Джефри Дивър

Сенчеста зона

(книга 9 от "Линкълн Райм")

„По дяволите, тук няма правила.

Ние се опитваме да свършим нещо полезно.“

Томас Алва Едисон за създаването на първата електрическа мрежа.

Трийсет и седем часа до Деня на Земята

I

Електротехникът

„От врата надолу човек струва няколко долара на ден, от врата нагоре струва колкото може да произведе умът му.“

Томас Алва Едисон

1

Седнал в контролния център на „Алгонкуин Консолидейтед Пауър енд Лайт Къмпани“ — доставчик на електрическа енергия за района на Ийст Ривър в Куинс, Ню Йорк, главният диспечер от сутрешната смяна видя появилия се на монитора мигащ в червено надпис и се намръщи.

Внимание! Авария.

Под него беше посочен точният час на аварията: 11:20:20:003.

Той наведе картонената чаша за кафе с плътно изрисувани един до друг древногръцки атлети в синьо и бяло и седна на въртящия се стол. Пружините под него изскърцаха.

От контролния център на електрическата компания следяха работата на отделните подстанции като контролите за въздушния трафик. Просторното помещение беше ярко осветено и голяма част от него се заемаше от масивния плазмен монитор, предаващ данните за потока на енергията по електропреносната мрежа, позната като Североизточна интервръзка, доставяща електричество за Ню Йорк, Пенсилвания, Ню Джърси и Кънектикът. Архитектурата и дизайнът на контролния център можеха да минат за последна дума на модата… ако годината беше 1960.

Диспечерът се взря в изобразения на таблото път на прииждащата енергия от генериращите съоръжения из целия щат: парните турбини, ядрените реактори и водните електроцентрали при Ниагарския водопад. В една малка част от порцията спагети, защото схемата на проводниците приличаше точно на това, нещо се бе объркало. На едно място светеше червена точка.

Внимание! Авария.

— Какво става? — зачуди се диспечерът.

Беше мъж с прошарена коса, щръкнал корем, подаващ се изпод бялата риза с къси ръкави, и трийсетгодишен стаж в електрификацията. Любопитството го загложди. И друг път се бе случвало индикаторът за авария да светне, но критичните инциденти бяха рядкост.

Отговори му един от младите техници:

— Изглежда, че е главният прекъсвач в МХ-12.

Тъмна, изцяло автоматизирана и мрачна електрическата подстанция на „Алгонкуин Консолидейтед“ номер дванайсет, разположена в Харлем, съкратено МХ-12, където МХ означаваше Манхатън, беше най-голямата подстанция в района. Тя получаваше електричество с напрежение 138 000 волта и захранваше града с енергия чрез трансформаторите, които я сваляха до десет процента от това ниво, разпределяха я и я изпращаха по различните направления.

На големия екран под цифрите на часовника и стряскащия надпис за авария изгряха други червени букви.

МХ-12 изключи.

Диспечерът зачатка по клавиатурата на компютъра, припомняйки си дните, когато тази работа се вършеше с радио и телефонни връзки и отделни прекъсвачи, сред мирис на масло, месинг и бакелит. Прочете наситената със сложни технически термини информация и промърмори:

— Предпазителите са изключили? Защо? Натоварването е нормално.

Появи се ново съобщение:

МХ-12 изключи. Пренасочване към засегнатия район от МХ-17, МХ-10, МХ-13, НЮ-18.

— Трябва да пренасочим голямо количество — изкоментира ненужно някой.

В предградията и провинцията мрежата беше видима — голите жици с високо напрежение над главите ни, електрическите стълбове и свързващите ги с отделните къщи обслужващи кабели. Но когато всичко влизаше под земята, беше много трудно да се открие проблемът и да се отстрани. В повечето градове, включително и в Ню Йорк, електрическата енергия се пренасяше под земята чрез изолирани кабели. И понеже след време изолацията се разпадаше и подпочвените води причиняваха къси съединения и загуба на захранване, електрическите компании разчитаха на двойно, а някъде и на тройно подсигурена мрежа. Ако подстанция МХ-12 се сринеше, компютърът автоматично щеше да задоволи нуждите на консуматорите от други места.

— Няма драстично увеличение или намаление на консумацията — обади се друг от техниците.

Електричеството в мрежата е като водата, която идва в дома ти през една централна тръба и се излива през множество отворени канали. Когато един от тях се запуши, налягането в другите се увеличава. При електричеството системата е същата, въпреки че то се движи много по-бързо от водата — приблизително с един милиард километра в час. И понеже Ню Йорк се нуждае от голямо количество енергия, затова напрежението — електрическият еквивалент на налягането на водата — в подстанциите, извършващи допълнителната работа, се покачва.

Но това беше предвидено в системата и индикаторите за напрежението все още светеха в зелено.

Въпросът, който тревожеше диспечера, беше защо прекъсвачите на веригата в МХ-12 бяха изключили. Най-честата причина беше или ниско потребление на електроенергия, или рязкото му покачване в пиковите часове — рано сутрин, рано вечер или когато температурите се покачат и домакинствата включат климатиците.

Но нищо от това не съвпадаше с часа 11:20:20:003 сутринта в този приятен априлски ден.

— Изпрати електротехник в МХ-12. Някой от кабелите вероятно е дал накъсо. Или се е скапал…

В този момент на екрана се появи втори светлинен надпис.

Внимание! Авария.

НЮ-18 — извън строя.

Още една подстанция, тази близо до Пъремъс, Ню Джърси, беше изключила. Онази, която бе поела работата на МХ-12.

Диспечерът издаде звук — нещо средно между смях и кашляне. На лицето му се появи объркване.

— Какво става, по дяволите? Натоварването е в рамките на нормалното.

— Сензорите и индикаторите работят нормално — обади се един техник.

— Проблеми в контролния компютър? — попита диспечерът.

Електрическата мрежа на „Алгонкуин“ се управляваше от сложна програма за диспечерски контрол и управление на огромни Юникс компютри. Легендарното затъмнение в Североизточна Америка през 2003, най-голямото в историята на страната, беше предизвикано отчасти от софтуерни грешки. Днес системите не биха позволили да се случи отново подобно бедствие, но това не означаваше, че е невъзможно някой от компютрите да излезе от строя.

— Не знам — отвърна замислено един от помощниците му, — но трябва да е нещо такова. Диагностиците твърдят, че няма проблеми с проводниците и комутациите.

