после имаше страшни болки и бълнуваше несвързано.

Нина беше обезумяла. Никой от старите й познати не можеше да я познае. Без грим, сресана небрежно, с големи сенки под очите, тя ходеше като побъркана. И както преди, изглеждаше учудващо млада, така сега изведнъж се бе състарила.

— Вижте колко страда — казваха всички. — Това се казва любов.

Лъжеха се. Нина страдаше по други причини. Знаеше до какви неизбежни последици ще доведе смъртта на съпруга, й. От момента, когато Вилчур се беше оттеглил и той бе приел ръководството на болницата, материалното им положение наистина се беше оправило, но още не бяха успели да изплатят, макар и малка част от дълговете си. За Нина смъртта на мъжа й беше равносилна на пълна мизерия. Мизерия, която щеше да я доведе до загуба на общественото положение, удобствата, тоалетите, значението, красотата и успехите. Малко хора знаеха, че тя наближава четиридесетте. С цената на неограничени средства и много усилия тя бе поддържала красотата си, с която бе блестяла на младини. Сега, когато заставаше пред огледалото, я обхващаше отчаяние. Много добре знаеше, че не може да започне нов живот; че със смъртта на мъжа й нейната кариера на хубава жена ще приключи изведнъж като отрязана с нож. На успех сред мъжете можеше да разчита само докато се поддържаше, докато се обличаше елегантно и, търсена от обществото, сияеше със своя чар. Никой мъж нямаше да погледне една бледа, лошо облечена и изтерзана жена.

И когато тя казваше на мъжа си със страстен повелителен глас: „Трябва да живееш! Ти ще живееш!“, това същевременно значеше: „Аз искам да живея, а твоята смърт е и моя смърт“.

От страната и от чужбина бяха поканени за сметка на болницата най-добрите специалисти. До леглото на болния се правеха продължителни консулти.

Никои не даваше надежда. Не можеше да даде. Туморът под черепа растеше бавно, но непрекъснато, притискайки мозъчните гънки. Краят беше въпрос на време, и то на кратко време. На последния консулт се реши, че туморът има разклонения и поради това операцията вече е почти невъзможна. Прочутият американски лекар професор Колеман бе прекъснал почивката си на френската Ривиера и бе побързал да дойде край леглото на болния си колега. Когато Добранецки го помоли да му каже самата истина, той бе му отговорил:

— Не бих се заел с операцията, защото не виждам нейния смисъл.

Добранецки прошепна:

— Аз отдавна съм на същото мнение. Шансът е едно на сто.

— Едно на сто хиляди — поправи го Колеман.

Съшия ден следобед госпожа Добранецка, след като чу присъдата, реши, че ако шансът е едно на сто хиляди, все пак трябва да се направи опит и да се оперира. Тя умолява Колеман, докато той се съгласи.

— Аз съм абсолютно сигурен, че операцията няма да е сполучлива. Само ще ускори със седмица или с десетина дена смъртта на болния. Но щом като вие сте толкова категорична и настоявате, мога да я направя. Съмнявам се обаче, че професор Добранецки ще иска. Той отлично знае какво е състоянието му и самият той е много добър хирург, за да не разбере, че в случая ланцетът няма да помогне.

Американецът не се беше излъгал.

Всичко беше подготвено. Операционната беше готова, когато Нина започна да моли съпруга си да се съгласи да го оперират.

Той веднага категорично отказа.

Не помогнаха никакви настоявания и никакви молби. Напротив. Накрая болният се ядоса и горчиво запита:

— Нима искаш да ми отнемеш и тези няколко дни живот, които ми остават?

— Но, Йежи! — отчая се тя.

— Това, че бдиш до леглото ми, те измъчва и искаш вече да се отървеш от мен…

Разбира се, така й затвори устата. Тя млъкна. Седеше до леглото му потисната и примирена. Добранецки прекара нощта спокойно. А когато на другия ден сутринта Нина отново дойде, попита:

— Замина ли професор Колеман?

Нина се оживи:

— Да, но ще се отбие във Виена. Все още можем да го върнем с телеграма!

— О, не — не!

Й след малко добави:

— На този свят има само един човек, който може да ме спаси… Но той по-скоро ще предпочете да ме убие.

— Йежи, за кого говориш? — широко отвори очи тя.

— За Вилчур — прошепна Добранецки.

Сърцето и се сви. Беше казал истината. Не можеха да се надяват на помощ от Вилчур. Макар че добре разбираше това и макар да беше убедена, че за нищо на света нямаше да спечели благосклонността на Вилчур, тя се вкопчи в тази надежда:

— Йежи, ще се съгласиш ли да те оперират, ако той направи операцията?

— Да — отговори й след кратко колебание. — Но няма смисъл да говорим за това.

Тя беше разгорещена и възбудена.

— Все пак заслужава си да се опитаме, а? Може да се съгласи?

— Няма да се съгласи.

Ала Нина се вкопчи в тази мисъл. Не можеше да се освободи от нея и когато излезе от стаята, попита първия срещнат санитар:

— Тук ли е доктор Колски?

— Горе е, госпожо, в операционната.

— Моля, веднага щом свърши операцията, му кажете, че го моля да слезе долу. Ще го чакам в неговия кабинет.

Колски изслуша проекта на Нина с голямо учудване. И той не вярваше, че Вилчур ще се съгласи да оперира Добранецки. Не вярваше, че изобщо ще пожелае да дойде във Варшава.

— И все пак, пишете му — настояваше тя. — Телеграфирайте му. Аз не мога. Вие сам разбирате. Не става дума за амбиция от моя страна, но зная, че ще изхвърли телеграмата ми, без да я прочете. Та нали той ви обичаше.

Колски поклати глава:

— Моята молба също няма да помогне.

— Тогава пишете на доктор Канска, той я обича. На нейните молби може да отстъпи. Казвахте, че имала много добро сърце. Нали сега става дума за милосърдие. За милост към умиращ. Вие не можете да ми откажете.

След дълго колебание Колски беше се съгласил, макар и да знаеше, че така ще настрои Луця против себе си. Заедно с Добранецка бяха написали дълга телеграма.

Сега тъкмо чакаха отговора. Нина от време на време излизаше от стаята, където беше съпругът й, за да разбере дали Колски не е получил нещо. Телеграмата пристигна около обед. Колски я отвори и високо я прочете:

„Професор Вилчур страда от пареза на лявата ръка. Затова не може да оперира.

Луця“

Нина безсилно се отпусна във фотьойла.

— Божичко, божичко!

Изведнъж тя скочи:

— Не е вярно! Не може да е вярно! Това е само извъртане. Не вярвам.

Тя сграбчи телеграмата и размахвайки я, трескаво заговори:

— Та това е ясно — извъртане. Той няма сърце. Божичко мили, какво да правим. Посъветвайте ме. Как да го склоним?… Сигурно е съвсем здрав и се радва там, че неговият враг умира. Тази пареза на ръката сигурно е една нищо и никаква измислица.

Колски поклати глава:

— Не мисля, че е така. Госпожица Канска не би прибягнала към подобен претекст. А и професорът няма нужда да го прави — можеше да пише, че няма време, нали?

— Но тогава какво е това? Кажете ми какво е това?

Той сви рамене:

— Допускам, че е вярно.

Нина се разплака. Колски гледаше разчорлените й коси, зачервеното лице и подпухналите от сълзи клепачи. Беше отблъскваща. Отблъскваща и непоследователна. Дълги години бе изневерявала на мъжа си и го бе лъгала, а сега беше отчаяна, като че ли беше най-вярната и най-любящата съпруга на света. Може би точно затова у Колски се зароди съчувствие. Той лично наистина беше убеден, че животът на Добранецки не може да бъде спасен. Споделяше мнението на Колеман, че може да се говори за шанс едно на сто хиляди. И все пак… И все пак той вече бе видял не един пациент в подобно положение. Чудотворният ланцет на професор Вилчур беше съумявал да открие единствената — една на сто хиляди — щастлива възможност.

Прочете телеграмата още веднъж. „Пареза на ръката — мислеше си той. — Пареза не е пълно увреждане. А нима е нужно и двете ръце да участвуват в тази операция? Трапанацията и без това я правят асистентите. Дребна работа е. Става дума за отстраняването на тумора. В случая може да е достатъчна едната ръка. Може да са достатъчни дори само неговите указания.“

От опит Колски знаеше, че Вилчур притежава изумителна интуиция, когато се ориентира в оперативното поле. Безпогрешна интуиция. Разклонени и сложни тумори за него бяха нещо, което отдавна познаваше…

— Госпожо — обади се той, а Нина веднага престана да плаче, сякаш обнадеждена, — смятам, че Вилчур дори и да има пареза на ръката, пак би могъл да се заеме с операцията.

— Би могъл?… Господи! Наистина ли би могъл?

— Сигурно. С известни трудности, разбира се. Но не е невъзможно.

— А дали ще можем да го убедим?

Колски леко сви рамене.

— Той самият като хирург добре знае, че с помощта на асистенти, при това на асистенти, които отдавна го познават и са правили с него не една операция, ще може да направи и тази.

— Но как да го принудим?

— За принуда и дума не може да става. Остава само едно — да го молим.

— Тогава да изпратим втора телеграма, колкото може по-бързо!

Колски поклати глава:

— Това едва ли ще доведе до някакъв резултат.

— Тогава какво да правим? Какво да правим? — и тя конвулсивно сви пръсти.

Колски дълго размишлява и после каза:

— Доколкото познавам професор Вилчур и доколкото мога да предположа, смятам, че най-добре ще направите, да заминете там, при него. Ако успеете да го трогнете, ако можете да изтръгнете прошка от него, може и да се съгласи. Разбира се, в случая и дума не може да става за нещо сигурно…

Нина скочи от мястото си.

— Но имаме ли време за всичко това? Ще успея ли да отида там, в граничните области, и да се върна с него? Няма ли да бъде вече много късно?

Той разпери ръце.

— Никой не може да гарантира.

— Да, да — засуети се трескаво тя. — Не трябва да се губи нито миг. Няма да вземам никакъв багаж. Ще замина така, както съм. Вече всичко ми е безразлично. Само проверете кога е първият влак.

— Мисля, че най-добре е да заминете със самолет. Ще летите до Вилно, а от летището ще тръгнете направо за Радолишки с такси, което ще поръчате още от Варшава. Така ще бъде много по-бързо, отколкото с влак. Отиване и връщане за по-малко от ден и половина. Точно тридесет и осем часа с двата часа престой в града включително.

— Колко сте добър — учуди се тя. — Вие вече сте проверили и пресметнали всичко.

Колски нищо не отговори. Беше пресмятал всичко това много пъти. Толкова, колкото пъти бе очаквал Луця да му разреши да я посети, макар и за кратко.

Нина вече не се чудеше, че той знае часа на излитането и кацането на самолета във Вилно, че знае как да се поръча там такси.

— Колко е хубаво, че знаете всичко! Сама нямаше да се оправя с тези неща. Не съм на себе си.

Изведнъж тя го хвана за ръката.

— Господин Колски! Тръгвайте с мен, господин Колски, моля ви!

Колски леко пребледня.

— Това е невъзможно — отвърна той. — Сега не мога да замина.

— Защо?

— Болницата е пълна, колегите са претоварени. Не мога.

— Ах, какво ме интересува болницата! — ядоса се Нина. — Веднага ще говоря с доктор Ранцевич и вие ще бъдете освободен.

На Колски му стана неприятно.

— Не става въпрос за Ранцевич и за разрешение, а просто не е удобно да принуждавам колегите да работят повече, защото на мен ми се иска да се поразходя из граничните области.

Тя го погледна с упрек.

— Вие наричате разходка пътуването, което ще направите, за да спасите умиращия си шеф?

Колски сведе глава и замълча. Всъщност той не искаше да придружи Нина по съвсем други съображения. Знаеше, че Луця не можеше да я понася. Допускаше, че въз основа на собствените му писма впрочем можеше да го заподозре в някакви интимни отношения с Добранецка. Появеше ли се там заедно с нея, щеше само да потвърди заключенията й. Нещо повече — в очите на Луця и Вилчур щеше да се озове в ролята на съюзник на двамата Добранецки. А той не искаше тава. Фактът, че беше подписал телеграмата до Луця, беше достатъчна жертва от негова страна. Телеграмата на Луця го убеди — суха, делова, нищо лично. Не бе добавила нито дума за него. Нито поздрав дори.

— В краен случай може да ви придружи секретарят на професора — каза той.

Тя поклати глава:

— Не, не. Трябва да дойдете вие. Не става дума само да не съм сама.

— А за какво още?

— С тях вие сте в добри отношения. Вашите уговорки ще дадат по-добър резултат от моите.

— Не съм толкова сигурен.

— Но ние не трябва да пренебрегваме нищо, което би могло да склони професор Вилчур да се реши да оперира. Вие трябва да дойдете. Не ми дължите нищо и не ви моля заради това, но сега става дума не за мен, а за съпруга ми.

Колски смяташе, че не може повече да упорства.

— В такъв случай — каза той делово — след половин час трябва да сме на летището. Оттам ще телеграфираме.

— Благодаря ви — протегна му ръка тя, а в очите й отново се появиха сълзи.

За по-малко от час след този разговор те вече седяха в самолета, който леко се откъсна от земята. Беше типичен есенен ден. Ниско над летището бяха надвиснали черни облаци. Ръмеше ситен плътен дъжд. Самолетът направи широк кръг и издигайки се по-нависоко, потъна в облаците. Вътре цареше полумрак. Но само след няколко минути изведнъж стана невероятно светло. Видяха над себе си слънцето в неизказано чистата синева, а долу под тях — застиналото море на белите вълнисти възвишения и могили, море безбрежно, върху което падаше само тяхната сянка, сянката на самолета беше единственото тъмно петно.

В това време в болницата край воденицата не очакваха гости. Този ден имаше малко пациенти, защото още от сутринта валеше такъв проливен дъжд, че дори Йемьол не се реши да отиде в Радолишки както обикновено. Псуваше под носа си, ходеше мрачен и никой не си даваше труд да го развесели, защото Донка бдеше при болните, Луця беше потънала в размисъл, а и Вилчур никак не беше настроен да разговаря. Седеше в стаята си и четеше.

След вечеря той обясни, че е изморен и веднага си легна, Йемьол последва примера му. Луця още веднъж нагледа болните, подреди всичко в амбулаторията и започна да записва сметките. И както винаги, затвори външната врата. По това време много рядко, почти никога не идваха в болницата.

Скоро тя остави писалката и се замисли. Днес Вилчур беше потиснат и това не бе убягнало от вниманието й. Наистина този ден никой нямаше добро настроение, но професорът много рядко беше толкова смазан. Във Варшава бе го виждала в подобно състояние. Сигурно отново преживяваше някакви тежки спомени. Можеше да се предположи, че телеграмата от предишния ден е събудила тези спомени. Интуицията подсказа на Луця, че по-голяма роля в случая играеше балът в Ковалево. Въпреки неприятния разговор с Юрковски, този бал за нея винаги щеше да бъде един много мил спомен.

Тя разбираше, че мнението на Вилчур е съвсем друго. Когато танцуваше, ясно чувстваше неговото неодобрение. Не порицание, не осъждане, но нещо като недоволство. Може би не бе постъпила добре, като бе танцувала? Може би изобщо не трябваше да го кара да ходят там?

Все пак тя не можеше да се упреква за това. Толкова малко удоволствия имаше. До такава степен се беше отказала от всички забавления, че сега, когато един-единствен път след толкова много месеци бе пожелала да се весели, имаше право да очаква от него разбиране.

Тези мисли я потискаха и изпълваха с някаква неясна тъга. Стана. Реши да остави сметките за следния ден и започна да прибира книжата в чекмеджето.

Точно в този момент силна светлина блесна в прозореца. Откъм воденицата се приближаваше лека кола.

— Какво ли е това? — учуди се Луця.

През шума на дъжда до нея достигна шумът на мотора. Колата спря пред терасата и след малко на вратата се почука. Тъй като преддверието беше тъмно, Луця взе от амбулаторията една лампа и отвори вратата.

В първия момент не позна Добранецка и попита:

— Болен ли докарахте, госпожо?

Добранецка отговори:

— Сигурно много съм се изменила. Аз съм Добранецка.

Луця отстъпи една крачка. Кръв нахлу в лицето й. Но преди да успее да каже нещо, зърна зад Добранецка Колски. Овладя се.

— Моля. Влезте.

Остави лампата на масата и застана изправена, стиснала челюсти. Появата на тази жена беше направо цинизъм. Вълната на омраза се надигна у Луця с някогашната сила.

Нина се приближи и протегна ръка.

— Няма ли да ми подадете ръка? — попита тя смирено.

След кратко колебание Луця й протегна края на пръстите си, но с това движение изрази цялото презрение, което бе затаила. И на Колски протегна ръка с безразличие. Страхуваше се да не би разговорът да събуди професора, затова ги заведе в амбулаторията и след като затвори вратата, попита:

— Не получихте ли телеграмата?

— Получихме я, но… — започна Добранецка.

— Жалко, че сте губили време да пътувате. Мога да повторя само това, което беше в телеграмата.

— А професор Вилчур тук ли е? За да не изпуснем самолета, ние трябва да тръгнем най-късно след два часа.

Луця сви рамене.

— Не ви задържам. Още повече че вие не можете да видите професор Вилчур. Сега е нощ. След като е работил цял ден, професорът спи и не мога да го будя.

Добранецка цялата трепереше.

— Моля ви. Умолявам ви. Става дума за живота на моя мъж.

Луця присви очи:

— А вие и вашият съпруг тогава, когато нямахте нужда от професор Вилчур, намерихте ли искрица човешко отношение към него. С какво право сега вие идвате при човека, когото онеправдахте, лишихте от всичко и едва не унищожихте морално? Да, защото вие направихте това! Защото вашият съпруг и вие бяхте изворът на всички подлости, с които оплетохте професора. И сега молите за милост? Отлично знам какво да мисля за вас. Знам, а и професор Вилчур знае. Ако има нещо, което все пак ме учудва, то е, че толкова късно си получихте заслуженото наказание. Човек трябва да няма никакво чувство за срам, та след всичко, което се случи, да се явявате тук, в дома на професора! Трябва да си цинично животно, а не човек, за да молиш професора за помощ!

Добранецка, стиснала слепоочието си, тихо повтаряше:

— Боже… боже… божичко…

Колски, блед и мълчалив, стоеше, опрян на облегалката на стола и се взираше в искрящите от омраза очи на Луця. Не чуваше какво говори тя. Поглъщаше нейното присъствие, опиянен от факта, че я вижда.

— Вие не сте достойна да пристъпите прага на тази къща. Всяко ваше докосване омърсява и оскърбява. Напразно сте дошла тук, защото ме отвращава дори това, че ви виждам унизена. Вие няма да видите професора!

— Колко жестоко си отмъщавате… — прошепна Добранецка.

— Съдбата ви отмъщава, съдбата, не аз!

— Тогава защо ми пречите да видя професора? Отмъщението ли ви кара да сте толкова неотстъпчива?

Луця я измери с презрителен поглед.

— Не отмъщението, защото знаете ли какво каза професорът вчера? Каза, че не би отказал да помогне и на най-големия престъпник.

— Тогава защо ни отказва на нас?

— Защото не може да ви помогне. Няма да събудя професора и няма дори да му кажа, че сте били тук. Не искам да му нарушавам спокойствието. Ах, вие, с вашата алчност и завист, вие дори не сте в състояние да разберете на каква висота е благородството му, колко безмерна е добротата му и с каква жертвоготовност е изпълнена душата на този онеправдан от вас човек. Разкривате се дори с това, че дойдохте тук. Защото вие, разбира се, не сте повярвали на думите ми в телеграмата. Помислили сте, че е чиста измислица. Нали? Така ли е? Помислили сте, че е лъжа; че професор Вилчур е искал да ви покаже, че въпреки всички нанесени обиди, не би ви отказал помощта си, стига само да можеше? Но се лъжете. Не съм длъжна да ви давам никакви обяснения, но ще ви кажа. Неотдавна бясно куче ухапа професора по ръката и оттогава, въпреки че той бе подложен на съответното необходимо лечение, лявата му ръка непрекъснато трепери. Сега разбирате ли, че професорът наистина не може да се заеме с тази операция?

Добранецка искаше да каже нещо, но Луця я спря с един жест:

— Не. Недейте, не казвайте нищо. Не казвайте нищо. Страх ме е да не чуя някакво гадно подозрение. Защото от тази уста, която роди най-лошите клевети и хули, аз не мога да очаквам нищо друго. Няма защо да оставате повече. Хайде, вървете си. Да, вървете си веднага и ни дайте възможност да ви забравим вас и вашия съпруг!…

Добранецка изведнъж падна на колене пред нея:

— Милост!… Милост!… — стенеше тя и бурно зарида.

Но Луця беше непреклонна.

— Станете, моля ви. Това е отвратително! — И обръщайки се към Колски, тя каза почти повелително: — Хайде; вдигнете тази жена.

Колски помогна на Нина да стане и я настани на един стол. Тя продължаваше да ридае и в стаята няколко минути се разнасяха нейните ридания. Заговори през сълзи:

— Ужасно се отнасяте към мен. Ужасно, Може и да съм го заслужила. Но аз ще понеса всички унижения… Всички. Само недейте да ми отказвате тази милост. Аз трябва да видя професора.

— Защо? — кратко попита Луця.

— Защото господин Колски казва, че треперенето на ръката не е непреодолима пречка. С помощта на асистентите професорът може да оперира с една ръка.

Луця сви рамене.

— Това доказва само едно, че господин Колски е лош хирург.

— Извинете, госпожице — обади се за пръв път Колски. — Аз наистина го казах и вие, доколкото имате представа за мен, знаете, че не говоря на вятъра. Напълно възможно е наистина.

Луця отрицателно поклати глава.

— Не мога да се съглася, че сте прав, защото вчера чух мнението на професора от собствената му уста — не би се наел с тази операция.

— И аз не бих се наел — спокойно отговори Колски. — Но ако бях единственият, който може да я направи, щях да рискувам. Убеден съм — професор Вилчур ще признае, че имам право, освен ако е отказал по някакви други съображения.

Луця го прониза с поглед, неговата поява я възмути дълбоко. Разбра, че е използвал благоприятния случай, пристигането на Добранецка, за да дойде, макар и да не бе получил нейното, на Луця, позволение.

— Нима трябва и на вас — наблегна тя — да казвам, че професорът не се е ръководил от никакви „други“ съображения?

В преддверието скръцна врата и се разнесе шляпане на пантофи. Всички млъкнаха. Стъпките се насочиха към амбулаторията. Нищо чудно. Ивицата светлина под вратата показваше, че оттук се носеха отгласите от разговор.

Вратата се отвори и на прага застана професор Вилчур по халат. Огледа се, вероятно заслепен от светлината.

— Луця, какво става?

Погледът му се спря на лицето на Колски, още преди да получи отговор. В следния миг позна Добранецка и инстинктивно се отдръпна.

Добранецка протегна към него ръце.

— Господин професоре! Помощ! Дошла съм да ви моля за помощ!

Вилчур дълго не можа да продума. Видът на тая жена го разтърси из основи. За един миг в паметта му оживяха спомените за ония месеци, когато тя водеше ожесточена кампания и настройваше общественото мнение срещу него — с най-отвратителни хули и клевети.

— Умолявам Ви, господин професоре, помогнете. Само вие единствен можете да го спасите! Милост!… Милост!…

Вилчур вдигна поглед към Луця.

— Не изпратихте ли телеграмата?

— Изпратих я, разбира се.

— Получихме я… — започна Добранецка.

— Щом като сте я получили — прекъсна я Вилчур, — знаете, че аз с нищо не мога да ви помогна.

— Можете, господин професоре, можете.

Вилчур направи нетърпелив жест:

— Давам си сметка, че нервите ви не са наред. Но, моля ви, успокойте се и разберете, че говорите с лекар. С честен лекар. Ако съм отказал да помогна, бил съм убеден очевидно, че не съм в състояние. Разбирате ли? За мен няма никакво значение кой търси моята помощ. Ако някой се нарани при опит да ме убие, и него бих лекувал така, както всеки друг. Зная, че трудно ще ми повярвате, защото нашите етични възгледи са поляризирани. Но щом не вярвате на думите ми, повярвайте на собствените си очи.

Протегна лявата си ръка, която в този момент трепереше много силно.

— Виждате ли, аз съм инвалид. Ако операцията е толкова сложна и тежка, че и най-известните специалисти не се наемат да я направят, как можете да очаквате това от мен в такова състояние? Никога не съм бил чудотворец. Като хирург наистина можех да се гордея, че съм специалист в своята област и че имам сигурна ръка, макар и някои да го отричаха. Трябва да съм луд, за да отстъпя на молбите ви сега, когато си давам сметка за своя недъг!

Той още малко подържа пред очите й своята трепереща ръка, после бавно се обърна към вратата.

Добранецка впи пръсти в ръката на Колски, викайки:

— Моля ви, не му позволявайте да излезе. Говорете му!

— Господин професоре! — обади се Колски.

Вилчур се спря с ръка на бравата и се обърна.

— Какво още искате да ми кажете? Та вие като хирург разбирате най-добре.

— Да, господин професоре. Имате право, признавам, че самостоятелно не бихте могли да направите и много по-лека операция. Но сега не става дума да оперирате вие лично. Въпросът е да присъствате, да поставите точна диагноза, да давате точни инструкции, указания при самото извършване на операцията.

Усмивка се появи върху устните на Вилчур.

— Нима вярвате, че такава операция per procura може да бъде сполучлива?

Колски не отстъпваше.

— Чувал съм за следния случай: в открито море някакъв механик на кораб, който и понятие нямал от анатомия, ампутирал крака на моряк само по указанията на хирург, предавани по радиото от едно пристанище. Операцията излязла сполучлива.

Нина продължаваше шепнешком през сълзи:

— Умолявам ви, професоре. Умолявам ви.

Вилчур, свил вежди, дълго стоя така.

— При леки случаи подобни опити може понякога да са успешни. Но аз отново ви питам: вярвате ли, че бихме могли да приложим подобна система и в този случай?

Колски поклати глава:

— Не, господин професоре. Аз изобщо не вярвам, че тази операция може да бъде сполучлива. Според мен болният е в безнадеждно състояние. Но…

Прекъсна го високото ридание на Добранецка.

— Но моята вяра или невяра не може да влияе върху факта, че има някаква възможност пациентът да бъде спасен. Професор Колеман определи тази възможност като шанс — едно на сто хиляди. Но щом като пациентът убедено твърди, че ако оперирате вие, господин професоре, можем да се надяваме на този единствен шанс, аз мисля, че вие няма да откажете. Мисля, че не трябва да отказвате.

Вилчур изненадан го погледна в очите.

— И защо мислите, че не трябва да откажа?

Колски отговори твърдо:

— Бях ваш ученик, господин професоре.

В стаята, настъпи мълчание.

Несъмнено думите на Колски направиха на Вилчур голямо впечатление. Той се приближи до прозореца и се загледа в капките дъжд, които се стичаха по тъмните стъкла. Встрани пред терасата светеха червените стопове на колата, хвърляйки слаб отблясък върху изкаляния номер.

Вилчур каза, без да се обръща:

— Луця, ще бъдете ли така добра да ми приготвите куфара?

— Веднага — тихо отговори Луця.

Още не беше успяла да затвори вратата след себе си и чу как избухна бурно ридание. Това беше Добранецка, която падна на колене пред Вилчур:

— Благодаря ви. Благодаря ви — викаше тя, опитвайки се да хване ръката му.

— Успокойте се, моля ви — каза той със сподавен глас.

— Ще го помня, докато съм жива.

Той тъжно се усмихна и махна с ръка.

— Изправете се, моля ви, и седнете.

Обърна се към Колски и посочи една полица на стената.

— Колега, там ще намерите валерианови капки.

Колски остави настрана шапката си, която до този момент бе държал в ръка. Огледа многобройните шишета и флакони и след като намери онова, което търсеше, отброи тридесет капки в една чаша, доля, без да бърза, вода от гарафата на масата и подаде чашата на Нина. През цялото време Вилчур внимателно го наблюдаваше, сякаш размисляше. Най-после сложи ръка на рамото му и каза:

— Вие наистина бяхте мой ученик. И аз не се срамувам от това.

Колски се изчерви.

— Повярвайте ми, господин професоре, не заслужавам вие да имате толкова ласкаво мнение за мен.

Вилчур, потънал в мисли, като че ли не го чу. И тези мисли сигурно бяха много важни, защото челото на професора се покри с дълбоки вертикални бръчки. Изведнъж той погледна Колски право в очите с назряло решение в погледа.

— Убедихте ме. Ще отида, но само при едно условие.

Колски малко се разтревожи:

— Предполагам, че госпожа Добранецка ще приеме каквито и да било условия.

— Да, да — потвърди Нина. — Приемам всички условия предварително.

Вилчур не й обърна никакво внимание и продължи да говори с Колски:

— Това условие не засяга никого другиго, а само вас.

— Мен? — учуди се Колски.

— Да. И подчертавам, че това е условие sine qua non.

— Слушам ви, господин професоре.

— Ето — докато съм във Варшава, вие, колега, ще останете тук. Аз не мога, вие сам разбирате, да изоставя пациентите си. Доктор Канска не е хирург, а тук имаме много случаи, когато е крайно необходима помощта на хирург. Вие ще останете тук, докато се върна.

Колски стана бял като платно. Неочакваното предложение на Вилчур го връхлетя като безмерно щастие, пред което отстъпваше въображението дори. Да остане тук? Да бъде заедно с Луця, да я вижда всеки ден? Да работят заедно както някога, както във Варшава? И в най-смелите си мечти не бе стигал дотам. Вече искаше да каже, че е съгласен с поставеното от професора условие, но се спря, като си помисли как ли щеше да приеме всичко това Луця. Дали нямаше да го заподозре в хитра измама, нямаше ли да го сметне за натрапник? Особено след като беше чул от нейните уста всичко, което тя каза на Добранецка. В думите й можеше да се прозре намерението й да го причисли към враговете на професора, които тя смяташе и за свои врагове. Така радостта да бъде край нея би могла да се превърне в непоносимо мъчение и за двамата.

— Не зная — започна той с несигурен тон, — не зная дали мога да си го позволя, господин професоре.

— Защо?

— Във Варшава имам много работа. Болницата е пълна. Освен това и пациентите, които приемам частно…

— Та нали е трябвало да оставите някакъв заместник?

— Да, но в болницата. Доктор Ранцевич ме освободи само за две денонощия.

Вилчур внимателно го погледна.

— Колега, смятам, че при създалата се ситуация това не е аргумент, с който трябва да се съобразяваме.

— Разбира се — запъваше се Колски. — Но все пак, от друга страна…

— Не искам да ви насилвам. Не допускам престоят ви тук да бъде чак толкова неприятен. Зная от доктор Канска, че в писмата си до нея неведнъж сте изразявали желание да ни посетите. Във всеки случай аз няма да оттегля моето условие. Моля ви, размислете.

— Няма какво повече да говорим — скочи от стола Добранецка. — Разбира се, че доктор Колски ще остане. С Ранцевич ще говоря аз. Невъзможно е Ранцевич да има каквито и да било претенции в това отношение. Не разбирам защо упорствате. Не разбирам, още повече че знам колко голяма симпатия изпитвате…

— Съгласен съм — бързо я прекъсна Колски. — Ще остана, докато се върнете.

— Ето, всичко е наред — усмихна се Вилчур. — Неудобствата тук не са чак толкова страшни. Ще живеете в моята стая. И моля ви, използвайте всичко, от което имате нужда. Защото сигурно не носите много неща.

Колски поклати глава.

— Нищо не съм взел.

— Тогава ще ми дадете варшавския си телефон и веднага щом пристигна, ще позвъня, за да ви изпратят всичко, което е нужно.

— Аз ще уредя това — намеси се Добранецка.

— Няма да е лошо, колега, да се запознаете с тукашните условия и тукашните хора. Ето ви една кратка ваканция, въпреки че времето не е ваканционно.

След като размисли, Колски каза:

— Бих искал да ви помоля само за едно.

— Слушам ви.

— Исках да ви помоля вие, господин професоре, да кажете на госпожица Канска, че инициативата да остана тук е ваша и че вие сте ми поставили това условие, за да заминете за Варшава.

Вилчур отговори малко учудено:

— Но, разбира се. Мога да й го кажа.

Добранецка нетърпеливо поглеждаше часовника си.

— Толкова се страхувам да не закъснеем за летището. Пътищата са невъзможно разкаляни. За всеки случай бих искала да тръгнем, колкото може по-рано. Разбира се, ако вие, господин професоре, можете.

Вилчур кимна:

— Веднага ще се облека. След десет минути ще бъда готов да замина.

Отиде в своята стая, където Луця привършваше нареждането на куфара. Той й помогна да го затворят.

— Луця, много ли сте недоволна от мен? — попита Вилчур. — Помислете си, моля ви, как бихте постъпили в тоя случай вие самата.

— Не знам — сви тя рамене. — Не знам как бих постъпила, ако бях на ваше място. Но ако трябваше да спасявам този човек, пръста си не бих помръднала. Едно такова чудовище не заслужава да живее. Колкото по-бързо се отърве светът от него, толкова по-добре.

Тон се усмихна:

— Смела сте.

— Смела ли? — учуди се тя.

— Узурпирате божественото право да съдите. Но щом като все пак го правите, тогава трябва да си присвоите и друго божествено качество: милосърдието. Но няма да спорим, защото сега нямаме време. Трябва бързо да се облека.

— Няма дълго да останете във Варшава, нали? — запита го тя от вратата.

— А, не. Точно колкото е необходимо — нито час повече. Ах, да. За да не скучаете тук и за да има кой да ви помага, ще остане доктор Колски. Аз го помолих. Изисках даже да остане до моето завръщане. Той дори много възразява, но беше принуден да се съгласи, защото аз поставих такова условие.

Луця го гледаше с широко отворени очи:

— Той е възразявал? Не разбирам защо сте го принудили, като толкова много се е противил. Отлично ще се справя и сама. При това доктор Павлицки идва почти всеки ден.

— Е, невинаги, невинаги — спокойно я поправи Вилчур.

— Пък и не разбирам…

Той я прекъсна.

— Ще уточним това друг път. Сега трябва веднага да се облека.

Щом тя излезе, той бързо се облече и след пет минути се появи в преддверието вече в палто и с куфар в ръка. С няколко изречения инструктира Луця във връзка с различни проблеми в болницата, после топло й целуна ръка и излезе на терасата, където госпожа Добранецка вече го чакаше. Отидоха до колата под проливния дъжд. Тя беше голяма, тежка, малко поостарял модел, но въпреки това беше удобна, с добри ресори. Придвижваше се с равен ход, макар че пътят бе разкалян. Опитният шофьор умело заобикаляше големите локви и по-опасните дупки.

Госпожа Добранецка се опитваше да разговаря с Вилчур, но той й отговаряше едносрично. Тъй като тя не отстъпваше и продължаваше да търси нови теми, накрая й каза:

— Моля ви, уморен съм, ще се опитам да подремна.

Тя разбра и млъкна.

Наистина засега и дума не можеше да става за дрямка, когато обаче след един час колата излезе от селския път на шосето, професорът се отпусна на облегалката, затвори очи и заспа. На летището пристигнаха много рано — повече от час преди излитането. Това свободно време Вилчур посвети на писмо до Луця, за да й напомни някои неща, които бе забравил да каже на заминаване.

След два часа бяха вече на варшавското летище и от Окенче потеглиха направо за болницата. Когато колата спря пред главния вход, Вилчур не можа да слезе веднага. Силите му изведнъж го напуснаха. Сърцето му се сви, като видя сградата, в която бе работил толкова години, болницата, която сам беше създал. Влезе със сведена глава и от преддверието инстинктивно се отправи към някогашния си кабинет. Добранецка беше го изпреварила и вече беше успяла да каже някому, че е пристигнал.

По всички етажи бяха научили само за минута. Всички знаеха, но не можеха да повярват. Ранцевич, доктор Михаловски, Котковски и други лекари изтичаха да посрещнат Вилчур. Заобиколиха го, стискаха му ръка и все още не вярваха на очите си.

Имаше нещо трагично и неправдоподобно във факта, че този човек беше се решил на един толкова великодушен жест, на такова свръхчовешко себеотрицание.

Когато преди два дена бяха разбрали, че Добранецка и Колски са заминали за Радолишки, за да молят Вилчур да дойде, всички свиваха рамене. Никой нито за миг не допускаше, че Вилчур ще се остави да го убедят. Само Ранцевич, който го познаваше много отдавна и най-добре, каза:

— Хората се променят. Може и той да се е променил. Но ако не се е променил, не трябва да губим надежда. — И след малко добави: — Друг въпрос е дали ще има полза от неговото идване. Добранецки няма да доживее до сутринта, а и операцията. Тази операция може да се сравни с лотария, в която няма нито една печалба.

Действително от двадесет и четири часа състоянието на Добранецки чувствително се беше влошило. Болният от време на време губеше съзнание, а когато за малко идваше на себе си, от болка стенеше, защото вече не можеше да вика. В симптомите беше настъпила радикална промяна, а именно: имаше увреждане на зрението и на слуха. Сега се оплакваше, че е тъмно и макар и да засилиха осветлението, той не различаваше лицата дори на тези, които стояха най-близо до него. Понякога напълно губеше слух и искаше да му говорят по-високо.

Преди да отиде при болния, Вилчур дълго се съветва с Ранцевич и с лекарите, които бяха се грижили за Добранецки. Представиха му старателно подготвена подробна епикриза и описание на направените изследвания и анализи. И той не можеше да не признае мислено, че нищо не беше пренебрегнато. Бяха отбелязани всички симптоми, не бяха пропуснати дори и онези, които на пръв поглед нямаха никакво значение, нито признаци, които лекуващият лекар не можеше да обясни. Така че Вилчур можеше да използва много богат материал, за да изгради своята преценка за състоянието, на болния и за вида на заболяването. Приложените диагнози и мнения от консултите застъпваха правилното становище, че до малкия мозък (според Колеман — между малкия мозък и мозъчната обвивка) се бе появило новообразуване вследствие на израждането на паяжинната тъкан или на меката мозъчна обвивка.

Ранцевич каза, че е склонен да приеме това становище и добави, че самият Добранецки бил изказал мнение за мястото на първичния тумор някъде около епифизата, и то, защото първите прояви на болестта засягаха обмяната на веществата. Отначало той самият, както и други лекари, които го бяха преглеждали, смятаха, че причината е в неправилното функциониране на черния дроб.

— Да — призна Вилчур. — Струва ми се, че Добранецки е имал право. Неправилното функциониране на черния дроб много често е вторична проява при наличие на недостатъчна продукция на епифизата. Ако туморът наистина се е загнездил там, отстраняването му ще бъде извънредно трудно. Несъмнено може да се твърди, че има притискане на corpora quadrigemina[83]. За това говорят съвсем ясно смущенията в слуха и зрението. Засегнат е и малкият мозък. От всичко следва, че разклоненията на тумора са разнопосочни и усложнени.

Той се замисли, а Ранцевич запита:

— При това положение може би изобщо няма смисъл да се прави операция?

— Не зная. Ще видя — отговори Вилчур. — Сега искам да го прегледам.

Добранецки беше в съзнание, но не позна Вилчур, който веднага забеляза важен, но неотбелязан в историята на заболяването симптом на болестта — разширени зеници. Това даваше основание да се предполага, че се е намалила продукцията и на хипофизата, защото разширението на зениците можеше да бъде последица от прекомерна продукция на надбъбречната жлеза, продукция, регулирана именно от хормоните на хипофизата. Това на свой ред подсказваше, че размерът на новообразуването сигурно беше значителен, щом като неговият натиск оказваше през понса въздействие върху хипофизата. Това можеше да означава, че aquaeduofus Sylvii е притиснат и връзката между третия и четвъртия ventricul[84] е прекъсната.

По-нататъшният преглед не внесе нищо ново в концепцията на Вилчур. Тъй като сърдечната дейност беше достатъчно интензивна и кръвното налягане не падаше под сто, той реши, че операцията може да се извърши.

Тази новина веднага се разнесе из цялата болница. Тъй като Вилчур не можеше да оперира поради състоянието на лявата си ръка, операцията щеше да направи доктор Ранцевич, а щеше да асистира неврохирургът доктор Хенеберг от Познан, който от една седмица вече беше във Варшава.