Диспечерът се взря в екрана на монитора в очакване на следващата логична стъпка: да ги информират коя подстанция — или подстанции — ще се включи, за да запълни дупката след изключването на НЮ-18.

Но такова съобщение не се появи.

Трите подстанции в Манхатън — 17, 10 и 13, продължаваха да подават електроенергия към двата засегнати района в града, които иначе щяха да потънат в мрак. Програмата за управление не действаше според очакваното: не достави ток от други подстанции, за да помогне. Сега количеството енергия към и от всяка от тези три подстанции растеше драматично.

Диспечерът потърка брадата си и след няколко минути чакане да се появи името на подпомагащата подстанция, се обърна към старшия си помощник:

— Прехвърлете ръчно запаси от НЮ-14 в източната част на МХ-12.

— Разбрано, сър.

След миг изчакване диспечерът извика:

— Веднага.

— Хм. Опитвам се.

— Опитваш се? Какво искаш да кажеш с това „опитвам се“? Задачата изисква няколко удара по клавишите.

— Системата не отговаря.

— Невъзможно!

Диспечерът направи няколко крачки до компютъра на операторите и бързо написа командите, които не би сгрешил дори и насън.

Нищо.

Индикаторите за напрежение бяха на края на зеленото. Жълтото вече присветваше.

— Лоша работа — измърмори някой. — Имаме сериозен проблем.

Диспечерът изтича до бюрото си и седна пред компютъра. Гранолата и чашата с гръцките атлети паднаха на пода, но той не им обърна внимание.

И ето че още една плочка от доминото падна. Трета червена точка, като лазерен лъч от автоматично оръжие, запулсира на екрана и компютърът докладва с безстрастния си глас:

Авария.

МХ-17 изключи.

— Не, не и още една! — прошепна някой.

И както преди, нито една подстанция не се включи, за да задоволи огромната нужда на нюйоркчани от електричество. Сега две подстанции вършеха работата на пет. Температурата на електрическите проводници, влизащи и излизащи от тези подстанции, започна да се покачва и показателят за нивото на напрежението навлезе в жълтата зона.

МХ-12 изключи. НЮ-18 изключи. МХ-17 изключи. Пренасочете районите към МХ-10 и МХ-13.

Диспечерът извика:

— Прехвърлете повече енергия в онези райони! Не ме интересува как, но го направете.

Една жена от съседния контролер се обади първа:

— Имам четирийсет хиляди мегавата от захранващата линия за Бронкс.

Четирийсет хиляди мегавата не бяха много и беше сериозно предизвикателство да ги придвижиш през захранващите кабели, предвидени поне за три пъти по-високо напрежение.

Друг оператор съумя да отклони малко енергия от Кънектикът.

Индикаторите продължаваха да се движат нагоре, но вече много по-бавно.

Може би щяха да овладеят положението.

— Още!

Но жената, успяла да открадне електричество от Бронкс, сподавено изрече:

— Чакайте малко. Трансмисията се редуцира до двайсет хиляди. Не знам как и защо.

Случваше се в мига, когато енергията навлизаше в засегнатия район. Щом някой от техниците успееше да налее малко повече енергия, за да намали напрежението, донесеното от друго място се редуцираше.

И всичко се развиваше със спираща дъха скорост.

Милиони километри в час…

И ето ти нова червена точка, нова рана.

Авария.

МХ-13 изключи.

Шепот:

— Не може да бъде.

МХ-12 изключи. НД-18 изключи. МХ-17 изключи.

Пренасочете енергия към засегнатите райони от МХ-10.

Все едно да източиш огромен резервоар с вода под налягане през малка канелка, като онази за вода на вратата на хладилника. Напрежението нахлу в МХ-10, разположена в стара сграда на Западна петдесет и седма улица в квартал „Клинтън“ в Манхатън. Сега беше между четири и пет пъти по-високо от нормалното и продължаваше да се повишава. Прекъсвачите щяха да изключат всеки момент, за да предотвратят евентуална експлозия и пожар, но щяха да върнат голяма част от града в годините на колониализма.

— Нещата на север като че ли са по-добре. Опитай да изтеглиш малко енергия от там. От Масачузетс може би.

— Прехвърлих около петдесет-шейсет хиляди от Пътнам.

— Добре.

И после:

— Боже мой! Боже мой! — извика някой.

Диспечерът не разбра веднага какво става; всички гледаха в мониторите, слисани от случващото се.

— Какво! — извика той като луд. — Защо мълчите? Какво става?

— Прекъсвачите в „Манхатън 10“! Виж! Прекъсвачите!

О, не! Не…

Прекъсвачите на веригата в МХ-10 бяха шунтирани. Сега можеха да пропуснат десет пъти по-високо напрежение от допустимото.

Ако контролният център на „Алгонкуин“ не успееше да намали натоварването, подстанцията нямаше да издържи, напрежението щеше да нажежи всичко и тя щеше да хвръкне във въздуха. Но преди това да се случи, енергията щеше да достигне до електропреносната мрежа, оттам да тръгне към захранващите кабели в земята и от трансформаторните кутии да се насочи към блоковете на юг от центъра „Линкълн“ в мрежите на административните сгради и големите небостъргачи. Някои прекъсвачи щяха да изключат електрозахранването, но по-старите трансформатори и табла щяха да се превърнат в разтопена електропроводима буца метал и да оставят тока да продължи напред, да причини пожари и експлозии на волтови дъги, да изгори хората наблизо или да взриви стените на сградите.

През главата на диспечера за пръв път мина мисълта за терористи. Това беше терористична атака.

— Звънете на Национална сигурност и на полицията. И опитайте да ги включите отново, мамка му! Включете шибаните прекъсвачи!

— Не реагират. Не мога да вляза в МХ-10.

— Как така не можеш да влезеш?

— Не мога…

— Има ли някой вътре? Господи! Ако има хора, веднага ги изкарай оттам!

Подстанциите се управляваха дистанционно, но от време на време вътре влизаха хората от поддръжката за рутинна проверка и дребни ремонти.

— Добре.

Индикаторите вече влизаха в червената зона.

— Сър? Не трябва ли да изключим частично захранването?

Диспечерът обмисли възможността със стиснати зъби. Познато като постъпателно прекъсване на тока, спирането на електрозахранването беше изключителна мярка. „Захранване“ наричаха количеството енергия, използвано от клиентите. Спирането беше ръчно контролирано изключване на определени части на мрежата, за да се предотврати по-голяма авария.