Операцията беше назначена за десет часа вечерта. Вилчур, Ранцевич и Хенеберг се затвориха в кабинета по анатомия. Тук Вилчур започна подробно да разяснява върху един макет на мозък своето становище за разположението и разклоненията на новообразуването.

Разбира се, до отварянето на черепа цялото му гледище почиваше на хипотеза, но двамата лекари внимателно го слушаха, за да не изпуснат нито дума от неговите обяснения, а и двамата бяха убедени, че хипотезата на Вилчур е плод на неговата изумителна интуиция, граничеща с гениалност.

— Такова е положението според мен — завърши той своя доклад. — Признавам, че операцията е невероятно трудна и надеждата да бъде сполучлива е много слаба, като се има предвид, че няколкото разреза, по-точно казано — осем или девет разреза, трябва да се направят, без да се вижда, слепешком, като човек се доверява единствено на усета си.

— Чудесно ни успокоихте, професоре — недоволно се обади Ранцевич.

Хенеберг стана и отмести стола си.

— Аз гласувам за това — да се откажем от операцията.

— Аз съм на противно мнение — поклати глава Вилчур.

— Но това надхвърля човешките възможности!

— Тогава — сериозно каза Вилчур — трябва да открием у себе си свръхчовешки възможности. Според мен пациентът няма да доживее, до утре вечер, ако се откажем от операцията. Следователно няма никакъв риск. Нямаше да съм за операцията, ако не, беше фактът, че при сполучливо отстраняване на новообразуването, животът му със сигурност ще бъде спасен. Не само ще бъде спасен, но и ще оздравее. Драги господа. Става дума за оперативно отстраняване на тумор — а това именно е задача на хирургията. В дадения случаи тази задача е трудна, признавам. Може би най-трудната, с която съм се сблъсквал в моя живот. И все пак смятам за свой дълг да ви кажа, господа, че не бих похвалил нито един хирург, който не би я приел. Особено тогава, когато отказът означава за болния неизбежна смърт.

— Имате право, професоре — призна Ранцевич, — пристъпвам към тази операция, която — няма защо да се лъжем — сигурно е обречена на фиаско, но която все пак трябва да направим.

И той потупа Хенеберг по рамото.

— Хайде, колега. Повече смелост. Не забравяйте, че ние сме в много изгодна ситуация — ще присъствува лично професор Вилчур. Ако по време на операцията се окаже, че положението е друго, не както сме го предвидили — той веднага ще ни посъветва.

Закараха Добранецки в операционната точно в десет часа и му сложиха упойката. Предварителната работа, или отварянето на черепа, трябваше да бъде извършена от доцент Бернацки; доктор Жук щеше да му асистира. Когато трапанацията беше към своя край, в операционната влязоха професор Вилчур с Хенеберг и Ранцевич. Почти всички лекари, които бяха в болницата, се събраха. Професор Вилчур се приближи към операционната маса и се наведе над отворения череп.

Всичко като че ли потвърждаваше неговата диагноза. На мястото на тилната кост се показваше оголеният мозък в три издатини: двете бели издатини на големия мозък, гъсто осеяни с розовата и синкавата мрежа от кръвоносни съдове, а под тези две издатини — сивият гъбест малък мозък, на ивици, които се извиваха в средата към началото на гръбначния стълб. Издуването на обвивката свидетелстваше, че някакво тяло, чуждо на естественото състояние на вътрешната структура на мозъка; изтласква мозъчната течност. Професорът се изправи, оправи маската си и кимна към Ранцевич и Хенеберг, после отстъпи и застана до доктор Жук, който бе сложил ръка на пулса на пациента. Оттук той можеше да вижда с най-големи подробности оперативното поле и да следи движенията на ръцете на Ранцевич и на Хенеберг.

Разнесе се първият звук на никелираните инструменти върху стъклената поставка. Операцията бе започнала.

Сред мъртвата тишина дългите тънки пръсти на Ранцевич прецизно се движеха и в ярката светлина проблясваше никелът на инструментите. В тези пръсти бяха впили очи всички присъстващи. Минутите минаваха.

Най-после в отвора между трите лоба се показа виолетовият и на места жълт край на новообразуването.

Сега ръцете на Хенеберг в гумени ръкавици поддържаха отвора, който постепенно се увеличаваше в зависимост от движението на ланцета на Ранцевич. До този момент предположенията на професор Вилчур се потвърждаваха напълно. Наистина туморът притискаше повърхността на малкия мозък, но притискаше със своето разклонение, което колкото по-надълбоко стигаше, толкова повече се удебеляваше.

От време на време лекарят, който оперираше, вдигаше очи и срещаше погледа на Вилчур. Тогава се разнасяше приглушеният глас на професора.

— Добре.

И операцията продължаваше. В никакъв случай не можеха да си позволят да бързат, а всяко движение изискваше изключително съсредоточаване на вниманието. На тридесет и втората минута неподвижното тяло на оперирания внезапно се раздвижи. Някакво невнимателно движение на Ранцевич беше предизвикало несъзнателна реакция на мускулите. За миг в очите на всички проблесна тревога, а Ранцевич разтревожен прекъсна операцията. Нямаше никакво увреждане на мозъка и този малък инцидент беше без значение, по той оказа много лошо въздействие върху самочувствието на Ранцевич.

Това беше очевидно — за всички. Движенията на ланцета, който отделяше тумора, бяха все по-малко сигурни, все по-бавни. По веждите и клепките на Ранцевич избиха капчици пот. Той все по-често се колебаеше, все по-често прекъсваше.

И то точно сега, когато настъпваше най-трудната фаза на операцията. Видимостта ставаше все по-лоша. Всички разбраха, че краят ще бъде катастрофален.

Доктор Хенеберг отправи към Вилчур изплашен поглед. Върху сивата нагъната повърхност на малкия мозък безчувствено лежеше израстъкът на тумора, който напомняше език на влечуго. Влечуго, скрито някъде надълбоко. Човек трябваше да се добере до неговата паст почти слепешката.

Неочаквано Ранцевич се изправи и разпервайки ръце, каза високо:

— Не мога. Няма да се справя.

— Но всичко върви отлично — успокояващо заговори Вилчур. — Сега отделете горе от дясното полукълбо и вече ще имате достъп по-надолу.

Тонът на гласа му, изглежда, върна равновесието на Ранцевич, който отново взе ланцета в ръка. След две минути обаче едно ново движение на пациента вследствие на някакво невнимателно докосване на Ранцевич отново наруши самообладанието му. Той отстъпи и безмълвно поклати глава. Стана ясно, че операцията не може да бъде завършена.

— Безнадеждно е — обади се някой от лекарите.

— Да — кимна Хенеберг. — Трябва да се затвори черепът.

— Дръжте — разнесе се острият повелителен глас на Вилчур.

Преди присъстващите да разберат какви са намеренията му, Вилчур зае мястото на Ранцевич, взе ланцета и се наведе над отворения череп. Всички бяха изумени: преди малко бяха видели как ръката на професора непрекъснато трепери. Сега тази ръка със сигурно движение хвана края на тумора, докато другата с големите си тромави наглед пръсти правеше бързи ловки движения с ланцета.

Изглежда, под влияние на силното напрежение на волята треперенето на ръката беше спряло.

Почти всички, които асистираха, познаваха отдавна Вилчур и неведнъж го бяха виждали как работи. Сега го познаха такъв, какъвто беше някога. Огромните ръце като че ли закриваха цялото оперативно поле, сякаш гребяха в тази бяла и сива маса, валяха я и я мачкаха. Беше просто невероятно, че докосват мозъка толкова, леко и внимателно, почти недоловимо.

Минаваха минута след минута — всяка дълга като век. Очите на всички се местеха от ръцете на Вилчур към попритворените очи и към веждите му, свити съсредоточено.

Долу някъде се разнесоха единадесет удара на часовник. Малката метална лъжичка потъна дълбоко и с едва доловими движения изследваше терена. Това трая много дълго. Най-после звънко падна на стъклената поставки, замести я също тъй малък нож с късо острие.

Присъстващите затаиха дъх. Неочаквано между гънките се показаха няколко капки прозрачна, леко помътена течност. Щом я забеляза, Хенеберг беше сигурен, че Вилчур ще прекъсне операцията. Ясно беше, че някъде срязана паяжинната обвивка.

Професорът обаче продължаваше. „Нима не видя? Нима не забеляза?“ помислиха едновременно Хенеберг и Ранцевич, застанал непосредствено зад него.

Непоносимата горещина от силната операционна лампа ставаше нетърпима. Изведнъж Вилчур вмъкна два пръста между леко раздалечените полукълба и бавно извади отвътре нещо, което напомняше синьо-виолетова морска звезда с жълтеникави краища. Доцент Бернацки веднага му подаде лупата и Вилчур огледа внимателно милиметър по милиметър извадения тумор. По него имаше на няколко места петна и драскотини, но можеше със сигурност да се смята, че е изваден напълно и че вътре не е останало нищо.

— Можете да затваряте — с хриплив глас каза Вилчур.

Една сестра се приближи до него с банка, пълна с формалин. Професорът протегна ръка, за да хвърли в нея тумора, но не улучи и парчето синкаво месо падна на пода. Ръката му отново трепереше.

Бернацки и Жук пристъпиха към своята работа. Вилчур мълчаливо тръгна към предоперационната и тежко се отпусна на един стол. Беше неимоверно изморен и нервно изтощен. Операцията беше траяла час и петдесет и осем минути. В предоперационната влязоха Хенеберг, след него Ранцевич и останалите. Никой не промълви нито дума. Мълчаливо сваляха престилките, ръкавиците и маските. Хенеберг помогна на Вилчур да се преоблече.

Вилчур дълго почива и едва след това слезе долу в своя някогашен кабинет. Скоро всички се събраха при него. Пак сега Бернацки попита:

— Господин професоре, според вас той ще живее ли?

— Не зная — отговори Вилчур.

— Но нали операцията беше сполучлива?

— Теоретично — да. Но все пак аз не съм сигурен дали не е получил увреждания във вътрешността. Това първо. И второ — не беше ли опериран твърде късно? Ще разберем едва след като излезе от упойката.

Той се обърна към Ранцевич.

— Вие, разбира се, сте наредили да му направят инжекции за усилване?

— Естествено, професоре.

Вилчур стана.

— Е, аз вече нямам работа тук — каза той. — Гладен съм. Довиждане, господа.

Както Бернацки, така и Ранцевич му предложиха гостоприемството си, но той решително отказа.

— Много ви благодаря, колеги, но имам други планове.

Нямаше никакви планове. Просто искаше да остане сам.

Отиде в един малък ресторант и вечеря, а след това — в най-близкия евтин хотел, където бе изпратил предварително багажа си. Преди да си легне, разбра от портиера, че влакът за Вилно заминава в десет часа сутринта. Беше най-удобният, защото беше бърз. Вилчур обаче за никъде не бързаше и затова реши да пътува с пътническия в дванадесет часа на обед.

Нямаше намерение да остава дълго във Варшава. Нито намерение, нито желание. Все пак трябваше да види Добранецки на другия ден и да провери какво е състоянието му.

Много добре знаеше, че ако Добранецки преживее нощта, нямаше повече опасност да умре.

По навик, както на село, той стана рано, изяде закуската, която му поднесе сънената прислужница, и отиде в болницата. Дежурният лекар го посрещна с добра новина.

— Добранецки е жив, господин професоре. Трябва да ви поздравя. Нямам думи. От петнадесет години практикувам, но не съм присъствувал на такава операция. Вие, господин професоре, сте чудотворец.

Вилчур махна с ръка.

— Я оставете, колега. Многогодишен опит и малко вродени способности. Нито едното, нито другото е моя заслуга. Кажете по-добре какво е състоянието на болния.

Лекарят направи изчерпателен доклад, като приключи с това, че Добранецки в момента спи. По време на разговора дойде Ранцевич и двамата с Вилчур отидоха на първия етаж.

Добранецки наистина спеше. До леглото му седеше милосърдна сестра. Той дишаше спокойно и равномерно. Отслабналото му от болестта лице разкриваше крайно изтощение на организма. Когато Вилчур докосна с пръсти пулса му, болният вдигна клепки. Беше в съзнание. Веднага позна Вилчур. Върху зеленото му лице се появи бледа руменина.

— Значи все пак вие дойдохте — каза тон с едва чут глас. — Давам си сметка колко голяма е вашата доброта… Толкова съм болен, че ми е трудно да събера мислите си. Изглежда, за мен няма спасение… Вярвам само на вас. Кажете, може ли и има ли смисъл да се прави операция.

Ранцевич се усмихна.

— Операцията мина вече.

Клепките на Добранецки затрептяха.

— Как така? Мина ли?

— Да. Професор Вилчур ви оперира вчера вечерта и операцията беше сполучлива, слава богу.

Болният притвори очи, а доктор Ранцевич добави:

— Вие ще живеете.

Изпод спуснатите клепки на Добранецки започнаха да се стичат сълзи. Доста време мина, преди да отвори очи и да погледне Вилчур, така сякаш чакаше потвърждение от него.

— Вие ще живеете — кимна Вилчур. — Вашата автодиагноза беше правилна. Туморът наистина се беше образувал в областта на епифизата, но неговите разклонения стигаха до малкия мозък и под двете полукълба. Успяхме да отстраним всичко. По всяка вероятност след три седмици ще бъдете вече напълно здрав.

След кратко мълчание Добранецки каза:

— Не знаех… Не знаех, че човек е способен да прощава толкова много.

Вилчур раздвижи устни, но нищо не отговори.

— Не мога да изкажа благодарността, която изпитвам — каза Добранецки след малко. — Такова нещо не очаквах дори… дори от вас.

Вилчур се окашля.

— Е, време е вече да вървя. Пожелавам ви бързо да се възстановите. Сбогом.

Кимна, обърна се и излезе от стаята. На края на коридора го чакаше Нина. Тя се хвърли към него, мънкаше благодарности и хванала ръката му, силно я стискаше, като ту плачеше, ту се смееше, и му разказваше хаотично как е протекла операцията, сякаш от съзнанието й беше се изличил фактът, че той знае най-много и най-добре какво е станало.

Накрая се поуспокои и запита:

— Вярно ли е, господин професоре, че Йежи ще остане жив?

— Вярно е, вече няма никаква опасност.

— Ах, господин професоре, когато нощес ми казаха, аз щях да полудея от радост. Тогава едва разбрах каква велика душа имате вие. Вие сте ангел!

Вилчур поклати глава:

— Не. Но съм човек.

Той нарочно слезе по страничното стълбище, за да избегне сбогуването, и незабелязано излезе от болницата. Отби се в хотела, уреди сметката и тръгна към гарата пеша. Седна на една пейка в чакалнята. До него имаше будка за вестници. Очите му неволно се спряха на едно заглавие с едри букви:

„Сензация! Операция на мозъка! Професор Вилчур във Варшава! Дошъл от пущинаците, за да спаси живота на своя приятел и колега!“

Вилчур обърна глава и си помисли: „Ето го града. Градът с неговия крясък, с неговата правда и с неговата пустота…“

Шестнадесета глава

Веднага щом отгласът от мотора, който се отдалечаваше, се стопи в шума на дъжда, а по брезите, насадени край пътя, угаснаха и последните отблясъци от фаровете, Луця каза:

— Сега ще ви приготвя стаята на професора.

— Може ли да ви помогна? — попита плахо Колски.

— Не. Благодаря — отговори тя твърдо и хладно. — Мога и сама.

— Ще ви преча ли, ако присъствам?

— Ах, все ми е едно.

Докато тя затваряше вратата, Колски каза:

— Не мислех, че сте се настанили толкова добре. Та това е истинска болница. А какво има в онази стая?

— Там лежат болни — кратко отговори Луця.

Новата тема на разговор не промени ледената атмосфера и Колски попита:

— Изглежда, вие сте ми много сърдита. Озлобена сте, защото убедих професора да замине.

— Лъжете се. Не изпитвам никаква злоба.

— Значи не можете да ми простите, че останах тук. Но моля ви, вярвайте ми, професорът го поиска.

— Зная, той ми каза. Каза ми също, че толкова много сте се изплашили от перспективата да останете тук, че с всички сили сте се борили против това.

— Много добре знаете защо. Страхувах се, че вие ще бъдете недоволна. Не исках да се натрапвам. Да остана тук и да ме смятате за подлец.

— Кой ви е казал, че ви смятам за подлец?

— Ако беше иначе — каза той тихо, — отдавна щяхте да ми разрешите да дойда.

— Това е друго — отговори след малко тя. — Но щом като вече сте тук… Ще имам възможност да ви окажа гостоприемство — тази стара полска добродетел.

Смущението на Колски обхвана и нея и вече в малко по-добро настроение започна да му приготвя леглото. Извади от чекмеджето пижамата на Вилчур и се засмя.

— В нея ще бъдете като в скафандър. Мога да ви дам моята, но в нея няма пък да се поберете. Божичко, колко грижи ми създавате! Е, а сега лека нощ! Пациентите ми идват рано и невинаги пазят тишина. Не ви остава много време за почивка.

Луця му подаде ръка, която Колски целуна, и излезе. Известно време чуваше как тя ходи из съседната стая. После настъпи тишина. Той се съблече и легна. Заспа почти веднага, въпреки че вместо мек дюшек имаше обикновен сламеник.

Наистина още в седем часа сутринта го събуди отглас от разговор под прозореца. Сепна се и седна в леглото. Тези хора навън, които явно бяха свикнали да се провикват в гората, приказваха необичайно високо. Погледна през прозореца. Дъждът беше престанал, но небето все още беше покрито със сивия кожух на облаците. Легна и се опита да заспи отново. Но наблизо в преддверието започна да плаче някакво пеленаче, а по-отдалеч, вероятно откъм амбулаторията, в която беше през нощта, се разнесе страшен писък на жена. Сигурно Луця превързваше някаква болезнена рана.

Вчера бе казал на Луця, че се възхищава от болницата. Не беше казал истината. Пустото мрачно преддверие, обикновеният под, малките разкривени селски прозорци правеха, потискащо впечатление. Сърцето му се свиваше при мисълта, че тя доброволно се беше осъдила на такъв примитивен живот, беше се отказала от всички удобства на цивилизацията, от всички удоволствия, които създава една културна среда. В тази глуха провинция не можеше да има нито театър, нито библиотеки, нито хора на нейното културно равнище и със същите широки интереси.

Сега той огледа стаята. Прости мебели, сковани от чамови дъски, голи стени, украсени тук-там с евтини ковьори. Оттатък прозореца — сив, мрачен ден и шляпане на нечии нозе в калта. Досадният монотонен плач на пеленачето в съседната стая.

Всичко това потискаше, изпълваше с апатия, сломяваше енергията. И беше тъжно — най-вече тъжно.

Започна бавно да се облича. На тенекиения умивалник намери всичко необходимо за бръснене, до него две ведра с вода. Водата беше зеленикава и на Колски му се стори, че мирише на риба и на водорасли.

„Горката Луця — мислеше си той, — горката Луця!…“ Когато се облече, оправи леглото колкото можеше по-добре и излезе в преддверието. Там го удари миризма на спарени и мокри дрехи. На пейките до стените седяха около двадесет души, жени и мъже. Няколко мръсни деца си играеха на пода. Излезе на терасата. И тук по пейките седяха селяни. На просторния двор пред терасата имаше няколко бедни каручки, в които бяха впрегнати дребни коремести кончета. Малко по-ниско в долчинката се виждаха воденичарските постройки. Наоколо простираше тъжен еднообразен изглед чак до дърветата с полуокапали листа на пътя.

Той обиколи постройката, внимателно стъпвайки по нахвърляните в локвите камъни. Тук поне беше по-сухо. Намери утъпкана пътека, която водеше към езерото. Стигна до него и дълго стоя, гледайки гладката повърхност на водата, по която лениво и едва доловимо се движеха някакви тревички, пожълтели листа и малки клончета.

Горката Луця — мислеше си Колски. — Да затвори живота си тук, сред всичко това. В тази безнадеждност, в тази всекидневна сивота.