Това беше последното оръжие в борбата на компанията за избягване на срив на цялата мрежа и щеше да има ужасни последици за подложените на риск, гъсто населени части на Манхатън. Нанесените само на компютрите щети щяха да достигнат десетки милиони долари, освен това съществуваше опасност за здравето, дори и за живота на хората. Телефон 911 щеше да прегрее, линейките и полицейските коли щяха да задръстят града, асансьорите щяха да замръзнат. Щеше да настъпи паника. При спиране на тока из града неизбежно плъзваха крадци, мародери и изнасилвачи, дори и през деня.

Електричеството правеше хората честни.

— Сър! — чу се отчаяният вик на помощника му.

Диспечерът не отместваше поглед от движещите се нагоре индикатори за волтажа. Трябваше да направи нещо. Грабна телефона и се обади на шефа си, вицепрезидента на „Алгонкуин“.

— Хърб, имаме сериозен проблем.

И бързо го запозна със случващото се.

— Как е могло да се случи?

— Не знаем. Мисля, че са терористи.

— Боже мой! Обадихте ли се на Национална сигурност и на полицията?

— Да, току-що. Опитваме се да пренесем повече енергия към засегнатите райони, но не успяваме.

Докато говореше, той продължаваше да следи с поглед повишаващите се показатели на екрана.

— Какво предлагаш? — попита вицепрезидентът.

— Нямаме голям избор. Частично изключване на подаването.

— Голяма част от града ще остане без ток минимум за ден.

— Не виждам друга възможност. Ако напрежението продължи да нараства, подстанцията ще експлодира. Трябва да направим нещо.

Шефът се замисли за момент.

— През „Манхатън 10“ има втора трансмисия, нали?

Диспечерът погледна нагоре към таблото. Една високоволтова линия минаваше през подстанцията и продължаваше на запад, доставяйки електроенергия за част от Ню Джърси.

— Да, но не е онлайн. Тя само минава през канала.

— Не може ли да я включиш и да заместиш с нея изключените линии?

— Ръчно… може би, но… но това означава да вкараме хора в подстанцията. И ако не можем да удържим енергията, докато свършат работа, ще избухне. Всички ще загинат.

Пауза.

— Чакай, ще се обадя на Джесън.

Джесън беше изпълнителният директор на „Алгонкуин Консолидейтед“, тайно наричана от всички „Всемогъщата“.

Докато чакаше, диспечерът огледа наобиколилите го техници. После отново вдигна поглед към мигащите червени точки на таблото.

Авария…

Най-после вицепрезидентът се върна на линия. Гласът му внезапно бе пресипнал. Прочисти гърло и заговори:

— Трябва да изпратиш хора вътре. Свържете ръчно проводника.

— Това ли каза Джесън?

Друга пауза.

— Да.

— Не мога да им наредя такова нещо — прошепна диспечерът. — Това е убийство.

— Тогава намери доброволци. Джесън каза да не изключваш, повтарям, да не изключваш захранването при никакви обстоятелства.

2

Автобус М-70 излезе от Петдесет и седма улица и се насочи към мястото, където Десето Авеню се вливаше в „Амстердам“. Настроението на шофьора беше отлично. Автобусът беше съвсем нов модел, на спирките се накланяше към тротоара, за да улесни слизането на пътниците, имаше рампа за инвалидни колички, голям волан и най-важното — мека и удобна седалка за шофьора.

Бог му беше свидетел каква огромна нужда имаше от това. Прекарваше осем часа на ден в нея.

Той не признаваше подземния транспорт, не обичаше онези влакове до Лонг Айлънд и Северното метро. Не, той беше влюбен в автобусите, въпреки ужасния трафик, въпреки ядовитите клаксони и гневните изблици на пътниците. За него автобусите бяха най-демократичният обществен транспорт; тук можеш да видиш всеки — адвоката, уличния музикант, вестникарчето. Такситата бяха скъпи и миришеха лошо; метрото невинаги те отвеждаше там, където искаш. Ами пешеходците? Това беше Манхатън все пак. Ако имаш време, беше чудесно, но кой имаше?

Освен това той обичаше хората. Харесваше му да им кима за поздрав, да им се усмихва и да ги посреща с „добър ден“. Ако питаха него, нюйоркчани изобщо не бяха темерутите, за каквито ги смятаха някои. Просто бяха малко срамежливи, неуверени, предпазливи, разсеяни.

Но понякога беше достатъчно само кимване, усмивка или една-единствена дума… и те се превръщаха в твои приятели.

И той се радваше, че е сред приятели.

Дори и само за няколко спирки.

Дългогодишният контакт с различни хора му позволяваше веднага да различи откачалките, дрогираните, пияните, хората с тикове и маниаците. И да помисли дали да не натисне алармата.

Това беше Манхатън, все пак.

Днес денят беше чудесен, ясен и свеж. Април. Един от любимите му месеци. Единайсет и половина сутринта. Автобусът беше пълен с хора, някои бързаха за среща с приятел за обяд, други използваха обедната почивка да свършат нещо. Потокът от коли се движеше бавно и никой не му попречи да стигне безпрепятствено до спирката, където чакаха четири-пет души.

Той спря автобуса, и докато оглеждаше чакащите на тротоара, погледът му попадна на старата кафеникава сграда зад знака на спирката. Строена в началото на двайсети век, тя имаше решетки на прозорците и вратата, но вътре винаги беше тъмно; той лично никога не беше виждал хора да влизат или да излизат оттам. Мястото беше мрачно и призрачно, като затвор.

Отпред се виждаше табела с олющени бели букви на син фон.

„Алгонкуин Консолидейтед Пауър енд Лайт Къмпани“

Подстанция МХ-10

Частна собственост

Опасно!

Високо напрежение

Преминаването забранено!

Шофьорът избягваше да поглежда натам, но днес нещо привлече погледа му, нещо, което според него не биваше да е там. От един от прозорците висеше кабел с диаметър около един сантиметър и се поклащаше във въздуха на около десетина метра от земята. Беше покрит с тъмна изолация, но в самия край пластмасата или гумата беше обелена и откриваше сребърни жички, стегнати с нещо като шина, като че ли от мед. „Какъв дебел кабел — помисли си той. — И защо виси от прозореца… Не е ли опасно?“

Натисна спирачката и отвори вратата. Механизмът се задейства и автобусът се наклони към тротоара, долното метално стъпало се оказа на няколко сантиметра от бордюра.

Шофьорът обърна широкото си, грубовато лице към вратата и изчака да се отвори с познатия хидравличен звук. Хората започнаха да се качват.

— Добро утро — поздрави весело той.