С натежала крачка той се върна вкъщи. Сети се, че трябва да й помогне да приема пациентите. Почука на вратата на амбулаторията и влезе. Някаква селянка седеше на стол, отметнала глава. Един поглед на Колски беше достатъчен, за да разбере, че тя страда от трахома. Луця, наведена над нея, й чистеше очите. Без да прекъсва работата си, тя погледна към Колски и каза:

— Вече сте станали? Събудиха ви, нали? Идете в моята стая, там е приготвена закуска за вас.

— Благодаря ви. Не съм гладен. Бих искал да ви помогна. По-късно ще имам време за закуска.

— Не, не — възрази тя. — Най-напред се подкрепете.

В стаята влезе Донка с бяла престилка и Луця се обърна към нея:

— Донке, заведи господин доктора в моята стая. Госпожицата е моя асистентка — усмихна се Луця, — казва се Донка.

Колски подаде ръка и каза името си.

На вид стаята на Луця бе по-добра от спалнята на професора. Беше по-малка, но си личеше, че в нея живее жена. На малката маса, на скрина и на прозореца имаше борови клонки с шишарки в гърненца. По стените бяха закачени бродирани пешкири, шедьоври на пациентките на Луця очевидно, а също и снимки в скромни черни рамки. Сред тях откри и своята и забеляза с тъга, че е сложена встрани. Точно в средата имаше голяма снимка на професор Вилчур.

— Господин докторе, вие може би предпочитате млякото топло? — попита Донка.

— Не, благодаря. Предпочитам го студено.

— Тогава да ви е сладко. — Донка кимна и излезе. Закуската беше сложена на бяла конопена покривка.

Нямаше много неща: голямо гърне с мляко, емайлирано канче, парче черен хляб, нож, масленица. Наистина не беше гладен и изпи само две канчета мляко, а след това се върна в амбулаторията. Като го видя, Луця каза:

— До вратата е закачена престилката на професора. Бързо я слагайте, защото този младеж тъкмо има нужда от вас — и добави на латински: — Сигурна съм, че има възпаление на апендикса. Не знам само дали се налага да бъде опериран.

На дългата тясна маса лежеше петнадесет-шестнадесет годишно момче и тихо стенеше.

— Сега ще видим — каза вече със своя „служебен“ глас Колски.

Диагнозата беше точна. Наистина ставаше дума за възпаление на апендикса. Термометърът показваше 38,5°. Силните болки в слабините и в дъното на коремната кухина говореха, че не бива да се бавят. Прехвърлиха болния в операционната.

— Помощта на Донка достатъчна ли е? — запита Луця. — Донка неведнъж е асистирала при операции.

Колски погледна момичето нерешително.

— Понеже не познавам тукашните условия, този път бих предпочел…

— Добре. Донка ще подготви всичко, а след това ще дойда аз. През това време ще извадя зъба на този човечец, който се превива от болки.

Луця посочи болния с глава.

Колски се учуди:

— Как? Значи вие тук сте принудена да работите и като зъболекарка.

— Ех — засмя се тя. — Като всякаква. Най-близкият зъболекар живее на тридесет километра оттук.

След двадесет минути тя отново се появи и той пристъпи към операцията, проклинайки наум някаква закъсняла есенна муха, която го нападаше непрекъснато.

„Отвратително — мислеше си той. — Да се прави операция при такива условия. Та тук всеки момент върху откритата рана може да кацне муха.“

Луця сякаш отгатна мисълта му и каза:

— Мухите тук са ужасна напаст. Не можете да си представите колко е трудно да ги гоня от стаята през лятото. Сякаш проникват през стените.

— От гледна точка на антисептиката това не е най-безопасното — забеляза Колски.

— Да, но нищо не може да се направи.

Можеше да се направи нещо — а именно — Луця да се махне оттук. Репликата беше на езика му, но той все пак се сдържа навреме.

— Въпреки това досега не сме имали, слава богу, случаи на инфекция и всички операции бяха сполучливи.

И тази излезе сполучлива. Благодарение на помощта на Колски всички пациенти бяха прегледани до четири часа. Затова за доктор Павлицки, който пристигна няколко минути по-късно, нямаше никаква работа и той на шега започна да упреква Колски, че му е отнел хляба. По време на чая разговаряха дълго, като Павлицки разпитваше Колски за отношенията във варшавските лекарски среди, за новите методи на лечение на някои болести и накрая за Добранецки и за неговото състояние. Тъй като той не знаеше за конфликта между Добранецки и Вилчур, прие новината за заминаването на професора във Варшава като нещо напълно естествено. Дори предположи:

— Кой знае дали там в столицата няма да склонят професора да се върне завинаги. Искрено казано, за обществото не е много полезно, че един такъв знаменит учен е ограничил своето поле на действие до тази глуха провинция.

Луця кимна:

— Точно така. Професорът е направил толкова много за човечеството, че има право да помисли и за себе си. А тук той се чувствува най-добре.

След като Павлицки си отиде, Колски отбеляза:

— Струва ми се, че никак не е сигурно това, което толкова убедено твърдите.

— Че професорът се чувствува най-добре тук?

— Именно — кимна Колски. — По влияние на своето огорчение той напусна Варшава. И наистина не бих се учудил, ако сега го задържат там.

Луця се усмихна:

— Много малко го познавате, щом като говорите така. Обзалагам се, че той ще замине от Варшава веднага след операцията. Няма да остане нито ден повече, отколкото се налага.

Колски се замисли и след дълго мълчание се обади.

— Имате право може би. Може би. Това може да се обясни с възрастта на професора. Но вие? Сега, когато виждам цялата тази среда, всички условия на работа и тъжното сиво всекидневие, което цари, не мога да разбера как издържате тук, Луця.

— Тук съвсем не е толкова зле — сви рамене тя.

— Тук всичко ми напомня — замислено каза той — преддверие на нирвана. Портал на гробище. Тук всичко замира в тишина, която затлачва — ленива, продължителна, еднообразна тишина. Не, моля ви, не мислете, че искам да ви наплаша, че искам да се отвратите от всичко това. Ни най-малко. Струва ми се само, че да остави човек тук своите най-млади сили, най-хубавите години от живота си, е едно неразбираемо разхищение.

— Вие забравяте едно, господин Колски, че има чувства, които могат да превърнат сивата монотонност в колоритна приказка. И те могат да променят онова, което вие наричате тъга и безнадеждна тишина в светла радост.

— Естествено, разбирам.

— Не разбирате. Само този, който е способен на това, може да разбере и да изживее сам такава радост, която да го удовлетвори и успокои. Ще ви посоча мерило. Вие например способен ли сте за своята любима да се откажете от Варшава, от кариерата, от парите, от радостите и развлеченията и да живеете в глухата провинция, тук например.

Колски усети, че кръв напира в сърцето му. Каза:

— Способен съм.

Тя поклати глава.

— Не вярвам.

Той я погледна право в очите и каза, наблягайки на думите:

— Опитайте. Кажете ми само една дума. Една дума. Една ваша дума е достатъчна.

Луця се смути. Не очакваше такъв отговор. По-скоро очакваше някакво обстойно заключение, подкрепено с рационална аргументация, обяснения в стила на неговите разбирания от времето, когато тя беше във Варшава. Знаеше, че той казва истината, че наистина беше способен да остане заради нея и че нямаше да оттегли думите си. Разбира се, тя нямаше намерение да се възползва, но беше трогната от всичко, което й каза, и от промяната, която бе станала с него. Едва сега забеляза бръчките около очите му, изпитите му страни и многото бели коси на слепоочията. Тревогите, които разчиташе в писмата, бяха оставили следи по лицето му. Не само по лицето, но и в душата. Горкият, сигурно беше имал тежки преживявания.

И изведнъж Луця стигна до убеждението, че трябва, че е длъжна да го възнагради някак за страданията, че била доста остра и безразлична, че бе отплащала за неговата наистина голяма любов, защото само голямата любов е способна на жертви, с равнодушие и съзнателно бе избягвала да се вглъбява в душевните му преживявания. А знаеше, че може да намали тревогите му и да облекчи неговите страдания, без да дава нещо повече от една топла дума, сърдечен поглед, благосклонен интерес.

Леко сложи ръка на рамото му и каза:

— Господин Колски. Вие знаете, че няма да я кажа тази дума, че не мога да я кажа. Но моля ви, повярвайте ми, че много високо ценя вашите чувства и че както виждам, досега не съм оценила тяхната стойност.

Взе ръката й и притисна устни към нея.

— Искам също да знаете, че ви смятам за много близък, че вашите проблеми, тъги и радости силно ме засягат и че вие винаги можете да бъдете сигурен в моето искрено, дълбоко и нежно приятелство.

След този разговор отношенията между Луця и Колски много се промениха. Станаха искрени и по-непосредствени. Цели дни прекарваха заедно, тъй като Йемьол, който по-рано дълго разговаряше с Вилчур в болницата сега, по време на отсъствието му, идваше само за през нощта. Повечето време прекарваше в градчето, в кръчмата или във воденицата, тъй като напоследък се беше сприятелил с Прокоп за ужас на цялото семейство. На стари години Прокоп започна да надига от време на време бутилката. Наистина не пиеше колкото Йемьол, но и това не радваше нито съпругата му, нито останалите жени в семейството. Новината донесе Донка и Луця искрено се разсмя, разказвайки на Колски за тревогите на жените във воденицата. Тя самата не смяташе тази заплаха за страшна, затова пък Колски се шегуваше:

— Фактът не бива да се омаловажава. Да не забравяме нашия праотец Ной, който се заловил за виното на преклонна възраст.

Минали бяха три дни от заминаването на Вилчур и Луця започна да се тревожи.

— Страхувам се да не му е случило нещо лошо — казваше тя на Донка.

Пред Колски от деликатност не издаваше опасенията си. Бе решила обаче, ако професорът не се обади на следния ден, да телеграфира във Варшава. Но точно на другия ден сутринта Васил се върна от Радолишки и донесе писмо, адресирано от ръката на Вилчур, а пощенският печат бе от Вилно, не от Варшава. Учудена, Луця отвори илика. Професорът пишеше:

„Скъпа Луця! На връщане от Варшава се отбих във Вилно. Във връзка, с някои работи трябва да остана няколко дена. А може и повече. Тъй като Ранцевич не е против доктор Колски да остане по-дълго при мен, аз ще му бъда много благодарен за помощта и за това, че ще ме замества. Мисля, че той ще сметне престоя си в нашата болница за почивка. Много ми беше приятно, когато научих, че във Варшава имат отлично мнение за него. Същото каквото и аз винаги съм имал. Енергичен момък. Сигурен съм, че мой отличен заместник. Във Вилно живея у колегата Рушевич, който ме лекува след инцидента с кучето. Тук ми е удобно и приятно. Затова не се учудвайте, моля ви, че не бързам да се върна. Поздравете всички, а на вас целувам ръка.

Рафал Вилчур“

Отдолу имаше post scriptum:

„Оперирах господин Добранецки лично. Операцията беше много сполучлива. Пациентът ще живее.“

За Луця писмото на Вилчур беше истинска изненада. Трябваше да го прочете няколко пъти, но пак не разбра какво се е случило. Най-напред я изненада новината за непредвиденото намерение на Вилчур да остане във Вилно. Само болест можеше да го накара да постъпи така. Но и това не съответстваше на другото още по-странно съобщение: професорът ясно пишеше, че той лично оперирал Добранецки. Това означаваше, че някой е успял да отстрани треперенето на лявата му ръка. На Луця всичко й изглеждаше безкрайно тайнствено. Щом като беше поискал от Ранцевич разрешение да задържи Колски, то сигурно предварително е знаел още във Варшава, че няма да се върне веднага и че ще остане няколко дена във Вилно: Но ако беше здрав, какво тогава би могло да го накара да остане в града? Само семейни проблеми можеха да му повлияят. Дали пък не е пристигнала дъщеря му, или зет му? Но тогава защо не споменаваше нищо?

Луця се губеше в догадки. Най-после се реши да попита Йемьол какво мисли той. Допускаше, че професорът, преди заминаването, може да му е говорил за някои свои тайни планове.

Но Йемьол нищо не знаеше. Той прочете писмото и сви рамене.

— Щом във Вилно толкова го привлича нещо, той явно се е запознал с някакво момиче, докато се лекуваше — каза той.

— Глупости приказвате — недоволно отвърна Луця.

— Защото, знаете ли — с невъзмутимо самочувствие продължи Йемьол, — ако ставаше въпрос за мен, можете да бъдете сигурна, че ще затъна някъде по пътя, за да открия някаква изключително съблазнителна кръчма. Но той не се кланя на Бакхус. А вие сигурно знаете, че само. Бакхус и Венера управляват този свят. Е, да добавим и Меркурий. Тогава сама съдете на кого от двамата дължим лекомислената авантюра на нашия приятел.

Разбира се, тя нито за миг не прие сериозно нелепите внушения на Йемьол и се реши да поговори с Колски. Това направи много лесно, защото при един удобен случаи му показа писмото на професора, което съдържаше толкова ласкави думи за него.

— Господин Колски, аз, откровено казано, не трябва да ви давам писмото. Вие още повече ще се възгордеете — шегуваше се тя. — Но тук имате нещо като разрешение за отпуск, затова прочетете го.

Наистина суперлативите на Вилчур малко смутиха Колски. А за операцията той каза:

— Не виждам нищо чудно в това. Такива операции могат да се извършат и с една ръка, ако други двама помагат умело. Там не липсват хирурзи, които са работили с професора и по-рано. Не искам да се хваля, но и аз съм му асистирал неведнъж и знаех добре и много точно какво означава всяко негово движение или какво ми нарежда да правя. А що се отнася до Вилно, смятам; че той просто иска да си отпочине. Може би там има някаква възможност да издейства субсидии за своята болница. Впрочем всеки човек си има свои лични проблеми, за които не уведомява дори своите близки.

— Не смятате ли, че трябва да му пиша до Вилно?

Колски направи колебливо движение с ръка.

— Мисля, че по-добре, не.

— Защо?

— Защото, ако професорът очакваше писмо от вас, щеше да ви даде адреса на лекаря, у когото е отседнал. Вие знаете ли какъв е адресът му?

— Не — отвърна Луця. — Но мога да го намеря много лесно. Впрочем аз зная в коя болница работи доктор Рушевич.

— Аз все пак мисля, че професорът не чака писмо от вас. В противен случай нямаше да пропусне адреса. Професорът никога нищо не забравя.

— Вярно — призна Луця и въпросът бе уреден по този начин.

Престоят на Колски наистина можеше да се сметне за отпуск. Преди всичко — времето се оправи. Дъждовете престанаха, а първите студове стегнаха разкаляните пътища и пътеки. Сега те можеха да се разхождат дълго из околността. Луця го заведе в гората до гробището, в което беше погребана Беата Вилчурова, до градчето и до няколко много живописни места. Докато се разхождаха, те водеха дълги разговори. Унинието на Колски безследно изчезна и във външността му имаше чувствителна положителна промяна. Върнаха се някогашната му енергия, способността му да се интересува от дреболии, веселият смях при всяка шега.

— Наистина ли тук е толкова сиво и досадно, колкото ви се струваше в началото? — попита го топло Луця, не без известна ирония обаче.

В отговор той впери поглед в очите й и този поглед говореше колко много си е променил мнението. Един ден тя подхвърли сякаш неволно:

— Знаете ли, човек всичко забравя.

— Сигурно — призна той. — Но има изключения. В моята памет завинаги ще се запази престоят ми тук.

— Така само ви се струва. При подходящи условия с времето всичко ще ви се изпари от главата, така както се изпариха изживяванията, които са ви потискали във Варшава, защото, струва ми се, те се изпариха напълно.

Слава богу — напълно. Няма никакви следи.

Луця се осмели и попита:

— А тя?

— Какво тя?

— Ами онази жена. И тя ли ви забрави толкова лесно?

Той се засмя и тонът му явно бе саркастичен.

— Не толкова лесно. Сигурен съм, че един час след като се разделихме, тя вече не е мислила за мен.

— Значи не е обичала.

Той сви рамене.

— Тази жена изобщо не разбира какво означава думата любов, макар че устните й я произнасят по-често, отколкото други думи.

— Защо по-често?

— По простата причина, че тази дума спада към… влиза в нейната процедура. Разбирате ли? Ако си служим с тази дума само пред един човек… да. Но ако си служим, да кажем, пред десет…

— Ах, значи така — прошепна Луця.

— Впрочем едва сега виждам, че не съм имал право нищо да искам, защото аз самият не съм й давал нищо. Знаете ли, Луця, от моя страна това беше някаква смехотворна грешка. Мислех си, че вземам лекарство, а то не беше дори наркотик. Обикновена отрова.

Известно време вървяха мълчаливо, после Колски добави:

— За щастие ни следа не остана от нея.

Луця попита:

— Не разбирам само едно — какво е могло да ви подтикне към тази неприятна авантюра.

— Търсенето на наркотик именно.

— Съгласна съм, но вие можехте да изберете нещо по-добро.

— Аз наистина почти нямах опит в това отношение, да. Впрочем всичко е вече минало, което предпочитам да забравя.

— И все пак — обади се след малко Луця — тъй като ви познавам, не мога да повярвам, че с тази жена не са ви свързвали някакви, макар и не кой знае какви чувства.

Колски кимна.

— Разбира се. Но това чувство беше заблуда. Резултат на някакво самовнушение. А и на внушение. Знаете ли, удавникът и за сламка се хваща. За щастие пораженията не бяха много големи. Научиха ме само за в бъдеще да бъда по-внимателен.

Луця отдавна се досещаше, че става дума за госпожа Добранецка. Първото беше, че по онова време в писмата на Колски тя срещаше изрази, които очевидно не бяха негови, а в стила именно на госпожа Добранецка. Затова сега се радваше на отвращението, което той изпитваше към бившата си любовница. Луця винаги бе смятала, че Добранецка е зла и лукава жена, способна на много подли постъпки. Очевидно тя беше вдъхновителката на кампанията против Вилчур.

Дълбоко в душата си обаче Луця бе засегната от факта, че Колски е могъл да я обича и в същото време да има любовна история с другата. Не страдаше от мегаломания, но все пак се смяташе за много по-хубава от Добранецка, при това безспорно беше и много по-млада, без да се смята разликата в моралния облик. Чувстваше се засегната и от това, че тя самата се сравнява с нея и се сърдеше на Колски, макар да не го признаваше дори и пред себе си.

— С една дума, станали сте антифеминист? — попита тя.

— А, не. Това би било преувеличение. Във всеки случай предпочитам да не подновявам опитите да търся наркотик.

— Няма да имате нужда. Страданията ви ще минат.

Той поклати глава.

— Не. Никога няма да минат.

— В думите „никога“ и „винаги“ има много патос и само много рядко — истина.

— Какво да правя, като аз именно съм този рядък случай.

— Чудя се — каза след известно време Луця, — че вие — вие, който гледате на живота толкова трезво, не сте успели да устоите на нещо ненужно, не сте могли да се защитите от нещо, което ви носи само огорчение.

— Но аз съвсем не искам да се освобождавам от това огорчение.

— Е, в това вече няма логика.

— Може би — призна той.

Дълго вървяха мълчаливо.

— Кажете ми нещо за нея — неочаквано каза Луця. — Какво у нея ви привлече? Защо избрахте нея, а не друга?

Колски вдигна рамене.

— Не зная. Аз самият много мислих по тоя въпрос. Не намерих отговор. Единственият правилен отговор е, че не аз я избрах, а тя мен.

— И вие се поддадохте без каквато и да било защита.

— Да, госпожице. Аз нямаше какво да защитавам. Вие трябва да разберете — като отдадох всичко, което имах, и не притежавах вече нищо, аз бях учуден, че все още мога да бъда атракция за някого. За някого, особено за нея.

— Особено? Защо особено?

— Не, всъщност това не е точната дума. Исках да кажа, че тази жена се радваше на голям успех, обкръжена бе от рояк обожатели и се славеше с чара и красотата си.

— Вие умишлено ли употребявате минало време? — погледна го тя внимателно.

— Умишлено — отговори той.

— Това означава, че тя вече няма нито чар, нито обожатели?

— Да — кратко отговори Колски.

Сега вече тя беше сигурна, че Колски е имал връзка с Добранецка, и неволно каза злобно:

— Не губете надежда. Тя може би отново ще възвърне качествата си и вие отново ще можете да се върнете към нея.

Колски се намръщи. Почувства колко дълбоко го засегнаха думите на Луця. Наистина той няма никакво право да очаква от нея някакво особено снизхождение, но не беше заслужил и такъв сарказъм.

— Защо искате да ме оскърбите? — обади се тъжно той.

— Ни най-малко. Мисля си само, че щом като веднъж сте я опознали, не ви чакат никакви разочарования от нейна страна. Нищо не рискувате.

Изпитваше някакво странно и необяснимо за нея самата удоволствие да го измъчва.

— Съвсем не се шегувам — говореше тя с наивно изражение. — Ако изберете друга, ще се изложите на нови изненади. При това новата симпатия може случайно да не е заобиколена от рояк обожатели и красотата й да не е прочута.

Колски мълчеше, свел глава. Не е познавал Луця. Започна да съжалява, че й се е доверил. Луця усети неговото настроение, но някакво упорство й пречеше да си оттегли становището. Мислеше си:

„Така му се пада! Така му се пада!“

На връщане не размениха нито дума. Когато влизаха през терасата, Колски каза:

— Може би утре професорът ще се върне…

— Няма защо чак толкова да се съобразявате с неговото завръщане. Аз съм ви много благодарна за досегашната помощ, но ако не ви изнася, не искам повече да ви задържам.

Колски стисна челюсти и отвърна:

— О, много добре знам, че вие не искате да ме задържате и не бих останал повече нито час, ако не беше задължението, което съм поел пред професор Вилчур.

— В някои отношения вие преувеличавате и сте прекалено съвестен и чувствителен — равнодушно каза Луця.

— Да, госпожице. Радвам се, че все пак открихте у мен нещо чувствително. Защото вие ме смятате за толкова дебелокож и безчувствен, че бихте могли да ме превърнете в игленица.

Настроението на Луця съвсем се развали. Беше много недоволна от себе си. Напълно неоснователно беше наговорила на Колски толкова неприятни неща, може и да го е обидила дори. И всичко това в отговор на неговото доверие и на искрените му признания. Сама не можеше да разбере своите собствени подбуди.

„Какво ми става? — мислеше тя. — Какво ми става?“

Към него беше просто неучтива. Последните й думи на терасата означаваха, че тя го пъди. Наистина — той беше започнал. Той пръв спомена за завръщането на професора. Все пак тя се беше държала невъзможно. А той, горкият, сега седеше в стаята и се измъчваше. Как можа да се държи толкова лошо с него! Само фактът, че се бе възползвала от властта си над човека, който я обичаше, й се струваше оскърбителен. При това беше напълно безсмислено. Та нали тя много го обичаше, нали беше доволна, че е тук в болницата, а и неговата компания беше за нея истинско удоволствие и наистина искаше да го задържи, колкото можеше по-дълго.

Луця дълго мисли за случилото се и реши още на другия ден да възнагради Колски за неприятностите, които му бе създала. Трябва да се държи колкото може по-мило с него. Да. И да се извини. Просто да се извини, тъй като беше виновна.

Но до извинение не се стигна. И не се стигна по следните причини.

На другия ден рано сутринта докараха от Нескупа един ратай, който бил намерил в малката река шрапнел от времето на войната и започнал да разглобява ръждясалия заряд. Докараха го страшно разкъсан и Колски, без да довърши закуската си, се зае с помощта на Донка да го позакърпи. Когато операцията приключи и пренесоха болния в леглото, Колски и Донка се върнаха в операционната, за да я подредят. Стената между операционната и амбулаторията беше скована от тънки дъски. В амбулаторията ясно се чуваше всяка по-високо произнесена дума. Още по-ясно се чуваше смехът. А Колски и Донка се смееха от време на време, смееха се високо и непринудено. В гласа на Донка се долавяше кокетство. Говореха за някакви танци. После Колски я похвали, защото бе почистила старателно стаята му и по едно време каза:

— Когато тръгвам за Варшава, ще ви опаковам в един куфар и ще ви взема.

— Да не би да си мислите, господин докторе, че Васил ще се съгласи? — шеговито го задяваше Донка.

— Ще го направим тихомълком и той няма да забележи.

Луця беше възмутена: закачаше се с това глупавичко момиче. Държеше се като гимназист. И какво правеха там толкова дълго? Тая хлапачка се превзема, а това явно му прави удоволствие. Направо неприлично.

Нов висок смях стресна Луця.

— Ще я науча аз нея — каза си полугласно тя.

Докато обядваха, размени с Колски само няколко напълно банални изречения, а после извика Донка в аптеката и вперила в нея строгия си поглед, каза:

— Мила моя, трябва да ти обърна внимание, че не се държиш както трябва. Днес слушах разговора ти с господин доктора в операционната. Решително — болницата не е място за флирт. За флирт и задявки. А господин докторът не е подходящ партньор за теб. Би трябвало да се засрамиш. Имаш си годеник, а закачаш други мъже. Ако господин професорът узнае, страшно ще се ядоса.

Отначало Донка широко отвори очи и се поуплаши от суровия тон на Луця, а после си помисли, че всеки би могъл да се сърди, но професорът — никога. Та нали много често и той самият се шегуваше с нея като доктор Колски. Не чувстваше никаква вина.

Но моля ви се, госпожице, аз нищо лошо… — започна тя да се защитава.

Луця я прекъсна:

— Затова именно те моля повече да не се повтаря. Това, че имаш хубаво личице, съвсем не значи, че трябва непрекъснато да стрелкаш доктора с очи. И по-рано съм забелязвала. Да. А сега разтреби тези билки. Йемьол никога нищо не подрежда. Човек наистина трябва да има нерви от желязо.

Като каза това, тя отиде в стаята си, наметна се с палтото и излезе да се разхожда сама. Нарочно мина пред прозорците на Колски, за да я види.

И не се излъга. Колски наистина я видя и въпреки че гневът, който изпитваше вчера към нея, ни най-малко не бе отслабнал, все пак реши да я настигне и да се извини, макар че нямаше никаква вина. Не можеше да понася нейната студенина.

Когато излезе в преддверието, той видя Донка. Беше се опряла на рамката на прозореца и жалостно плачеше.

— Какво ви е? — запита учудено той.

В отговор момичето зарида още по-високо. Доста време мина, преди да изтръгне от нея първите думи:

— Госпожицата… Луця… ме навика… как ли не… като че ли съм най-последната…

— За какво викаше?

— Ами, заради вас.

— Заради мен? Как така заради мен?

— Защото госпожицата, каза, че аз… че аз…

— Че какво?

— Че аз флиртувам с вас — издума Донка и отново заплака.

— Хайде, успокойте се. Що за нелепости!

— Бу-уу… — плачеше Донка. — Че аз съм ви стрелкала с очи. Бу-уу… Та нали аз нищо не съм направила. Аз, опазил ме бог.

Малко по малко се поуспокои и повтори горе-долу точно цялата реч на Луця. Той беше не само изненадан, но и засегнат. Не очакваше, че Луця ще стигне дотам да го подозира в някакви тайни похождения тук, под един и същ покрив с нея. Очевидно тя бе решила да направи престоя му в болницата абсолютно невъзможен. Защото как можеше сериозно да мисли, че флиртува с това момиче. И през ум не му е минавало. Струваше му се, че Донка е мила и симпатична и затова се шегуваше с нея, както обикновено се шегуваше във Варшава със сестрите, които обичаше. Най-неприятното в случая бе, че бе пострадала невинната Донка. Поуспокои я колкото можеше и обеща да обясни на Луця всичко. Реши наистина да поговори веднага с нея.

Досети се, че е отишла в гората и тръгна нататък. Вървя повече от четвърт час и я настигна на завоя на пътя.

Като чу стъпките му зад гърба си, тя се спря и каза:

— А, виждам, че и вие сте любител на самотните разходки.

— Съвсем не. Тъкмо ви търсех. Вие излязохте сама, дори не ме попитахте дали ще ви придружа.

— Първо — не знаех дали ще ви е приятно. И второ, предполагах, че ще си намерите по-приятна компания за разходката.

— За кого говорите? — попита Колски.

— Ах, боже мой! Не е ли все едно? Става дума само да е жена, каквато и да е жена. Както виждам, вие сте станали истински женкар.

— И какво виждате?

— Ами дори това, че се занасяте с Донка.

— Как можете да говорите така? — извика той с почти отчаян глас.

— Но бъдете внимателен — продължаваше тя, сякаш не го чу. — Васил е здравеняк селянин. Няма толкова лесно да сложите годеницата му в куфара си.

Луця бурно се разсмя.

— Колко романтично. Млад варшавски лекар отвлича възлюбената на воденичаря и я кара с товарния вагон към столицата.

Сега той я погледна наистина разтревожено.

— Луця! Какво ви става?

Тя се изчерви и без да го гледа в очите, каза прекалено високо:

— Става нещо, което смятам за неприлично — вашите занесии с това момиче. Можете да насочите стремежите си на съблазнител към някой друг и да ухажвате другаде. Поне не тук. Разбирам, тук вие се отегчавате, но аз бих предпочела да си намерите някакво друго забавление, вместо да подлъгвате Донка.

Колски просто беше замаян от това, което слушаше.

— Какво ви става, Луця? — повтори той и се сети, че са налице много ясни симптоми за начало на истерия. Разбира се, тук, в този изостанал край, сред селяните тя се отегчава и сигурно е с изопнати нерви.

След дълго мълчание той заговори, започна да й обяснява колко неоснователни са подозренията й.

— Как можете дори да допускате, че като ви обичам и имам щастието да съм под един покрив е вас, бих могъл изобщо да се интересувам от която и да било друга жена, Луця!

Неговите аргументи, особено последният, я убедиха. Нямаше съмнение, че тя много прибързано и нелогично, по неподходящ повод беше стигнала до неправилно заключение. Беше оскърбила не само невинната Донка, но и Колски. Засрами се, стана й неприятно. Сама не знаеше как да се оправдае пред него за своето нелепо поведение. Накрая стигна до убеждението, че каквито и да било увъртания не биха били достойни за техните отношения и подчинявайки се на своята натура, която винаги я караше да постъпва прямо и откровено, протегна към него ръце:

— Много ви моля да ме извините. Наистина може би само ми се е сторило. Не ми се сърдете.

Той хвана ръцете й и ги обсипа с целувки.

— Да ви се сърдя? Но аз ни най-малко не ви се сърдя! Само ми беше тъжно, много, много тъжно, че вие не ми вярвате, че ме упреквате в нещо, което аз самият бих нарекъл светотатство.

В очите му имаше сълзи. Чувството за вина още повече засилваше вълнението на Луця и желанието й да го възнагради. Не знаеше само каква форма трябва да приеме нейното изкупление. Във всеки случай искаше да бъде много мила с него.

— Янек — каза тя. — Може би нямаше да си позволя да ви направя тази безсмислена сцена, ако наистина не ви смятах за много близък. Трябва да ме държите по-изкъсо. Съвсем съм се разпуснала. Карам през просото.

— Хайде да не говорим повече за това. Всичко свърши добре. Ако приемате, то, моля ви, всеки ден ми викайте дванадесет часа наред, само и само да имам после четвърт час като този сега.

На шега тя тъжно поклати глава:

— Виждам, че нищо не може да се направи и че от днес вие ще ме смятате за мегера.

Остатъкът от вечерта прекараха дружелюбно. След вечеря разговаряха дълго и Луця не жалеше сили, за да изкупи предишните обиди. Тези усилия не изискваха никаква жертва от нейна страна. Тя наистина беше щастлива, че стигнаха до пълно съгласие. Мимолетната буря още повече задълбочи симпатията и привързаността й към този много мил младеж и я накара да осъзнае, че неговата любов във всеки случай заслужава да бъде оценена много по-високо. Ако не можеше да му отвърне със същото, съвсем не означаваше, че трябва да пренебрегва неговите силни чувства. Напротив. Съзнанието, че на света има човек, който за нея е готов на всякакви жертви, човек, на когото винаги можеше да се опре, на чиято помощ можеше да разчита, това съзнание само я изпълваше с някакво чувство за сигурност. С една дума: беше забелязала у себе си някаква неочаквана и за нея самата промяна: колкото по-рано бе смятала, любовта на Колски за тежест, за пречка в живота си, толкова сега му беше благодарна за нея.

Малко преди да заспи, Луця мислено се върна към неприятния инцидент. Спомняше си какви остри думи беше казала за Донка и за него. В стаята беше тъмно, но тя усети, че се изчервява и каза полугласно:

— Държах се като пансионерка. Изведнъж в мозъка й проблесна мисълта:

„Като ревнива пансионерка.“

Това беше едно толкова неочаквано откритие, че тя седна на леглото, обхваната от внезапна тревога. Разбира се, че дума не можеше да става за ревност. Що за абсурд! А всъщност кой знае дали той нямаше да си обясни постъпката й точно така. Всички нейни прояви можеха да свидетелстват именно за ревност. И то за неоснователна ревност. Тя просто му беше направила сцена!

Дълго не можа да заспи, опитваше да си спомни всички подробности в държането на Колски и се самоуспокояваше — в поведението му нямаше нищо, което да говори, че той я подозира в ревност. Изморена, тя най-после заспа, след като реши, че трябва да направи престоя му в болницата колкото може по-приятен. Та нали след няколко дена щяха да се разделят може би завинаги. Освен ако Колски не пожелаеше например да идва в Радолишки през ваканцията. Тази идея никак не беше лоша.

Седемнадесета глава

Професор Вилчур не изпрати телеграма за своето завръщане по две причини. Първо, не искаше да има приготовления по случай пристигането му и, второ, принуден беше да прави сметка на парите. Наистина напоследък беше получил от издателствата доста голяма сума за своите научни трудове, но я беше изразходвал, за да набави необходимите за болницата лекарства. А и триседмичният му престой във Вилно беше погълнал доста средства. Оставаха му само толкова, колкото за билет за влака и кола в Людвиково.

Имаше и трета причина. Най-важната може би, която Вилчур не искаше да признае. Желаеше да се появи в болницата неочаквано, та от пръв поглед да се увери как стоят нещата между Луця и Колски. Едно такова завръщане без предупреждение имаше някакъв неприятен привкус — привкус на изненада, и Вилчур предпочиташе да се оправдава пред самия себе си с икономия на средства за телеграма. Колкото за същността на нещата — той никак не се самозалъгваше. Нали бе останал във Вилно три седмици само за да улесни Луця да се сближи с Колски, за да може тя по време на отсъствието му да провери своите чувства, желания и намерения.

Разумът му подсказваше, че постъпва правилно. След бала в Ковалево, след онази паметна вечер, когато бруталните, но много правдиви думи на Юрковски бяха разтърсили съвестта на Вилчур, провалили всички планове и сразили всички надежди, след онзи ден в душата му узря решението. Неочакваното пристигане на Колски улесни реализирането на това решение. Отначало Вилчур имаше намерение под някакъв предлог да изпрати Луця във Варшава за по-дълго време. Не беше мислил точно за Колски, но и него бе имал предвид. Искаше Луця да попадне в атмосферата на големия град, в други условия и сред други хора да може да съпостави своето чувство, което наричаше любов, с реалното състояние на душата си. Искаше тя да има възможност да срещне млад мъж, с когото да се сближи, защото само така би могла да разбере, че чувствата, които изпитваше към Вилчур, никога нямаше да издържат изпитанието на времето.

За щастие пристигането на Колски даде възможност на Вилчур да избегне сложните машинации. Обстоятелствата бяха много благоприятни и той не се съмняваше, че изпитанието, на което беше подложил Луця, оставяйки я сама с Колски за повече от три седмици, ще бъде изпитание резултатно. Имаше две евентуални възможности: или Луця нямаше да се промени и тогава Вилчур щеше да има доказателство за трайността на чувствата й, или приятелството, което винаги бе изпитвала към Колски, щеше да премине в друга тоналност и да придобие друг колорит, да се задълбочи, да стане по-силно, с една дума — да стане това, което хората наричат любов.

Според професор Вилчур за втората възможност имаше много благоприятни условия. Главен неин коз беше несъмнено младостта на двамата, общите вкусове и интереси, а също и любовта на Колски. Струваше му се невероятно тези козове да не решат въпроса при създалата се ситуация, при дадените условия двамата млади, заставени от обстоятелствата, щяха по цял ден да бъдат заедно.

Но този, който би допуснал, че Вилчур се връщаше в добро настроение, щеше да се излъже. Професорът наистина предвиждаше, че ще бъде принуден да се раздели с Луця, че ще трябва да се откаже от всичките си надежди и тази мисъл ни най-малко не го радваше. Смяташе, че изпълнява дълга си, че постъпва честно, но знаеше, че с тази постъпка приключва последния раздел на своя личен живот; че съзнателно и окончателно се отказва от лично щастие.

На гарата в Людвиково намери свободна колата на един евреин от Радолишки. Мършавата кранта се влачеше крачка по крачка, така че, когато наближаваха воденицата, вече цареше полумрак. На разклона на пътя плати на евреина, взе куфара си и тръгна пеша към болницата. Вратата не беше заключена. Натисна бравата и влезе. В преддверието нямаше никого. В целия дом цареше пълна тишина, в която стъпките му отекнаха шумно. Изведнъж от стаята с болните се разнесе гласът на Донка:

— Ей, кой е там?

— Как си, Донке? Аз съм.

— Господи! Света Богородичке — отвърна му весел вик. — Върнахте се, господин професоре!

Добродушната Донка дотича в преддверието, радостна и развълнувана. Поздрави го, помогна му да си свали палтото и бързо се залови да прави чай, като непрекъснато бърбореше.

— А къде е Луця? — попита Вилчур.

— На разходка. Всеки ден ходят на разходка с господин доктора Колски и се връщат чак за вечеря. Ходят много надалеч. Понякога чак до Вицкуни.

— Ами доктор Колски не скучае ли?

Донка се засмя:

— Къде ти скука. Аз мисля, че той с удоволствие би останал и цяла година.

— Той е много приятен човек — забеляза Вилчур с привидно безразличен тон. — Донке, той харесва ли ти се?

Момичето вдигна рамене.

— Какво има да ми харесва той на мен или да не ми харесва? Та прилика ли ми е той? Аз си имам моя Васил и от други нямам нужда. А пък ако на някого се привижда, че стрелям доктора с очи, това не е вярно.

— А на кого се привижда? — любопитно попита Вилчур. — На Васил?

— Не е на Васил, а на госпожицата.

— А ти откъде знаеш, че й се привижда?

— Ами веднъж така ме навика, че не зная. Дори ме заплашваше, че ще ви се оплаче. Била съм флиртувала с господин доктора. Притрябвал ми е точно той. Нека си го държи. Нито аз съм за него, нито той за мен. Но за пръв път чувам, че е забранено и да се посмее човек. Та и вие, господин професоре, неведнъж сте се шегували с мен.

Вилчур се окашля и замислено каза:

— Разбира се, че не е забранено.

— Ето на. Знаех си аз предварително, че господин професорът няма да ми се сърди.

— На никого и никога не се сърдя, мойто момиче — въздъхна Вилчур и седна да пие готовия вече чай. — Е, освен това какво ново има? У Прокоп всички ли са здрави?

— Защо да не са здрави? Дядо всеки ден ме пита няма ли вест от вас и кога ще се върнете.

— Всеки ден ли идва тук?

— Отначало идваше, но в последно време нещо страни от госпожица Луця и не се обажда.

Вилчур се учуди:

— Защо страни?

— Ами защото не обича доктор Колски. Казва, че не знае защо сте му разрешили да остане, господин професоре. Нещо не е по вкуса на дядо. А и аз се чудя защо, тъй като той е много симпатичен. Миналата седмица, когато господин докторът искаше да наеме коне, дядо не му даде.

— А защо му бяха тези коне?

— За езда. Защото господин докторът и госпожицата често яздят. Сега наемат коне от един староверец от Нескупа, а седла вземат от седларя Войдило в градчето. Ето тук стоят — посочи тя към един ъгъл на преддверието.

Вилчур погледна и кимна.

— Наистина там са.

— А сега докторът сигурно трябва да се връща във Варшава, защото тук за него няма място. Освен ако спи тук в преддверието или в операционната. Та както виждам, от именния ден нищо няма да излезе — приключи Донка малко злобно.

— Какъв имен ден?