Възрастна жена, стиснала здраво стара пазарска чанта „Хенри Бендел“, му кимна в отговор и подпирайки се на бастуна си, се заклатушка навътре, подминавайки определените за възрастни и инвалиди места в предната част.

Как може да не ги обичаш тези нюйоркчани?

Последва внезапно движение в огледалото за задно виждане. Блесна жълта светлина. Един камион с надпис „Алгонкуин Консолидейтед“ зад него приближи с бясна скорост и спря. От него излязоха трима работници, спряха се и заговориха. В ръцете си държаха куфарчета с инструменти, предпазни ръкавици и жилетки. После тръгнаха бавно към сградата. Не изглеждаха много ентусиазирани, докато я оглеждаха и спореха за нещо. Единият рязко поклати глава в знак на несъгласие.

Шофьорът се обърна към последния човек, който се канеше да се качи в автобуса, млад латиноамериканец, стиснал метро карта в ръка. Беше спрял до вратата и гледаше озадачено към подстанцията. Шофьорът забеляза, че той сякаш души въздуха.

После сам я усети. Остра задушлива миризма. Нещо гореше. Напомни му за пералната машина на жена му, когато даде на късо и изолацията й изгоря. Припомни си, че му се повдигна от нея. В същия момент от входа на подстанцията се понесе тънка струйка дим.

Ето защо хората на „Алгонкуин“ бяха тук.

„Сега ще настане голяма бъркотия“, помисли си шофьорът и се зачуди дали това означава, че токът ще спре и светофарите няма да работят. Пресичането на центъра щеше да се превърне в ад. Пълна лудница. При нормални обстоятелства го изминаваше за двайсет минути, но сега щяха да отидат часове. Каквото и да ставаше, по-добре беше да тръгва, за да освободи място за колите на пожарната. Той махна с ръка към младежа до вратата.

— Хей, господине, трябва да тръгвам. Качвайте се…

И докато човекът, все още душейки въздуха, се обръщаше и слагаше крак на първото стъпало, от подстанцията се разнесе звук, приличащ на този от изстреляни куршуми. От автомат. Проблесна светкавица и светлина като от хиляди слънца плисна по тротоара между автобуса и висящия от прозореца кабел.

Латиноамериканецът изчезна в облак от бели пламъци.

Образът в огледалото на шофьора се разпадна като празен телевизионен канал. Мощен грохот разтърси земята и в същото време го оглуши залп като от изстрели. Предпазният колан го задържа на седалката, но горната част на тялото му залитна към страничното стъкло и се удари в него.

Чу писъците на пътниците с оглушалите си уши. Видя пламъците с полуслепите си очи.

И докато губеше съзнание, се запита дали не беше той причината за всичко това.

3

— Трябва да те разочаровам. Изпуснали са го на летището. Преди час е забелязан в центъра на Мексико Сити.

— Не! — въздъхна Линкълн Райм и затвори очи. — Не…

Седнала до инвалидната количка на Райм, чийто червен цвят напомняше захаросана ябълка, Амелия Сакс се наведе към черната кутия на говорителя и попита:

— Какво стана?

И докато слушаше хвана дългата си, червена коса и я усука на стегната опашка.

— Докато получим информация за полета му от Лондон, самолетът вече беше кацнал — гласът на жената едва се чуваше. Говорителят пращеше при всяка нейна дума. — Изглежда се е скрил в буса за вътрешното зареждане и се е измъкнал през служебния вход. Ще ви покажа доклада от мексиканската полиция. Имам линка. Изчакайте минутка.

Гласът й заглъхна, тя се отдалечи от микрофона и даде някакви нареждания на колегата си за видеото.

Беше няколко минути след дванайсет на обяд. Райм и Сакс бяха на първия етаж, превърнат в криминологична лаборатория, в дома на Линкълн в западната част на Сентрал Парк — викторианска сграда в готически стил, принадлежала (поне така му се искаше на Райм) на не толкова праведни викторианци. Безскрупулни бизнесмени може би, лукави политици или мошеници от висока класа. Или честен полицай със склонност да разбива главите на лошите. Райм беше автор на класически роман за престъпление, извършено в далечното минало в Ню Йорк, и докато го пишеше, бе използвал източниците си, за да събере подробности за историята на къщата, но нищо не успя да открие.

Жената от другата страна на телефона работеше в по-модерна структура (Райм трябваше да го признае) на Калифорнийското бюро по разследвания в Монтерей, на разстояние пет хиляди километра от тях. Агент Катрин Данс бе работила с Райм и Сакс преди няколко години по един случай, свързан със същия човек, когото сега искаха да пипнат. Той се казваше Ричард Логан, поне се надяваха това да е истинското му име. Въпреки че когато Линкълн мислеше за него, използваше главно прякора му: Часовникаря.

Логан беше професионалист, планираше ударите си с прецизността и страстта, с която се посвещаваше на хобито си — изработването на часовници. Райм се бе сблъсквал няколко пъти с убиеца; бе успял да осуети един от плановете му, друг не можа. Равносметката не беше в негова полза — щом Часовникаря беше на свобода, значи губещият беше той.

Райм облегна глава назад и си представи Логан по време на разпита в полицията при последния случай. Слаб и висок, с тъмна, по момчешки буйна коса, по очите му личеше, че се забавлява, докато отговаряше на въпросите, нищо в лицето му не издаваше планираното от него масово убийство. Спокойствието изглежда беше в природата му и именно това според Райм беше най-обезпокояващото в характера на този тип. Емоциите водят до небрежност и грешки, а какъвто и да беше Ричард Логан, никой не можеше да го нарече емоционален.

Логан ставаше за крадец, мошеник и търговец на оръжие, но най-често го наемаха за убийства на ключови свидетели, предатели, политици или важни фигури в корпоративния бизнес. Последните сведения сочеха, че е нает да убие човек някъде в Мексико. Райм се бе обадил на Данс, тя имаше много контакти на юг и преди няколко години самата тя за малко не бе станала жертва на Часовникаря. Предвид това тя настоя да представлява американския народ в операцията по залавянето и екстрадирането на убиеца, като работеше в сътрудничество с един агент от федералната полиция в Мексико — млад, усърден офицер на име Артуро Диас.

Рано тази сутрин бяха научили, че днес Часовникаря ще пристигне със самолет в Мексико Сити. Данс се бе обадила на Диас и той бе изпратил няколко момчета на аерогарата, за да го посрещнат. Но от последните сведения на мексиканеца се разбра, че са закъснели.