— Именният ден на госпожа Павлицка. Трябваше вдругиден да отидат в нейното имение. Госпожа Павлицка беше тук и лично ги покани още в понеделник. Ще има голям бал. Госпожицата дори си прави нова рокля. Такава една небесносиня, гарнирана с тюл. Ех, да можех и аз да си направя такава.

Професорът си допи чая и продължи да седи мълчаливо. Донка се суетеше из стаята и като надзърна, извика:

— Ето, ето ги! Връщат се вече. Днес като че ли по-рано. Вижте ги, господин професоре. Ще минат през плета.

Вилчур се приближи до прозореца. Наистина Колски се прехвърляше през плета, който отделяше двора от нивите. Той скочи и протегна ръце, за да помогне на Луця. Не можеше да се чуе разговорът им, но те явно се забавляваха и бяха в чудесно настроение. Поруменялото лице на Луця сияеше весело. Смееха се, гледаха се в очите, после бавно — тръгнаха към къщата ръка за ръка. От време на време се спираха и сега техният смях се чуваше ясно.

Вилчур се дръпна от прозореца. Вече ни най-малко не се съмняваше какви са резултатите от изпитанието, което беше подготвил. С удоволствие би се затворил в стаята си, за да не ги срещне, но беше невъзможно.

Вратата се отвори и първа влезе Луця, а след нея — Колски. Като видяха Вилчур, в първия момент те се спряха изненадани. Луця извика:

— Господин професоре! Вие сте се върнали!

Вилчур се усмихна принудено.

— Как сте, драги мои?

Поздравиха се сърдечно, но въпреки това се беше промъкнала нотка на общо смущение. Когато седнаха да вечерят, Вилчур прекалено подробно разказваше какво е правил във Вилно, разказваше за отношенията в лекарските среди, а когато тази тема се изчерпа, започна също така подробно да описва операцията на Добранецки.

След вечерята Вилчур веднага каза на Колски:

— Драги колега, бъдете така добър и останете още няколко дена. Няма да ви притеснявам, аз ще си постеля в операционната.

— А, никога няма да приема, господин професоре — неловко отговори Колски. — Не зная дали няма да ви безпокоя, като остана, ако вие, господин професоре, разрешавате, но в никакъв случай не мога да заемам повече вашата стая. В операционната ще ми е много удобно.

Щом постлаха на Колски и пренесоха нещата му, професорът каза, че е изморен, извини се и се оттегли, за да си легне.

До късно през нощта от прозореца на амбулаторията падаше сноп светлина и Вилчур се досети, че Луця и Колски не са си легнали, а разговарят.

За какво ли разговаряха? Дали вече се бяха разбрали? Луця беше ли приела предложението му? Ако беше така, те сега се съветваха как тя би могла да се освободи от задълженията си към стария почтен професор. Как да му каже, че чувствата й са се променили?

На Вилчур това му изглеждаше невероятно. Макар и положението, което завари да бе ярко доказателство, че Луця и Колски са се сближили, той не можеше да си представи как това момиче със силен и решителен характер ще се отдръпне, ще се откаже от задълженията си. По-скоро трябваше да се очаква точно обратното. Трябваше да се предположи, че Луця дори и да обича Колски, няма да признае, няма да пожелае да го допусне дори в мислите си. Тя ще смята за свой свещен дълг да удържи на обещанието си, с нищо да не издаде, че се бе променила. Вилчур беше почти сигурен, че ще бъде така.

Лежеше в тъмнината със затворени очи и анализираше поведението на Луця през този ден. Несъмнено бе малко смутена от завръщането му, но го бе посрещнала сърдечно както преди. После, докато вечеряха, тя наистина не се държеше напълно свободно, обаче не избягваше погледа му и го разпитваше за всичко със същия интерес както винаги. Според Вилчур в случая нищо не се хвърляше в очи. Може би само едно — през цялото време тя нито веднъж не каза нищо на Колски. Колски също говореше само с професора. Те сякаш взаимно не се забелязваха. И този факт толкова ярко контрастираше с веселото им настроение преди малко, когато още не знаеха, че се е върнал, та Вилчур трябваше да се замисли.

Спомни си седлата в ъгъла на преддверието. Разбира се, ходят на езда, зимата ще карат ски или ще ходят на пързалка, през лятото ще правят екскурзии в планината. Млади са, имат сходни вкусове и желания и достатъчно физически сили да ги реализират.

Вилчур заспа, когато в курника на Прокоп Мелник пропяха първи петли.

Рано сутринта всички закусиха както обикновено в стаята на Луця. Настроението не беше по-добро и само Йемьол непрекъснато бърбореше за голямо удоволствие на всички останали, които благодарение на него можеха да мълчат. За операцията на Добранецки глаголстваше:

— Изрязал си му тумора от мозъка, darling. Но ти замислял ли си се, че всъщност целият наш мозък, по-точно мозъчната кора, в която се намира върховната власт на цялото устройство или просто духът, е най-злокачественият тумор, с който природата, отклонявайки се от правия път, е напълнила нашия череп. Ако не се лъжа, там именно е седалището на мисълта или на най-ненужното и на най-опасното нещо на тоя свят. Представи си колко хубав би изглеждал животът, владетелю, ако не мислехме, а покорно изпълнявахме наложените ни от природата функции да се храним и размножаваме. Колко по-щастливи щяхме да бъдем, ако не казвахме като Картезиус cogito ergo sum[85], а повтаряхме като което и да е говедо coito ergo sum[86]. Нашето мислене деформира логиката на природата, защото всичко в природата е целенасочено. От момента обаче на появата на човешкия разум ние сме убедени, че не знаем защо ни е този разум. Ако бяхме останали пещерни животни, щеше да е очевидно, че сме само една от формите на съществуване на материята, че имаме за задача в продължение на определен брой години на нашето смрадливо житие да погълнем от въздуха известно количество кислород, вода от поточето, растителни и животински храни, за да остане след нас известно quantum въглероден двуокис, живописно разхвърляни по повърхността на земното кълбо изпражнения и най-накрая — собствената ни мърша. Всичко е наред. Във веригата на еволюцията играем ролята си. Но какво да правим с мисленето? Какво да правим с „Илиадата“, с „Хамлет“? С бинома на Нютон, с теорията за относителността и с квантите на Планк? За какво е всичко това, майка му стара? Какво цели? Ако вие ми кажете gentlemen and ladies, че благодарение на тях се развива цивилизацията, а право пропорционално на нейното развитие се повишава естественият прираст на вида homo sapiens, тогава аз ще ви запитам дали към плана на майката природа е спадало прекомерното наторяване на земното кълбо с гореспоменатите екскременти и мърша. Всичко това може да обърка целия ред и да доведе до непредвидени катаклизми.

Речта на Йемьол беше прекъсната от първите пациенти и тримата лекари се заловиха за работа. Едва към три часа в болницата отново настъпи тишина. Вилчур използва случая, че Луця още правеше превръзки в стаята на болните, и покани Колски в своята стая. Почерпи го с цигара и попита:

— Е, как е, колега? Много ли ме проклинахте, че ви затворих тук толкова дълго?

— А, не, господни професоре. За мен тук беше истинска почивка.

— Чух, че във Варшава вие работите много и че имате все по-голяма клиентела. Искрено се зарадвах. Сега, като се върнете, ви чака много работа. Заповядайте, седнете.

— Благодаря — измънка Колски, настанявайки се на една нетапицирана табуретка.

— И доходите ви растат, нали?

— Не се оплаквам.

— Само едно не разбирам — каза Вилчур след кратък размисъл, — защо продължавате ергенлъка? Трябва да се ожените. Не бива да се протака. Знам го от собствен опит.

Колски се изчерви.

— За съжаление не е възможно.

— Чак пък невъзможно? Извинете ме, колега, че се меся в личните ви работи, но смятам, че нашето отдавнашно познанство и моята възраст ми дават право. Можете ли да ми кажете защо е невъзможно?

Колски не отговори веднага:

— Обичам една жена.

— Та това е най-малката пречка — усмихна се Вилчур.

— Жената, която обичам, не е свободна — обясни Колски.

— А, така ли? Омъжена ли е?

— Не. Сгодена е за друг.

— Наистина неприятно. А обича ли другия?

— Поне така казва.

— Но вас, колега, сигурно не ви мрази, нали?

— О, не — бързо възрази Колски.

Вилчур го гледа известно време усмихнат.

— Странно, колега, не ми изглеждате муден, а постъпвате като наплашена госпожичка. С жените трябва твърдо, колега. Решително. Мъжки. Ако е благосклонна към вас, атакувайте смело. Помнете едно — не се плашете от привидното. Понякога нещо изглежда много страшно. Пред нас се извисява някаква скала и ни се струва, че е непристъпна, а малко предприемчивост и упоритост са достатъчни, за да се покори върхът й.

Колски нервно стискаше пръсти. В първия момент му се струваше, че професорът му се подиграва. После му дойде наум, че иска да го изпита. А сега вече не знаеше какво да мисли.

— Да, да — казваше Вилчур. — За брака, колега, трябва да се, мисли навреме и желязото да се кове, докато е горещо. Човек не забелязва как остарява. На колко години сте?

— На тридесет и пет, господин професоре.

— Ето, виждате ли. Крайно време е. Когато аз се жених, бях по-възрастен, отколкото трябва. Разликата във възрастта между мен и съпругата ми беше твърде голяма. Един такъв брак не можеше да бъде щастлив.

Колски пак се изчерви и широко отвори очи. Нима професорът искаше да го накара да разбере, че не смята да се жени за Луця?

Вилчур продължи:

— Разбира се, сам по себе си въпросът за възрастта не е толкова важен, тук не става дума за сексуалния живот. Вие добре знаете, че това невинаги зависи от възрастта. Става дума за друго. За влеченията и склонностите. Те трябва да бъдат повече или по-малко сходни, за да бъдеш щастлив с една жена и за да я направиш щастлива. Няма по-голяма грешка от това — да се ожениш за момиче повече от десет години по-младо.

Колски преглътна слюнката си и запита:

— Господин професоре, вие на това мнение ли сте? Сериозно?!

— Напълно и съвсем сериозно, колега. Не протакайте, защото и тази ще ви се изплъзне. И не се бойте от съперника си. За жената трябва да се борим. Тя не е топъл хляб, който сам ще падне в отворената ви уста. А когато вече бъде ваша, помнете, че трябва да й посветите повече време, отколкото на професионалните си задължения. Това е изключително важно. И в това съм се убедил от моя собствен печален опит. Някога, когато имате желание да ме посетите, ще ви разкажа тази история. Защото аз не се съмнявам, че през лятото вие ще се отбиете тук, макар и за няколко дни.

— С най-голямо удоволствие, господин професоре — поклони се Колски объркан.

В стаята влезе Луця. Вече беше свалила престилката си и беше с тъмна вълнена рокля, с ръкоделие в ръце.

— А-а, Луця — обърна се Вилчур към лея. — Усещам веселба във въздуха. Обзалагам се, че си правите нова рокля.

— Откъде знаете? — учуди се Луця.

— Ясновидство! — тайнствено вдигайки пръст, отговори Вилчур. — Та нима селяните по тия места напразно ме смятат за магьосник? Ясновидство!

Той сви вежди и притвори очи.

— Сега, сега… Вече виждам. Тълпа танцуващи двойки. Оркестър… Ето домакинята… А ето и съпруга й… Висок, хубав… Обзалагам се… Ами, да… Сигурно е лекар. Кълна се! Това е доктор Павлицки.

Луця и Колски размениха изпълнени с учудване погледи. Накрая Луця усмихнато се провикна:

— Ама, разбира се! Професорът сигурно е срещнал Павлицки в Радолишки и от него е научил за бала.

Вилчур бурно замаха с ръка:

— Не прекъсвайте видението ми: съвсем не е в Радолишки. Виждам, виждам. Имение. Бал на село. Вдигат се някакви тостове. Да. Вдигат тост за здравето на домакинята. Нейният имен ден. Виждам ви вас. А до вас доктор Колски. Вие сякаш сте обгърната от някакви прозрачни облачета. Да. Това е тюл. Небесносин тюл. И цялата ви рокля е небесносиня.

— Но това наистина е невероятно! Откъде можете да знаете, че роклята ми ще бъде небесносиня?! Защото не може да съдите по колана, който правя. Коланът е черен. Моля, недейте повече да разпалвате любопитството ми.

Вилчур заплашително я погледна:

— Виждам, че вие се осмелявате да не вярвате в моите свръхчовешки възможности.

— Осмелявам се — кимна Луця.

— Е, тогава няма повече да предсказвам.

— Предскажете ми само още едно — не виждате ли на този бал известния хирург професор Вилчур?

Вилчур енергично поклати глава в знак на отрицание.

— Съвсем не го виждам. Пред зрението на душата ми неговата обемиста фигура се очертава ето тук в това легло, удобно излегната и потънала в укрепителен сън.

— В такъв случай и ние няма да отидем — отсече Луця.

— Да не сте посмели! Ако не отидете, ще сметна постъпката ви за лична обида. Ще ме накарате да мисля, че завръщането ми е объркало хубавите ви планове. Не се знае дали няма да избягам обратно във Вилно заради това.

След кратък спор Луця се съгласи да отиде у Павлицки. Всъщност много искаше да отиде. Знаеше, че там ще срещне Юрковски и искаше да се покаже в компанията на Колски тъкмо на него, за да му докаже, че има и млади, и хубави обожатели. И ако е избрала Вилчур, то е, защото професорът явно струва много повече и от най-хубавите и най-младите.

Въпреки че въпросът беше решен, Луця имаше угризения на съвестта, когато тръгваха, и за малко не се отказа от бала. Но тя не остана само защото професорът, изглежда, ни най-малко не се безпокоеше, че ще прекара сам вечерта. Йемьол беше отишъл в кръчмата и като че ли нямаше да се върне скоро. Държанието му показваше, че е доволен да има малко свободно време за себе си. Изпрати ги до колата, шегувайки се весело. Все пак от самотата му нищо не излезе. Веднага след като Луця и Колски тръгнаха, дойде Прокоп. Както обикновено мълчаливо кимна и влезе след Вилчур. Когато седнаха в стаята, той попита:

— Е, какво става по света?

— Както винаги — кимна Вилчур — за парче хляб хората един друг се изяждат като гладни псета. Замаяни от грижи, претрупани. Нищо ново по света.

— Дълго те нямаше обаче — каза Прокоп. — А това не е хубаво.

— Защо да не е хубаво? — погледна го Вилчур внимателно.

— Защото, знаеш ли, според мен трябва да е така: като има някой нещо — трябва да го пази. Оставиш ли си къщата и не заключиш вратата, ще те ограбят. Тукашните хора няма да го сторят, то се знае, но малко ли ги има какви ли не скитници, дето се влачат по тия места. Всичко ще ти изнесат, докато се усетиш.

Вилчур поклати глава.

— Мъдри са думите ти, Прокоп. Толкова са мъдри, че ми е трудно да ги разбера. Ето, дойдох си и нищо не ми липсва. Кажи ясно какво имаш предвид.

— Какво толкова има да казвам — измърмори Прокоп и много внимателно започна да си свива цигара.

— Всичко е наред — продължаваше Вилчур. — Заварих всичко така, както трябва да бъде. Никому нищо няма, болните са гледани добре.

— Не само болните трябва.

— Какво значи това?

Прокоп сви вежди и няколко пъти бавно поглади брадата си.

— Виж какво ще ти кажа аз на теб — ти това младото докторче вземи, та го натири час по-скоро. Не ти е притрябвал. Поседя си три седмици, че и повече, стига му толкова сега. Да се маха к чорту. Напрепуска се тук, усуква се и стига. Мислех си, че щом се върнеш, ще го изгониш, но ти си мек. Ще ми язди тук и други такива. Да си върви, откъдето е дошъл. Като го нямаше, беше по-добре. Дай му да се разбере и — вън! Туй то!

Докато говореше, старият чак се задъхваше от дълго сдържаното възмущение. Свърши, но продължи да мърмори още няколко минути.

Вилчур престорено се учуди:

— Не мога да повярвам на ушите си. Отдавна познавам доктор Колски. Много почтен лекар и много приятен човек. В нищо не мога да го упрекна. Да не би в мое отсъствие да е направил нещо лошо?

Прокоп вдигна рамене.

— Лошо, не лошо. А ти щеше да направиш по-добре, ако не беше го оставял тук.

— Хората, които е лекувал, не са се оплаквали от него.

Прокоп махна с ръка:

— Лекуването си е лекуване, а той повече гледа здравите от болните. Мислех си, че сам ще забележиш и ще сложиш край на тая работа. А ти сега ги изпращаш заедно и на някаква вечеринка.

Вилчур принудено се засмя и го потупа по рамото:

— А какво да правя, драги? Млади са и двамата са млади, нека се натанцуват. За нас с теб са приказките и топлата печка, а за тях — веселбата. Така че всичко е наред.

Прокоп поклати глава.

— Чудни работи приказваш. Аз на своята жена, особено ако беше млада, нямаше да й позволя.

— На своята?… — Вилчур махна с ръка. — Можеш да имаш своя къща, свое сако, своя крава, но жена?… Та нали и тя мисли и чувства като мен. Нали има същите права като мен. Да я задържам против волята й? Та това е затвор. Каква полза има, ако седи насила против влечението на сърцето си и мисли само как да се изтръгне и оплаква съдбата си.

— Такъв е божият закон — сурово каза Прокоп.

— Ех, приятелю. Точно за да се спазва този закон, трябва много да се мисли, преди да се свърже човек с една жена по силата на същия закон. Законът ще бъде в сила само тогава, когато потвърди онова, което са решили две сърца.

Прокоп се замисли и каза:

— А аз мислех, че вече сте го решили.

— Слава богу, още не бяхме решили — тъжно отговори Вилчур и заговори за друго, давайки на Прокоп да разбере, че повдигнатият от него въпрос му е неприятен.

В това време в гостоприемния дом на Павлицки сърдечно посрещаха гостите. Луця не се беше излъгала. Юрковски наистина изглеждаше изненадан, че тя не е дошла заедно с Вилчур. Той внимателно се вглеждаше в Колски, особено когато Колски танцуваше с Луця. Самият Юрковски демонстративно не танцуваше и често отиваше на бюфета, а после се връщаше в салона и стоеше опрян на някоя врата.

Луця танцуваше най-много с Колски. Той беше отличен партньор, а този ден беше по-мил от всякога. Беше се освободил напълно от своята замисленост, в която изпадаше от време на време преди, беше весел, спокоен, доволен и правеше впечатление на човек, който едва успява да укрие някаква необикновена радостна тайна. Луця беше в чудесно настроение. Не се смути, дори когато случайно чу мнението на един възрастен господин, който казваше на дамата до него, сочейки Луця и Колски:

— Виж каква двойка, лика-прилика.

Малко след вечерята Юрковски покани Луця за едно танго. Разбира се, нямаше повод да му откаже. Оказа се обаче, че тя все пак постъпи необмислено. Той сигурно вече беше на градус, защото още при първия тур попита недвусмислено:

— Е, как е професор Вилчур? Вкъщи ли го оставихте?

— Професорът беше изморен с безразличие отговори тя. — Не обича шумните развлечения.

— Но си е намерил достоен заместник за тях…

Луця отмина с мълчание тази забележка.

— Ама тази мисия, изглежда, ни най-малко не безпокои заместника. А професорът може и да не е бил доволен от всичко това? Какво мислите?

В гласа му ясно звънна ирония. Луця леко сви рамене и за да промени темата, каза:

— Доктор Колски е някогашен ученик и приятел на професора. А вие защо не танцувахте?

— О, аз не танцувах, защото имах такова зрелище, каквото досега не съм виждал през живота си. Трябва да гледам, за да зная за в бъдеще.

— Какво да знаете? — учуди се Луця.

— Ами да зная как изглежда една влюбена жена. Вие гледате Колски като слънчоглед, а той вас както котарак — мазно. По дяволите! Не откъсвате очи един от друг! И какви ми ги наприказвахте за професора, щом като сте влюбена в това докторче…

Луця усети, че пребледнява. Думите на Юрковски толкова я изненадаха и уплашиха, че тя дори не помисли до каква степен Юрковски нарушава общоприетите норми и се меси в нейни лични работи.

— Вие се лъжете — отговори тя. — С доктор Колски ме свързват колегиални отношения и старо приятелство. Нищо повече.