— Готови ли сте за видеото? — попита Данс.

— Давай.

Райм помръдна един от малкото си подвижни пръсти и инвалидният стол се премести по-близо до монитора. Криминологът имаше четвърта степен на квадриплегия и беше парализиран от раменете надолу.

На един от четирите монитора с плазмени екрани в лабораторията се появи летище. Площадката беше осеяна с боклуци — празни кутии от кола и бира, картонени чаши и всякакви опаковки. В кадъра се появи малък частен самолет и спря, капакът отзад се отвори и оттам излезе мъж със сак в ръка.

— Това е той — каза тихо Данс.

— Не виждам добре — присви очи Райм.

— Със сигурност е Логан — увери го тя. — Ще помоля да увеличат картината, след минутка ще го видиш.

Мъжът се протегна, после огледа наоколо. Метна сака на рамо, приведе се напред и прибяга до някаква барака отстрани на пистата. Минути по-късно се появи човек с работно облекло. Носеше пакет с размера на голяма кутия за обувки. Логан го поздрави и размени кутията за пощенски плик. Работникът се огледа и бързо се отдалечи. Не след дълго се появи камион, приближи се и спря. Логан се качи отзад. Камионът изчезна от кадър.

— А самолетът? — попита Райм.

— Продължи за Южна Америка, чартърен полет. Пилотът и помощникът му се кълнат, че не знаят да е имало пътник на борда. Естествено лъжат. Но нямаме правомощия и не можем да ги разпитаме.

— А работникът? — попита Сакс.

— Федералната полиция го отведе. Оказа се, че току-що е започнал работа с минимална надница. Твърди, че някакъв непознат го попитал дали иска да спечели няколкостотин американски долара, за да достави кутията по предназначение. Парите бяха в плика. Взети са отпечатъци от него и от банкнотите.

— Какво е имало в кутията.

— Задържаният се кълне, че няма представа, но и той лъже. Изгледах записа от разпита. В момента го разпитват нашите хора от Агенцията по наркотиците. Исках да се опитам да измъкна някаква информация от него, но ще ми трябва цяла вечност, докато получа разрешително.

Райм и Сакс се спогледаха. „Да се опитам“ беше доста скромно от страна на Данс. Тя беше специалист по езика на тялото и една от най-добрите в цялата страна в изкуството на разпита. Но сложните юридически отношения между двата щата бяха такива, че трябваше да напише няколко килограма молби и декларации, за да влезе в Мексико и да проведе официален разпит, докато Отделът за борба с наркотиците вече беше на място.

— Къде в града е забелязан Логан? — попита Райм.

— В бизнес центъра. Проследили са го до един хотел, но не е отседнал там. Явно се е срещнал с някого, така поне мислят хората на Диас. Докато организират наблюдението, той вече бил изчезнал. Хубавото е, че вече всички полицейски участъци и хотели имат снимката му — Данс добави, че шефът на Диас, високопоставен човек от федералната полиция, щял лично да се заеме с разследването. — Обнадеждаващо е, че имат сериозно отношение към случая.

„Да, обнадеждаващо е“ — помисли си Райм. Но в същото време се ядоса. Да си на крачка от залавянето на престъпника и да не можеш да контролираш положението… Чак се задъха от яд. Припомни си последния път, когато, двамата с Часовникаря се изправиха един срещу друг; тогава Логан успя да надхитри всички. Без проблеми откри и уби човека, изпратен да убие него. Райм имаше всички факти, трябваше да разгадае ходовете му. Но ги разчете неправилно и обърка всичко.

— Между другото — чу Сакс да пита, — как мина романтичният ти уикенд?

Това явно се отнасяше до любовния живот на Данс. Тя беше майка на две деца и вдовица от няколко години.

— Прекарахме чудесно — докладва агентът.

— Къде бяхте?

Райм се зачуди за какво, по дяволите, й беше на Сакс да се интересува от личния живот на Данс, но тя не обърна внимание на нетърпеливия му поглед и продължи разговора:

— В Санта Барбара. Спряхме за малко при замъка Харст… Слушай, искам в най-скоро време да ми дойдете на гости. Децата ще се зарадват. Уес имаше задача да напише есе за работата на полицията и писала за теб, Линкълн. Оказа се, че преди да дойде при нас, учителката й е живяла в Ню Йорк и е чела всичко за теб.

— Да, много мило — отвърна Райм, но мислите му витаеха някъде из Мексико Сити.

Сакс долови раздразнението в гласа му, усмихна му се и се сбогува набързо с Данс.

После избърса потта от челото му — той не усещаше нищо — и двамата останаха мълчаливи за момент, загледани през прозореца в неясните очертания на реещия се в небето сокол, попаднал случайно пред погледите им. Хищната птица направи един кръг, после зави рязко към гнездото си на втория етаж на къщата. Соколите не бяха необичайно явление за големия град, където беше пълно с вкусни охранени гълъби, но обикновено гнездяха някъде нависоко. По необяснима причина този сокол, както и няколко поколения преди него, бяха обявили къщата на Райм за свой дом. Той се радваше на присъствието им. Те бяха умни, красиви за гледане и идеалните гости — не искаха нищо от него.

Мъжки глас прекъсна интимния момент:

— Пипна ли го?

— Кого? — обърна се рязко Райм. — И дали глаголът „пипна“ е най-подходящ?

— Часовникаря — уточни Том Рестън, болногледачът на Райм.

— Не — изръмжа той.

— Но си близо, нали? — попита елегантният мъж с тъмни панталони, колосана като на бизнесмен жълта риза и вратовръзка на цветя.

— Близо — измърмори Райм. — Какво значи „близо“? Ти как би се почувствал, ако те нападне планински лъв и горският стреля много близо до него? Не е като да го уцели, нали?

— Планинските лъвове не са ли защитен вид? — попита Том, без да обръща внимание на ироничните отклонения на Райм. Той работеше за криминолога от дълги години, повече отколкото успяваха да издържат много семейни двойки, беше обръгнал и непробиваем за куршумите му, като вярна съпруга.

— Ха! Много смешно! Защитен вид.

Сакс мина зад стола на Райм и започна да масажира лекичко врата му, за да го подготви за процедурите. Тя беше висока и силна, в много по-добра форма от повечето детективи на нейната възраст в нюйоркската полиция, и въпреки че артритът често мъчеше коленете и долната част на краката, ръцете й бяха силни и здрави.