— На кого ги разправяте тия? Хубави колегиални отношения! До него вие цялата сияете. И слепият би го видял. Вие, разбира се, ще си помислите дори, че е от ревност. Така да бъде. Ревнувам. Ревността обаче не може чак толкова да ме заслепи, та да не забележа, че сте влюбена в него. Едно само не разбирам, защо тогава в Ковалево ме излъгахте, като говорехте за професора. А да не би професорът да е за съпруг, а този, младият доктор — за приятел. Чудесна шега, няма що!

Луця се опомни:

— Вие сте пиян. Бъдете така любезен и ме заведете там, където бях.

— Разбира се, че ще ви заведа. Той вече ви чака натъжен. Как можах да ви разделя за толкова дълго от любимия!

Той спря пред Колски и покланяйки се галантно на Луця, каза:

— Ето, връщам ви съкровището.

Колски, който не подозираше какво се е случило, отговори с усмивка.

— Малко са днес хората, които толкова съвестно връщат взетите в заем съкровища. Толкова съвестно и толкова бързо.

Юрковски отново се поклони прекалено галантно.

— Така реши самото съкровище, което не можеше повече да издържа без своя собственик.

Като каза това, той се обърна и излезе от салона. Колски едва сега забеляза, че Луця е развълнувана и неспокойно попита:

— Какво ви е, Луця? Какво ви е?

Тя поклати глава и отговори:

— Ах, нищо, нищо. Тук е задушно, а освен това този господин беше пиян и говореше глупости.

Кръв нахлу в лицето на Колски.

— Надявам се, че не ви е обидил?!

— Не, не. Пази боже. Да излезем оттук.

— Да намерим стая с повече въздух. Вие изглеждате толкова бледа.

Луця с готовност прие.

В коридора срещнаха Павлицки, който ги спря.

— Изморихте ли се от танците?

— Не — обясни Колски. — Госпожица Канска не се чувства много добре. Искаше малко да си почине.

— Да си почине? Ама, разбира се, аз съм на ваше разположение, колежке — извика Павлицки. — Ще ви заведа в стаята на жена ми. Ще можете дори да си полегнете на канапето.

— Нищо ми няма — възрази Луця.

Не трябваше все пак толкова категорично да упорствува. Павлицки ги заведе, в една просторна стая, която беше нещо средно между спалня и кабинет. На бюрото светеше малка настолна лампа. Нямаше никого.

— Отпочинете си тук, госпожице, и съберете сили, за да се забавлявате и по-късно — каза Павлицки. — Моля да ме извините, но трябва да се връщам при гостите.

— Много ви благодарим — кимна Колски, а когато вратата се затвори след Павлицки, той се обърна към Луця:

— Наистина защо не полегнете за малко?

Луця поклати глава и се обърна. Не можеше да го гледа. Бруталните думи на Юрковски като удар юмрук разбиха толкова трудно, толкова старателно и прецизно поставени прикрития, зад които тя искаше да скрие сама от себе си напиращото у нея чувство.

„Не е вярно, не е вярно“ — мислеше тя и трескаво го повтаряше, но голословното възражение не можеше да омаловажи онова, което стана ясно, страшно ясно.

Сега много точно видя всичко. Всичко! От началото. Беше го ревнувала от Добранецка, а после дори и от малката, от Донка. Радваше се на всеки ден, който продължаваше престоя на Колски в болницата, и се страхуваше, да, страхуваше се от момента, когато той щеше да замине. А завръщането на професора… каква подлост, каква низост… Завръщането на професора я беше изплашило.

Колко усилия й струваше да продължава да си внушава, че все още обича Вилчур и че все още иска да стане негова жена. Колко ожесточено само затваряше очи пред старостта му! Колко му беше благодарна, че не позволи на Колски да замине веднага. Крила го беше в себе си и от самата себе си. Цялата се вцепеняваше при мисълта, че професорът можеше да забележи нещо. Какво самопрезрение изпитваше само! Разкрила бе колко дребнава душа и колко слаб характер има. Поддала се беше на чувство, което трябваше да потисне и да изкорени, преди да беше станало късно. Колко низко и недостойно бе позволила на това чувство да се развие и криейки се зад разни претексти, беше го толерирала, докато то се бе разраснало в сърцето й. В същото това сърце, което бе обещала на друг.

„Обещала съм и трябва да изпълня обещанието си, дори и земята да се продъни! Дори ако трябва да умра!“ — Тези думи все по-ясно се врязваха в мисълта й. Ах, ако ставаше дума за друг! Не за професора, а за Юрковски например. Тогава никак нямаше да се колебае. Но нали тя знаеше колко самотен беше Вилчур. Да го остави, беше престъпление. Срамно би било да не удържи обещанието си.

„Трябва да остана с него и ще остана ще остана!“

Така на везните натежа нейната последна дума, дума, която тя с нищо нямаше да промени. Обърна се и погледна Колски. Внезапно сърцето й конвулсивно се сви. Каза с треперещ глас:

— Трябва да си заминете час по-скоро, да се върнете във Варшава още утре. Непременно.

— Защо, Луця? Какво се е случило? — попита изплашено той.

Тя поклати глава.

— Нищо. Нищо. Но ако изпитвате и капка добри чувства към мен, веднага ще заминете.

— Но защо?

Луця не можеше повече да издържа. Очите й се напълниха със сълзи, от гърдите й се изтръгна конвулсивно ридание. Учуден, Колски я прегърна и силно я притисна до себе си.

— Мила — повтаряше той, — успокой се, мила.

Тя обаче, не можеше да овладее риданията си. Чувстваше ръцете му, които я подкрепяха, но нямаше сили да се изтръгне от тях. Усещаше по косата си неговите нежни, сърдечни и толкова жадувани целувки. И още по-ясно осъзна, че е принудена да се откаже от тях завинаги, до края на живота си.

Колски настани Луця в един фотьойл, коленичи до нея, молейки я с колкото може по-нежни думи да се успокои. Способността й да говори постепенно се възвърна. С кърпата си той бършеше очите и страните й.

— Мила, никога няма да те оставя — говореше той. — На никого няма да те дам.

— Янко. Янко… — шепнеше тя и обгърна с ръце шията му.

Изведнъж той поривисто я привлече.

— Ти ме обичаш! Знам, че ме обичаш!

— Теб, само теб!

— Какво щастие, виждаш ли! Какво голямо щастие — казваше той с изпълнен с вълнение глас. — Ще се оженим и никога вече няма да се разделяме. Нищо няма да ни раздели. Скъпа моя, единствена моя!

Луця прехапа устни, отдръпна се и поклати глава.

— Не, Янко. Не. Обичам те, но ти знаеш, че не съм свободна, че не разполагам със себе си. Трябва и двамата да се примирим е това. Няма никакъв изход.

Той я погледна със страх.

— Не си свободна? Как да го разбирам? Какво искаш да кажеш?

— Имам задължения, от които не мога да се освободя.

Хвана я за лакътя.

— Луця, нима това значи, че си негова… че с него те свързва…

Разбра въпроса, който той не можа да изрече, и живо възрази:

Ах, не. Пази боже! Има обаче задължения, сто пъти по-обвързващи от това.

— Никакви задължения не могат да бъдат по-големи от едно истинско чувство.

Тя отрече с глава:

— Много елементарно схващане. Не. Не мога. Не мога да заговоря с него по този въпрос. Такива думи не могат да се откъснат от устата ми. Ах, като си помислиш само колко трагичен е бил животът на този човек, колко злини са му причинили съвършено незаслужено, с колко нещастия се е сблъскал той, който е толкова добър, с толкова чувствително сърце и толкова добродетелен. Не, Янко. Обикнах ви твърде късно за съжаление. Днес вече не мога да се оттегля. Ако трябва да се присъединя към всички, които са го онеправдали, сама от себе си ще се отвратя. Не, Янко. Няма да мога да живея с мисълта, че съм извършила подлост!… Тежко ми е, бог ми е свидетел колко ми е тежко, но нищо не може да се направи.

— Луця — започна той, но тя го прекъсна.

— Да не говорим за това. Защото си късаме нервите напразно.

— Но, чуй ме. Аз съм напълно убеден, че професорът няма никакво намерение да иска от теб да удържиш обещанието си.

— Откъде знаеш? — учудено зашита тя.

— Сам ми го каза.

— Как така?… Говорил си с него за това? Невъзможно!

— Не за това. Но съм убеден — нарочно искаше да ме накара да разбера и да не губя надежда, че мога да те спечеля.

— Ах, да разбереш — каза тя с тъжна усмивка.

Колски изгуби търпение:

— Тогава ще ти повторя целия ни разговор. Без какъвто и да е повод той ме попита на колко години съм и защо не се женя. А после започна да ме уговаря да се оженя и много ясно каза, че човек не бива да се жени в напреднала възраст и че не е редно да се взима за съпруга много по-млада жена. Това много ясно прозвуча като признание: ако я обичаш, вземи я — от моя страна няма да има никакви пречки, тъй като аз няма да се женя за нея.

За миг в очите на Луця проблесна радост. Не можеше да се съмнява в правотата на думите му. Сигурно Вилчур го беше казал и може би го беше казал с такова намерение. Все пак това не развързваше ръцете й, не й даваше зелена светлина.

Създалото се положение можеше да се обясни така — след завръщането си професорът беше стигнал до убеждението, че по време на неговото отсъствие в чувствата на Луця има промяна. Като Юрковски и онзи възрастен господин, който беше казал, че тя и Колски са много хубава двойка. Вилчур беше открил любовта й към Колски. И този благороден човек, чийто живот беше наниз от случаи на себеотрицание за доброто на другите, и сега беше решил да постъпи по същия начин. Ново отричане и още една болезнена страница в живота. Но Луця не можеше, нямаше право, да подпише тази страница. Разбира се, той имаше право да направи благороден и може би искрен жест на саможертва, но тя щеше да бъде същество без съвест и чест, ако приемеше от него такъв дар, от него, който всичко вече беше раздал, комуто всичко бяха отнели. Тя е с него и трябва да остане с него.

Знаеше как трябва да постъпи. Колкото може по-бързо да изпрати Колски във Варшава, да овладее, нервите си и с всяка своя дума, с всеки жест ден след ден да доказва на Вилчур, че ни най-малко не се е променила и че все още желае да бъде негова жена.

Стана и докато оправяше косата си пред огледалото, каза спокойно:

— Не. Това не променя положението.

— Как така не променя? — учуди се той. — Нали ви връща свободата, съвсем ясно е. Луця, какво говорите?

— Връща ми я, но защо? От какви съображения се ръководи?

— Няма значение.

— Съвсем не. Отказва се само защото смята, че аз ви… обичам.

— Та нали това е вярно!

— Но ако не се досещаше, сигурна съм, че нямаше да се откаже от мен.

— Щом като все пак вече се е досетил — каза Колски, — въпросът е ясен за него. Какво можете да направите вие?

— Ще го убедя, че се лъже.

Колски се ядоса.

— Това е безсмислено. Това е престъпление към вашето чувство.

— Още по-голямо престъпление би било да го осъдя на самота, да потъпча чувствата му, да му отнема и последната надежда. Не, Янко. Не може да искате това от мен. Направя ли го, споменът за тази постъпка ще ми отрови целия живот. Ще обезобрази всеки миг на нашето щастие. Не, Янко. Ние нямаме право да постъпим така.

— За бога, Луця! Не си ли давате сметка, че оставайки при него, вие ще зачеркнете и вашето, и моето щастие за цял живот?

Луця поклати глава.

— Зная. Но досега всички са зачерквали щастието на професора. Жена му го е напуснала заради някакъв млад ветрогон. Години наред е живял в трагична мизерия, подритван, хвърлян в затвора, а най-после, когато си възвърна паметта, стана прицел на най-срамни клевети, най-подли подмолни постъпки, най-отвратителни интриги. Лишиха го от състоянието и поста му, изтикаха го от столицата! Даже родната му дъщеря почти го е забравила. Не, Янко. Не. Предпочитам да умра, отколкото да се озова сред всички тези хора, които за неговото великодушие, за безграничната му доброта и благородство са му се отплатили с подлост. Ако не разберете това, наистина ще ме убедите, че сте коравосърдечен и че ние с вас никога няма да намерим общ език.

В гласа й звънна горчивина, а Колски сведе глава и след малко каза:

— Разбирам. Как може да не разбирам. Само че не мога да се примиря.

В стаята влезе Павлицки:

— Е, как се чувствате, драга колежке? По-добре ли сте? — топло попита той.

— Знаете ли, неприятно ми е, че ви създавам грижи, но наистина се чувствам неособено добре. Явно през последните дни съм се преуморила.

— Ах, вината е моя — каза Павлицки. — През последните дни поизоставих болницата. Тържествено обещавам да се поправя. Жалко, че не се чувствате добре, защото ей сега ще започне котильонът.

Луця тъжно му се усмихна:

— Много съжалявам, че не мога да участвам. Бъдете така добър, моля ви, и се разпоредете да впрягат.

След кратки любезни уговорки Павлицки се съгласи и отиде да нареди.

Четвърт час по-късно те вече седяха в колата, завити с дебели наметала. Нощта беше тъмна. Железните обковки на колелата тракаха по замръзналите буци из пътя. Коларят размахваше от време на време камшика и ненужно пришпорваше конете, които и без това се носеха в прекрасен тръс.

Не продумваха. Само Колски пъхна ръка в ръкава на Луця и мълчаливо стискаше китката и.

В болницата беше тъмно. Само мъждукащият пламък на маслената лампа слабо осветяваше прозореца на болничната стая. Като се стараеха да стъпват колкото може по-тихо, те влязоха в преддверието и тук свалиха наметалата.

— Лека нощ — протегна ръка Луця.

Той искаше да я прегърне и целуне, но тя с решителен жест се заслони:

— Не. Не бива. И, моля ви, заминете утре.

Нейният шепот звучеше като че ли естествено, но в очите й се появиха сълзи.

— Луця, Луця! — стисна ръката й Колски.

— Лека нощ. Вземете лампата. Аз ще се оправя и в тъмното.

Колски влезе в стаята си, седна и се замисли. Твърде добре познаваше Луця, за да не знае, че тя не променя много лесно решенията си. След като изслуша аргументите й, си даде сметка, че няма да може да я убеди. Съзнателно бе направила една безумна стъпка: осъждаше и него, и себе си на отричане от щастието, на сив, безцветен живот, на вечна горчивина. Но той не можеше да намери достатъчно убедителни аргументи, за да я отклони от това й решение.

Остатъка от нощта прекара, като палеше цигара от цигара и обмисляше безнадеждната ситуация. На разсъмване стана и започна да си прибира багажа. Трябваше да се съобрази с молбата на Луця. Той и сам разбираше, че е редно да замине колкото може по-бързо. След закуска щеше да отиде във воденицата и да помоли за кола до гарата. Не можеше повече да издържа в тази стая, сложи си палтото и излезе да се поразходи.

Беше студено, а всичко наоколо — дървета, плетища, покриви и земята — беше плътно покрито със слана! На изток върху синьо-зеленото небе блестяха първите пурпурни ивици. Денят обещаваше да бъде хубав и студен. Колски сви към езерата. Още не бяха замръзнали. Само край бреговете, тук-там в плитчините, стъклисто се очертаваше ледена ивица. Стигна до края на второто езеро, а когато започна да се връща, видя ивица бял дим над комина на болницата. Донка сигурно вече беше отишла и приготвяше закуската.

На терасата срещна професора.

— Добър ден, колега — поздрави го Вилчур. — Какъв чудесен изгрев. Виждам, че обичате ранните самотни разходки. Почуках на вратата ви и надникнах. Какво е това? Защо сте си събрали багажа?

Колски, без да го погледне, отговори:

— Трябва вече да заминавам. Трябва непременно. Твърде дълго се заседях тук.

— Дума да не става. Няма да ви пусна. Ако става въпрос за болницата, не се тревожете. Професор Добранецки в края на краищата ми дължи известна благодарност и ако аз ви задържа, той не може да ми се сърди, още повече че и на вас морално ви е много задължен.

— Всичко знам, но за съжаление, въпреки че тук ми е толкова приятно, не мога да остана повече.

Вилчур го хвана под ръка.

— Е, за това ще си поговорим малко по-късно. А сега ми разкажете как прекарахте вчера у Павлицки. Ако се съди по това, че се върнахте рано, изглежда, не е било много весело.

— Беше — каза Колски. — Събрали се бяха много гости, поднесоха великолепна вечеря, имаше много танци.

Вилчур внимателно го погледна.

— А вие имате такова изражение, сякаш не се връщате от бал, а от погребение.

Колски криво се усмихна и каза:

— Може и да сте прав, професоре.

Вилчур се окашля и двамата дълго мълчаха. Колски трескаво мислеше дали няма да е най-добре въпреки Луця открито и веднага да каже на професора какво се е случило, искрено да повтори разговора си с нея и да го помоли за помощ. Огромно усилие направи, за да премълчи.

Пръв се обади Вилчур.

— Вижте колко красиво изгрява слънцето. Тук по покрайнините дори късната есен е винаги красива. В свежия въздух белите дробове дишат другояче. Особено старите бели дробове — помълча малко и добави: — Въпреки че вашите са млади, няма да ви пусна толкова лесно.

— Господин професоре, сега наистина… — започна Колски.

— Няма какво да говорим — прекъсна го Вилчур. — Що за неподчинение?! Хайде да вървим. Там сигурно вече са приготвили закуската.

В стаята на Луця наистина ги чакаше закуската, Луця наливаше мляко в чашите. Донка се суетеше край масата.

Луця поздрави Колски съвсем непринудено, но не изглеждаше добре.

— Забавлявахте ли се у Павлицки? — попита Вилчур, целувайки й ръка.

Тя весело му се усмихна.

— Ах, отлично, професоре. Липсваше ни само едно — вас ви нямаше. Всички питаха защо не сте дошли, а домакините искрено се безпокояха. Като слушах какво говорят за вас, наистина бях щастлива. Следващата седмица непременно трябва да отидем там с вас.

Колски гледаше Луця под око с учудване, което едва прикриваше. Държеше се почти фриволно. По време на закуската говореше само на професора, усмихваше му се, подаваше му хляб и масло, говореше много и свободно.

Когато вече станаха от масата, тя се обърна към Колски с безразличен тон:

— Бяхте ли вече у Прокоп, поръчахте ли кола?

— Още не — отговори Колски, свеждайки очи.

— Защото, ако искате да успеете за влака, трябва да заминете преди девет.

— Добре. Веднага отивам във воденицата.

Вилчур се окашля.

— Колегата Колски днес все още няма да замине. Помолих го да остане. Трябва да ми помогне. Днес имаме две много важни операции, а аз се съмнявам, че Павлицки след бала ще има желание да дойде при нас. Сигурно е изморен и се излежава в кревата.

Никой не му отговори.

В преддверието чакаха пациенти. Не бяха много. Три забулени с дебели шалове бабички, един литовец от Бервинти, две деца от Нескупа с оплаквания от херния. Освен тях беше и червенокосият Виталис, ратаят от воденицата, който рано сутринта се беше подхлъзнал при яза и падайки, си беше навехнал крака.

Вилчур и Луця прегледаха всичките до дванадесет. Колски беше зает в операционната — наместваше ръка след сложно счупване. Пациентката имаше слабо сърце и затова той трябваше да работи, без да й слага упойка. От време на време се разнасяха нейните викове.

Професорът си свали престилката и докато миеше ръцете си, каза:

— Елате сега при мен, Луця. Ще ви покажа нещо.

— Ах, да — каза тя. — Сетих се. Нали вчера трябваше да пристигне колетът със закупените от вас апарати.

— Наистина пристигна — потвърди Вилчур. — Но освен колета получих и друго. Нещо много интересно.

— Наистина ме заинтригувахте.

— Вие знаете, че докато бях във Вилно, се запознах с доктор Южвински, който там е преподавател в университета. Много начетен и мил човек. Знаеше вече за нашата болница и много се заинтересува от нея. Дълго му говорих за нашата работа тук и сега той ми е писал писмо. Искам да ви го покажа.

Отидоха в стаята на Вилчур и професорът подаде на Луця сгънат лист. Тя го разгърна и прочете:

„Уважаеми професоре и драги колега!