Двамата с Райм бяха облечени като за работа: той беше по черен анцуг и плетена тъмнозелена блуза. Тя бе свалила морскосиньото си сако, но панталоните й бяха в същия цвят. Носеше бяла риза с едно разкопчано копче при яката, откъдето се подаваше перлена огърлица. Глокът беше прикрепен високо на бедрото в специален полимерен кобур, удобен за бързо изваждане. До него имаше два магазина в отделни кобури и тейсър[1].

Райм усети пулсирането на върховете на пръстите й; сензорите му за допир над четвъртия шиен прешлен — мястото на получената преди няколко години, когато едва се размина с фаталния край, фрактура на гръбнака — бяха изключително развити. Тогава той прецени, че операцията крие сериозен риск и избра различен метод на рехабилитация. С помощта на режим от изтощителни упражнения и масажи успя да раздвижи няколко пръста на ръката си. Можеше да си служи и с безименния пръст на другата ръка, който по някаква причина остана незасегнат от онази греда в метрото, която падна върху него и му счупи врата.

Той се отпусна и се наслади на движението на пръстите й по кожата си. Въпреки ниския процент на чувствителност усещането беше прекрасно. Погледна към безполезните си крака и затвори очи.

Том се вгледа в него.

— Добре ли си, Линкълн?

— Дали съм добре? Като оставим настрана факта, че търсеният от години престъпник ни се изплъзна отново и сега се крие във втория по големина метрополитен в тази част на хемисферата, съм направо супер.

— Не говоря за това. Видът ти не ми харесва.

— Прав си, не съм добре. Имам нужда от лекарство.

— Какво лекарство?

— Имам нужда от едно уиски. Ако пийна малко, веднага ще се оправя.

— Не е вярно.

— Искаш ли да проведем експеримент? Научен. Картезиански. Рационален. Кой би се противопоставил на това? Аз знам как се чувствам сега. Ще пийна едно уиски и ще ти докладвам за резултата.

— Не. Още е рано — заяви невъзмутимо Том.

— Вече е следобед.

— От няколко минути.

— По дяволите!

Райм се държеше рязко, както винаги, но под пръстите на Сакс част от грубостта му се изгуби. Няколко кичура от червената й коса се измъкнаха от стегнатата с черен ластик опашка и погъделичкаха лекичко врата му, но той не реагира. Загубил битката за малца, реши да забрави за Том, но болногледачът бързо си възвърна вниманието му с думите:

— Докато гледахте видеото, се обади Лон.

— Защо не ме извика?

— Защото каза никой да не те безпокои, докато говориш с Катрин.

— Добре, какво каза?

— Че пак ще се обади. Ставало дума за някакъв случай. Имали проблем.

— Така ли?

Новината изтласка на заден план случая с Часовникаря. Райм знаеше добре, че за лошото му настроение си има конкретна причина: скуката. Тъкмо беше приключил с анализа на доказателствения материал за едно сложно организирано престъпление и се питаше с ужас какво ще прави през следващите седмици. Надеждата за нова работа го ободри. За разлика от Сакс, която жадуваше за действие с ясни правила, той имаше нужда от проблеми, предизвикателства, заплетени случаи. Един от големите проблеми на инвалидите беше липсата на новини. Едни и същи неща, едни и същи хора, едни и същи действия… Същите банални фрази и уверения от същите лекари.

Постепенно започна да мисли за самоубийство. Това, което му спаси живота, в буквалния и преносния смисъл, беше връщането към голямата му страст — разрешаване на криминални случаи с научни методи.

Човек не може да скучае, когато е изправен пред загадка.

— Сигурен ли си, че си готов за нов случай? — настояваше Том. — Изглеждаш малко блед.

— Това е, защото напоследък не съм ходил на плаж.

— Добре де, просто питам. Ох, забравих да ти кажа, че Арлен Копецки ще намине. Къде искаш да го поканя?

Името звучеше познато, но остави в устата му объркващ вкус.

— Арлен кой?

— Той е от онова сдружение на инвалидите. Във връзка с наградата. Иска да ти я връчи.

— Точно днес ли?

В главата му изникна неясен спомен за някакво телефонно обаждане. Той рядко обръщаше внимание на шума около себе си, освен ако не беше свързано със случая, по който работеше в момента.

— Ти го определи за днес. Каза, че ще се срещнеш с него.

— Ох, да, защото адски се нуждая от тая награда. Какво ще я правя? Преспапие! Я ми кажи, познаваш ли някого, който ползва такова нещо? Ти самият използвал ли си някога преспапие?

— Линкълн, тя ти се дава, защото с дейността си вдъхновяваш младите хора с двигателни проблеми да продължат живота си.

— Мен никой не ме е вдъхновявал като млад. Пък виж, че оцелях.

Което не беше съвсем вярно — онова с вдъхновението, де — но Райм винаги започваше да се заяжда, когато го отвличаха от работата му, особено ако беше свързано с посещение от вежливост.

— Половин час, Линкълн.

— Нямам толкова свободно време.

— Късно е да отказваш. Той вече пътува насам.

Понякога му беше невъзможно да надделее над помощника си.

— Ще видим.

— Копецки не ти е придворен, няма да потрива крака и да чака кралят да благоволи да го приеме.

Райм обичаше метафорите.

Но в този момент телефонът иззвъня и когато зърна на екрана номера на детектив-лейтенант Лон Селито, всички мисли за награди и кралски почести изчезнаха.

Той използва пръста на лявата си ръка, за да отговори.

— Лон?

— Линк, слушай, имам нещо за теб — гласът му прозвуча тревожно и съдейки по страничния шум и микрофонията, явно караше колата нанякъде с пълна скорост. — Изглежда, имаме работа с терористи.

— Работа? Това не е много конкретно.

— Добре, какво ще кажеш за това: някой току-що прецака голяма електрическа компания, като изпрати във въздуха пет хиляди градусова електрическа искра и спря електрозахранването на пет квартала на юг от центъра и „Линкълн“. Това достатъчно конкретно ли ти се струва?

4

Хората на закона и реда пристигнаха след няколко минути.

Представителят на Националната сигурност беше млад, но по чин беше старши офицер. Имаше вид на роден в Кънектикът или Лонг Айлънд и отраснал около кънтри клубовете на градчето, но за Райм това беше по-скоро демографски проблем, отколкото недостатък. Острият му и блестящ поглед имаше за цел да опровергае факта, че офицерът всъщност няма ясна представа къде точно в йерархията е неговото място, но това можеше да се каже почти за всеки работещ в АНС. Името му беше Гари Ноубъл.