Вчера получих картичката ви и се зарадвах, че мога да ви бъда полезен. Аз и моите възпитаници. Разговарях с няколко. Мнозинството прие с ентусиазъм вашата инициатива. Та нали да се работи под ваше ръководство — да си го кажем направо — е чест за всеки лекар не само за начинаещите. Не съм напълно съгласен с вас, че трябва да се избират кандидати с не особено високи доходи. Засега разполагам с трима. При първия сигнал ще ви ги изпратя. Най-способният от тях е доктор Шимон Яшински. Той е младеж от добро семейство, работлив, съвестен, многообещаващ. Сигурен съм, по под ваше ръководство ще стане отличен лекар. Чудесно ще бъде за него да стажува във вашата болница. След шест месеца ще ви изпратя друг. Говорих вече с декана и той, разбира се, се съгласи без каквито и да било възражения, да бъдат зачислявани на практика при вас. Можете да бъдете сигурен, скъпи професоре, че тук няма да ви забравим и нито един ден няма да ви оставим сам, без помощник. Доктор Яшински заминава вдругиден.

Приемете моите сърдечни поздрави и благопожелания за по-нататъшна плодотворна работа.

Искрено ваш:

Ф. Южвински“

Луця свърши четенето и вдигна очи към професора.

— Харесва ли ви? — попита Вилчур.

— По принцип… — започна Луця, — по принцип идеята е много хубава. Но…

— Какво — но?

— Едно не разбирам: защо в писмото се казва, че няма да ви оставят сам? Щом като сте разказвали там за нашата болница, сигурно сте споменали и за мен, нали?

Гласът на Луця леко трепереше. Предчувстваше какво ще чуе от Вилчур. Професорът кимна.

— О, не само че съм ви споменал, но и много ви похвалих за вашето себеотрицание. Не мога да си представя помощ, по-добра от помощта, която вие ми оказвахте.

Луця прехапа устни.

— Защо говорите в минало време?

Вилчур спокойно отговори:

— Защото, Луця, аз за съжаление трябва да се откажа от вашата помощ.

— Професоре!

— И двамата много добре разбираме, нали, госпожице Луця.

— Аз не… не разбирам. Не разбирам и никога няма да разбера. Щом като сте доволен от мен, а аз съм убедена, че е така, защо тогава искате да ме освободите. Професоре! Как можете, дори без да сте се разбрали с мен, да зачеркнете всичките ни общи планове!

Вилчур се усмихна, а в очите му трепна тъга.

— Зачеркнал съм ги не аз. Зачеркна ги съдбата. Предопределението. А те бяха зачеркнати, защото никога не са имали право на съществуване.

— Не е истина — живо запротестира тя.

— Свещена истина — поклати глава професорът.

— Ще ви докажа.

— По какъв начин?

— По най-простия. Ще остана с вас. Ще остана завинаги. Кълна ви се, че не желая нищо друго, че ще бъда много нещастна, ако ме отхвърлите, ако ме отблъснете сега. Набелязала съм си бъдещето и в цялото мое бъдеще се виждам до вас. Не искам друго бъдеще. Не мога да приема никакво друго. Да, ако искате тук да идват на практика млади лекари, аз нямам нищо против. Но и аз ще остана. Ще остана като ваша помощница, като ваша съпруга. Друго и не може да бъде.

По лицето на Луця избиха ярки петна. Ръцете й трепереха.

— Не зная какво ви е накарало да промените взетото отдавна решение. И не искам да знам. Сигурно сте се поддали на въображението си. Но вие се лъжете, като мислите, че ще се откажа толкова лесно от това, на което имам право.

Вилчур ласкаво й хвана ръката.

— Луця. Да поговорим спокойно.

Тя скочи от мястото си.

— Ах, не, не. Няма какво повече да говорим. Вие болезнено ме засегнахте.

Искаше да излезе, но Вилчур не пусна ръката й.

— Скъпа Луця, седнете, моля ви и ме изслушайте.

Той почти насила отново я настани на стола. Трепереше цялата, а в очите й имаше сълзи.

— Знаете ли — говореше той със спокоен глас, — допуснали сте една грешка. В своите сметки вие напълно сте пренебрегнали мен, моята личност. Съвсем не сте взели предвид, че и аз съществувам, че и аз мисля и чувствам. Вие искате да се отнесете към мен като към абстрактна величина. А нали съм жив човек. Много съм стар, но нали съм жив. Защо не желаете да вземете предвид, че и аз имам право на глас?

— Не ви разбирам.

— Искате да останете. Искате да останете като моя съпруга. И смятате, че това трябва да ме направи щастлив. Но вие не си давате сметка, че аз може да съм на противоположното мнение.

— Някога… — започна Луця.

Вилчур я прекъсна.

— Някога и аз си мислех така. Но днес съм на друго мнение.

— Защо днес? — смело вдигна очи тя.

— Защото днес знам, че обичате друг.

Луця стисна зъби. Сърцето й заби до пръсване. Все пак се овладя и каза уверено:

— Никого не искам да обичам. Искам да обичам вас и само вас.

Вилчур се засмя:

— Ах, мила Луця. Това е една от ония области, където „искам“ не означава „мога“ Където и най-голямото желание няма да помогне. За съжаление никой не е господар на сърцето си. Луця, дори тогава, когато ви се струваше, че изпитвате любов към мен, дори и тогава бях уверен — неправилно преценявате чувствата си. Винаги съм бил и ще ви бъда благодарен за вашата сърдечност и доброжелателност, за толкова много добрина и топлота. Но това не беше любов. Вие сама се убедихте сега, когато обикнахте Колски. Не, не отричайте. Не трябва да се крие и нещо повече — не може да се скрие.

Луця поклати глава.

— Вие си въобразявате.

— Не, Луця. Това е безспорна истина. И сега, моля ви, имайте предвид положението, в което се намирам. Искате да останете при мен въпреки влечението на сърцето си. Тогава как си представяте моята роля? Нима вие мислите, че за мен няма да е огромно бреме да знам, че съм се превърнал в пречка за вашето щастие, че вие сте с мен само защото неправилно разбирате чувството за дълг? Та нали тогава аз няма да имам спокойствие ни денем, ни нощем. Ще се чувствам като човек, който ви притеснява и ви пречи. Не, Луця, вашето присъствие тук и вашата жертва няма да доведат до нищо добро, а до голямо зло. И за вас, и за мен, и за Колски. Това направо би било лудост. Да се осъдят на мъчения трима души заради някакъв принцип, който е напълно безсмислен.

Закрила лице с ръце, Луця плачеше.

— Не мога да ви оставя. Не мога.

— Ще ви кажа и друго. Такова едно самоотричане от ваша страна би ме обидило. Това би означавало, че вие ме смятате за безпомощен старец, който не може да се справи сам: ще бъде като жертва — от съжаление. А вие сигурно не мислите, че трябва да ме съжаляват.

— Така е — каза тя, като ридаеше. — Но защо винаги се жертвате вие?

Вилчур сви рамене.

— И дума не може да става за жертва от моя, страна. Аз не се отказвам от вас, Луця, защото вие не сте била и не можете да бъдете моя. Не можете, защото вие самата не принадлежите на себе си. Сърцето ви принадлежи на друг. Да, мила Луця. Няма да крия, че без вас ще ми е мъчно, че понякога ще си потъгувам, ще си спомням, но поне ще изпитвам радост, че не съм се изпречил на пътя ви към щастието, че не съм ви онеправдал.

Тя все още не можеше да се успокои.

— Защо той дойде тук? Защо дойде?!

— Стана много добре. Само си помислете, Луця, че много по-лошо щеше да бъде, ако той или някой друг се явеше не сега, а след една-две години. Защото това щеше да е неизбежно. Щеше да стане рано или късно. По-добре, че стана по-рано. По-добре за вас и за мен.

Тя продължаваше да плаче. Вилчур стана и милвайки косите й, каза:

— Такава е съдбата, мила Луця, и не трябва да се борим с нея. Тези няколко години, които ми остават да поживея, ще ги прекарам тук в тишина и спокойствие, а пред вас е цял един живот. Мъж, деца, собствен дом. Колски наистина е силно и предприемчиво момче. Предприемчив и честен. Двамата ще живеете добре. А колкото по-добре живеете вие, толкова по-голяма ще бъде моята радост, защото ви обичам — и двамата. Към вас, дете мое, ще запазя много хубави чувства до края на живота си.

Тя взе ръката му и притисна към нея устни. Той не я дръпна и каза:

— Надявам се, че от време на време ще идвате да ме видите. За мен ще бъде истински празник… Е, а сега вече трябва да се успокоите. Всичко мина. Изтрийте си очите, моля ви. Сега ще дойде Донка, защото сигурно обядът вече е готов. Не трябва да излагаме на показ пред хората нашите проблеми. Хайде, моля, изтрийте си очите.

Вилчур запали цигара и млъкна. Луця постепенно възвърна равновесието си. След дълго мълчание каза:

— Никога няма да си го простя. Никога.

— Но какво, дете мое? Тази любов ли? Тази щастлива любов, която спаси и вас, и мен от погрешната стъпка?… Трябва да я благославяме. Сега да поговорим по някои практически въпроси. Ето, Колски наистина трябва вече да се връща във Варшава. Най-добре ще направите да заминете заедно. Смятам, че ще успеете да съберете багажа си до довечера. А утре ще заминете рано сутринта.

Луця отново бурно заплака:

— Защо, защо искате да се освободите от мен толкова бързо? Вие сигурно ме презирате!

— Що за глупости — ядоса се Вилчур. — Как може да говорите такива безсмислици, скъпа Луця! Просто искам вие двамата да се свържете колкото може по-скоро и смятам, че колкото по-скоро заминете, толкова по-добре е и по други съображения — както вие, така и Колски, а и аз трябва да имаме малко време да свикнем с новата ситуация, да я осмислим. Заминавайте утре.

— Утре, като тръгвам, сигурно ще ми се пръсне сърцето — извика отчаяно Луця.

Стоеше насред стаята, потънала в сълзи и съвсем съкрушена. Вилчур я прегърна, притегли я към себе си и заговори:

— Тихо, мило дете… Тихо. И за мен раздялата няма да е лека. Но какво да се прави. Налага се.

На вратата се почука. Наистина беше Донка, попита дали да слага вече за обяд. Вилчур й каза да почака още малко, а той самият отиде в амбулаторията, където намери Колски. Заговори, без да го гледа в очите:

— Помолих ви, колега, да останете още. Вие сигурно сте се досетили за какво става въпрос.

— Да — тихо отговори Колски.

— Ето, Луця ще замине заедно с вас… Знам, че се обичате и искрено ви желая щастие…

Той млъкна. Колски стоеше блед като платно и не беше в състояние дума да продума.

— Решихме — каза Вилчур след дълго мълчание, — че утре рано заминавате. Така ще бъде най-добре. А сега, колега, позволете ми да ви поднеса моите благопожелания. Ще имате съпруга, която няма цена. Да ви даде бог…

И не можа да довърши. Излезе от амбулаторията и се върна в стаята си. Луця вече не беше там. Тежко се отпусна на леглото и подпря глава. Дълго, часове наред седя неподвижно.

Този ден в болницата никой не обядва. Едва привечер Луця с помощта на Донка започна да събира багажа си. Вечерята поднесоха в преддверието. Вилчур бе принуден да доведе Луця почти насила. Настроението беше мрачно. Само Йемьол редеше дългите си монолози, преструвайки се, че нищо не забелязва. Към края на вечерята Луця се разплака и избяга в стаята си. През цялата нощ не затвори очи. Вилчур също не спа. А когато сутринта излезе, приличаше на човек, прекарал тежка болест.

В осем часа пред терасата на болницата дойде кола с ритли, на която Васил с помощта на Колски нареждаше нещата на Луця. Макар че новината за нейното заминаване още вчера бе стигнала до воденицата, никой, освен Васил, който трябваше да я закара на гарата, не дойде да се сбогува с нея.

Когато всичко вече беше готово, Вилчур още веднъж прегърна Луця и й пожела щастие. И двамата не можеха да сдържат сълзите си. Колски седеше в колата и нетърпеливо поглеждаше часовника си. Васил помогна на Луця да седне до него. Той самият скочи на предната седалка, замахна с камшика над гърбовете на конете и колата, потегли по селския път към шосето.

На терасата останаха Вилчур и Йемьол. Когато колата изчезна зад завоя, Йемьол каза:

— Е, заминаха.

— Заминаха — обади се след кратко мълчание Вилчур. — Всички заминават. Всички. И ти ще заминеш.

Йемьол поклати глава.

— Няма да замина. Ще остана. Какво искаш? Обикнах те. Обикнах те затова, че си глупав, Цезарю.

Вилчур се усмихна.

— Глупав… — повтори той.

— Да. Какво е глупостта на днешно време, когато разумът съществува, за да създава зло, ако не върховно добро? А какво може да бъде добро, ако не мъдростта? Животът става парадокс. Тогава може би е много мъдро, че ти, carissime, живееш, за да даряваш с щастие другите.

— Може и за това да съм създаден — замислено каза Вилчур.

— Ти живееш за другите, другите за себе си, само аз не зная за кого и защо живея… От много години търся отговор, търся отговора на този въпрос на дъното на всяка бутилка. И не го намирам… Явно не мога да попадна на съответната бутилка. Но ти не се тревожи! Ще дойде и нейният ред… Ще я гаврътна и в последната глътка ще позная истината.

1

Двойно дава, който бързо дава (лат.). Б.пр.

2

Благодаря ти, скъпи мой (англ.) Б.пр.

3

Благородството задължава (фр.). Б.пр.

4

Принце мой (фр.). Б.пр.

5

Също, както по-горе (ит.). Б.пр.

6

Учи се, момче (от лат.). Б.пр.

7

Пусто да остане! (фр.). Б.пр.

8

Параклис от XVII в. във Вилно. Б.пр.

9

Става дума за друга, считана за чудотворна, икона на Богородица, намираща се в манастира на Паулините в град Ченстохова. Б.пр.

10

Полско или Конгресно кралство, създадено през 1815 г. на Виенския конгрес от земите на Варшавското княжество, без Познанско и Краков. До националноосвободителните въстания от 1831 и 1863 г. е имало доста широка автономност. Б.пр.

11

Находчивост (фр.). Б.пр.

12

Най-важната личност (лат.). Б.пр.

13

Върховен съд в древна Атина или група авторитетни лица, които решават важен въпрос. Б.пр.

14

Здравей, скъпи (англ.). — Б.пр.

15

Драги (фр.). — Б.пр.

16

Към прадедите (лат.) — Б.пр.

17

Господине (ит.). — Б.пр.

18

Хиляди благодарности (ит.). — Б.пр.

19

Докторе, (ит.). — Б.пр.

20

Хайлайф (англ.). — Б.пр.

21

Да, приятелю (ит.). — Б.пр.

22

Не, господине (нем.). — Б.пр.

23

Вие се лъжете (фр.). — Б.пр.

24

Лоялен (англ.). — Б.пр.

25

Красиви ми, приятелю (англ.). — Б.пр.

26

Днес (фр.). — Б.пр.

27

Достатъчно (лат.). — Б.пр.

28

Скромен човек — Б.пр.

29

В случая — изискан (англ.). — Б.пр.

30

Скъпи (лат.). — Б.пр.

31

Количество (лат.). — Б.пр.

32

Новообразуване от hilos (стгр.), илот — спартански държавен народ. — Б.пр.

33

Главозамайваме (фр.). — Б.пр.

34

Приятелю (исп.). — Б.пр.

35

Ненавиждам непосветената тълпа (лат.). — Б.пр.

36

Духът отлита там, където желае (лат.). — Б.пр.

37

Злорадство (нем.). — Б.пр.

38

Многоуважаеми (лат.). — Б.пр.

39

До поискване (фр.) — Б.пр.

40

Букв.: С позволено и непозволено (лат.). — Б.пр.

41

Апетитът идва с яденето (фр.). — Б.пр.

42

Е, миличка, какво искаш още (нем.). — Б.пр.

43

Букв. Кутия с изненада (фр.). Кутия, от която изскача някаква гротескна или страшна пружинираща играчка. — Б.пр.

44

Прием с изненади (англ.). — Б.пр.

45

Красавице моя (ит.). — Б.пр.

46

Сбогом (ит.). — Б.пр.

47

Довиждане (англ.). — Б.пр.

48

Остани си със здраве и ме обичай (лат.). — Б.пр.

49

Пълна свобода, Букв.: пълна власт (фр.). — Б.пр.

50

Хлябът на тези, които добре са го заслужили (лат.). — Б.пр.

51

Буквално (фр.). — Б.пр.

52

Кълна се в Бакхус! (лат.). — Б.пр.

53

Каква разлика? (фр.). — Б.пр.

54

Джордж Стефенсон (1350–1894) — английски инженер, откривател на парния локомотив. — Б.пр.

55

Точно така (лат.). — Б.пр.

56

Мелничар, воденичар — остаряла дума в полския език, употребявана в източните погранични области под беларуско влияние (срв. Мельник). Тук прозвище на воденичаря Прокоп Шяпила. За еднаквост на името и от романа „Знахар“ запазваме тук Мелник вместо Воденичаря. — Б.пр.

57

Герои на прочутата поема на А. Мицкевич „Пан Тадеуш“ — Б.пр.

58

Вид полска водка. — Б.пр.

59

Най-добре се сме този, който се смее последен (фр.). — Индивидуален вариант на известната френска поговорка Rira Men qui rira le dernier. — Б.пр.

60

Времето е пари (англ.). — Б.пр.

61

Валерианови корени (лат.). — Б.пр.

62

Блестящ цар на природата (лат.). — Б.пр.

63

Бремето на изобилието (фр.). — Б.пр.

64

Вие, драги, сте най-представителният кретен в света (фр.). — Б.пр.

65

Александър Фредро (1793–1876), един от най-изтъкнатите полски автори, на драми, стихове, афоризми. В редица жанрови комедии и фарсове скицира колоритна картина на живота и обичаите на полската шляхта в провинцията. — Б.пр.

66

Известно стихотворение от Юлиуш Словацки (1809–1849), поет, демократ и драматург, прочут представител на полския романтизъм. — Б.пр.

67

Светлейша (лат.). — Б.пр.

68

Вместо sleeping car (англ.) — спален нагон. — Б.пр.

69

Противоположностите се привличат (фр.). — Б.пр.

70

Тук: замесена е жена, а? (фр.). — Б.пр.

71

Със забавен ритъм, забавени движения (фр.). — Б.пр.

72

Не разбирам. Извинете (англ.). — Б.пр.

73

Да бъдеш или да не бъдеш? (англ.). — Б.пр.

74

rusticns (лат.) — селски (тук селяндурски). — Б.пр.

75

Надежда всяка оставете (ит.). — Б.пр.

76

Всичко пропадна (идиш.). — Б.пр.

77

Сладко безделие (ит.). — Б.пр.

78

В полския език думата кавалер означава неженен, а също и рицар (светско лице или член на монашески орден: на Малтийския, на тамплиерите и т.н.). Героят чрез игра на думи (в оригинала), основана на многозначността на думата кавалер, намеква, че макар и неженен, не живее като монах. — Б.пр.

79

Едно от главните действуващи лица в известния исторически роман-трилогия „С огън и меч“, „Потоп“, „Пан Володиовски“ от Х. Сенкевич (1846–1916), виден представител на полския позитивизъм. — Б.пр.

80

Легендарни герои, които се споменават в цитираната трилогия на Х. Сенкевич. — Б.пр.

81

Естествено, сир (фр.). — Б.пр.

82

Гледище (нем.). — Б.пр.

83

Част на мозъка. — Б.пр.

84

Части на главния мозък. — Б.пр.

85

Мисля, следователно съществувам (лат.). — Б.пр.

86

Чрез съвкупление съществувам (лат.). — Б.пр.

Content

ТАДЕУШ ДОЛЕНГА-МОСТОВИЧ
ПРОФЕСОР ВИЛЧУР

Книга първа Знахар

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единадесета глава

Дванадесета глава

Тринадесета глава

Четиринадесета глава

Петнадесета глава

Шестнадесета глава

Седемнадесета глава

Осемнадесета глава

Деветнадесета глава

Двадесета глава

Книга втора Морал

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единадесета глава

Дванадесета глава

Тринадесета глава

Четиринадесета глава

Петнадесета глава

Шестнадесета глава

Седемнадесета глава

1