Федералните, естествено, също бяха на линия, в лицето на специален агент Фред Делрей, с когото Райм и Селито работеха често. Едгар Хувър, основателят на ФБР, щеше да се втрещи от изненада, ако можеше да види отнякъде афроамериканския агент, защото, очевидно за всички, той не беше от Ню Ингланд, но основният извор на изумлението му вероятно щеше да е пълната липса на какъвто и да е намек за онзи „стил Девета улица“ у агента, препоръчителен, дори задължителен, за един ръководител на отдел на ФБР в окръг Вашингтон. Делрей обличаше бяла риза и вратовръзка само когато работеше под прикритие, изискващо подобна маскировка, това беше единствената причина да държи в гардероба си подобни одежди. Днес той беше облечен в типичен „Делрей“ стил: тъмнозелен кариран костюм и розова риза, характерна за веселяците от Уолстрийт. Но оранжевата вратовръзка стресна дори и Райм.

Делрей беше в компанията на наскоро назначения за заместник-шеф на нюйоркския клон на ФБР специален агент Тъкър Макданиъл. Започнал кариерата си във Вашингтон, после изпратен на мисии из Близкия изток и Южна Азия, откъдето се бе завърнал наскоро, специален агент Макданиъл беше добре сложен мъж с гъста черна коса и смугла кожа, но с яркосини очи, които се вторачваха в теб така, сякаш те упрекваха, че лъжеш, докато му казваш „Здрасти“.

Подобен поглед беше голям плюс за офицер от ръководния кадър на ФБР, но Райм прецени, че някак си не пасва за конкретния случай.

От страна на полицията тук беше обемистият Лон Селито, облечен в сив костюм и с необичайна за него бледосиня риза. Вратовръзката — петната по нея си бяха от дизайна, а не защото беше купена от магазин за дрехи втора употреба и поради това малко зацапана — беше единственият неизмачкан атрибут от целия му тоалет. Вероятно беше подарък за рождения му ден от Рейчъл, момичето, с което живееше, или от сина му. Зад детектива от Главно управление на полицията стояха Сакс и Рон Пуласки — рус, младолик офицер от патрулиращия отряд. Официално той се водеше на работа при Селито, но неофициално сътрудничеше на Райм и Сакс, беше техните очи и уши на местопрестъплението. Пуласки беше в полицейска униформа, ръбът на тениската му се виждаше под яката на ризата.

Разбира се, Макданиъл и Ноубъл бяха чували за Райм и виждайки парализирания криминолог-консултант да се движи сръчно с инвалидния си стол из лабораторията, демонстрираха различни степени на изненада, симпатия и неудобство. Но притеснението и неудобството изчезнаха бързо, както ставаше с всички, освен с най-притеснителните, и вниманието им бе грабнато от нещо друго: изумителното кръгло помещение, облицовано с дърво и претъпкано с оборудване за каквото едно разследващо управление в средно голям град можеше само да си мечтае.

След общото представяне Ноубъл взе думата:

— Господин Райм…

— Линкълн — поправи го Райм.

Винаги се дразнеше от излишното официалничене: за него обръщението по фамилия беше като снизходително потупване по главата, придружено с думите: „Горкичкият! Колко ми е мъчно, че си прикован към инвалидния стол за цял живот! Затова ще внимаваме и ще бъдем изключително любезни с теб“.

Сакс долови раздразнението в гласа му и вдигна вежди. Райм преглътна усмивката си и успя да остане сериозен.

— Да, разбира се. Линкълн — покашля се Ноубъл. — Ето каква е ситуацията. Какво знаеш за мрежата… електрическата мрежа?

— Почти нищо — призна той.

В колежа беше учил физика, но електричеството не успя да привлече вниманието му, затова не знаеше друго, освен че електромагнетизмът е една от четирите основни енергии в природата, наред с гравитацията, слабите и силните ядрени взаимодействия. Основният му интерес към електроенергията се заключваше в грижата да си я плаща редовно, за да е сигурен, че оборудването в лабораторията ще бъде захранено. Високотехнологичните машинки гълтаха огромно количество ток, беше му се наложило да сменя инсталацията два пъти, за да може да издържи голямата мощност.

Но Райм съзнаваше, че е жив и функционира единствено благодарение на електричеството: всичко в дома му — апаратът, който вкарваше кислород в дробовете му, батериите за инвалидния стол, контролното табло, задвижвано с гласова команда или с едно докосване, и компютърът, разбира се — беше на ток.

Ако не бяха кабелите, той не можеше да живее нормално. Най-вероятно изобщо нямаше да живее.

— Ето в основни линии фактите: неизвестно лице проникнало в една от подстанциите на голяма електрическа компания и прокарало кабел през прозореца навън.

— Неизвестно лице? Значи ли това, че извършителят е един?

— Още не знаем.

— Кабел навън. Ясно.

— После влязъл в контролния компютър, откъдето се управлява мрежата, манипулирал го и изпратил високо напрежение към подстанцията — продължаваше Ноубъл, докато въртеше нервно копчетата на ръкавелите си във форма на някакво животно, Райм не успя да определи какво.

— И напрежението избило — пое щафетата Макданиъл. — В такива случаи то се стреми да стигне до земята. Нарича се искров електрически заряд или волтова дъга. Става експлозия. Като при мълния. Една пет хиляди волтова искра…

Помощник-специалният агент добави:

— Толкова е мощно, че образува плазма. Това е особено състояние на материята…

— Което не е нито твърдо, нито течно или газообразно — довърши припряно Райм.

— Точно така. Един сравнително малък искров разряд има силата на половин килограм тротил, а този изобщо не е бил малък.

— И целта му е била автобуса? — попита криминологът.

— Така изглежда.

— Те имат гумени колела — намеси се Селито. — При буря автомобилите са най-безопасното място. Случвало ми се е да видя с очите си подобно шоу.

— Така е — кимна Макданиъл. — Но неизвестният извършител е знаел това. Автобусът е бил с накланящо се устройство. Надявал се е или последното стъпало да докосне тротоара, или в точния момент някой да се окаже с един крак в автобуса, а с другия на земята. Това би било достатъчно да се образува дъга.

Ноубъл намести отново малкия сребърен бозайник на копчето си.

— Но не е синхронизирал времето. Или целта. Или нещо му е попречило. Искрата ударила железния знак до автобуса. Убила един пътник, оглушила хората наблизо, пръснала няколко стъкла и причинила пожар. Ако беше улучила автобуса директно, щетите щяха да бъдат много по-големи. Вероятно половината от пътниците щяха да са мъртви, другите да получат изгаряния от трета степен.

— Лон спомена за прекъсване на тока.

Макданиъл отново се включи в разговора:

— С помощта на компютъра извършителят успял да изключи четири други подстанции в този район, така че цялата енергия да мине през онази на Петдесет и седма улица, където е станал инцидентът. След дъгата тя също изключила, но от „Алгонкуин“ успели да включат другите и да захранят града с ток. В момента само шест квартала в „Клинтън“ са на тъмно. Съобщиха по новините.

— Аз не гледам новини — отвърна Райм.

Сакс се обърна към Макданиъл:

— Шофьорът видял ли е нещо? Или някой друг?

— Нищо, което да ни е от полза. Имало е работници в подстанцията. От електроцентралата са им наредили да влязат вътре и да се опитат да пренасочат ръчно тока, ако съм разбрал правилно. Слава богу, че все още са били отвън, когато се е образувала дъгата.

— Значи вътре не е имало хора? — попита Делрей. Агентът взимаше думата за пръв път и Райм предположи, че Макданиъл не е имал време да го запознае с подробностите.

— Не. Подстанцията се управлява автоматично и никой не влиза там, с изключение на техниците за рутинна проверка.

— Как е успял да хакне компютъра? — запита Селито и се намести на един от столовете, който въздъхна шумно под тежестта му.

— Не сме сигурни — отвърна Гари Ноубъл. — Сега проверяваме възможните сценарии. Нашите хакери се опитаха да разиграят възможните варианти, но все още не успяват да влязат в системата. Знаете как е: лошите момчета са винаги една крачка пред нашите специалисти.

— Някой да се е похвалил с успех? — попита Рон Пуласки.

— Още не — отвърна Ноубъл.

— Тогава защо решихте, че е терористичен акт? — попита Райм. — Според мен някой е намерил хитър начин да обезвреди алармите и охранителните системи и… Докладвано ли е за убийства или големи обири?

— Засега не — отвърна Селито.

— Има няколко причини да мислим за тероризъм — започна Макданиъл. — Първо, нашият софтуер за изследване и сравняване на профилите мисли така.

Той спря за момент и ги изгледа, сякаш искаше да предупреди, че никой не бива да изнася информацията, с която имаше намерение да ги запознае. Райм заключи, че става дума за разузнавателните служби извън закона — държавни агенции за подслушване без право на юрисдикция в щата, поне не и официално, които се движеха по ръба на закона. Агенцията за национална сигурност, където работеха най-добрите подслушвачи в света, се помещаваше в Мериленд.

— От разузнавателните служби пристигна нов сигнал и вътре има доста интересни неща.

Сигнал от разузнавателните служби. Следене на мобилни и сателитни телефони, имейли… изглеждаше правилен подход, когато си изправен пред престъпник, използващ електричеството като оръжие за атака.

— В общи линии, има признаци, че в района действа нова терористична група. Досега не сме я регистрирали.

— Кои са те? — попита Селито.

— Името започва със „Справедливост“ и някъде в него има и „за“ — обясни Макданиъл.

Справедливост за…

— И нищо друго? — запита Сакс.

— Нищо. Може да е „Справедливост за Аллах“, „Справедливост за онеправданите“. Всичко. Нямаме представа.

— Но думите са английски, нали? — попита Райм. — Не са арабски, сомалийски или индонезийски?

— Да — отвърна Макданиъл, — но аз проверявам из мултиезиковите програми и диалектите във всички възможни комуникационни системи.

— Легални — добави бързо Ноубъл. — Можем да се доберем само до легалните.

— Но по-голямата част от комуникацията им се намира в сенчестата зона — заяви Макданиъл, без да обясни термина.

— Ъхъм, какво е това, сър? — попита Рон Пуласки.

— Сенчеста зона ли? — помощник-специалният агент го погледна, сякаш си имаше работа с малоумен. — Названието идва от последния метод за компютризация… това е складиране на данните и програмите в сървъри, но някъде, а не в собствения ти компютър. Писал съм анализ по въпроса. Използвам термина за обозначаване на новите комуникационни технологии. Днес лошите играчи рядко използват стандартни клетъчни телефони и имейли. Те изпращат съобщенията си чрез нови техники като блогове, Туитър и Фейсбук. Вмъкват закодирани съобщения в музикални и видеоклипове, които потребителите свалят и качват. И по мое мнение имат напълно нови системи, различни видове модифицирани телефони и радиовръзки с алтернативни честоти.

Сенчестата зона. Лошите играчи…

— Кое ви дава основание да мислите, че „Справедливост за…“ стоят зад атаката? — попита Сакс.

— Не сме сигурни — призна Ноубъл.

Макданиъл изплю камъчето:

— Вижте, има сведения от разузнавателните служби за парични преводи през последните няколко дни, за раздвижване сред определени кръгове и дочути коментари от рода на „Този път ще е голяма работа“. И когато днес стана този инцидент, решихме, че нещата може да са свързани.

— И не бива да забравяме, че Денят на Земята наближава — напомни Ноубъл.

Райм не беше съвсем сигурен какво означава „Денят на Земята“, съчетанието не будеше в него нищо друго, освен известна доза раздразнение, като при всеки друг празник. Блокираните от демонстрантите улици ангажираха полицията, която иначе би могъл да използва за конкретния си случай.

— Може да е повече от съвпадение — отбеляза Ноубъл. — Срив в електрическата мрежа ден преди Деня на Земята. Това предизвика интереса на президента.

— На президента? — вдигна вежди Селито.

— Точно така. В момента той присъства на някаква конференция по въпросите на възобновяемата енергия и тя се провежда съвсем близо до засегнатия район.

— Някой иска да насочи вниманието на обществеността към проблема — замисли се Селито. — Екотероризъм.

Но в Ню Йорк този проблем не беше наболял. Тук изсичането на дървета и обедняването на почвата не бяха превърнати в индустрия.

— Може да е „Справедливост за природата“ — предположи Сакс.

— Има и още нещо — продължи Ноубъл. — Един от докладите на разузнавателните служби свързва думите „Справедливост за…“ с името Рахман. Не е фамилно. В нашите неправителствени списъци за ислямистки терористи открихме осем пъти думите „за Рахман“. Обектът е неидентифициран.

Ноубъл заряза мечките или тюлените по ръкавелите си и се заигра с красивата си химикалка.

— Ние в Националната мислим, че Рахман е част от неактивно ядро на ислямистка организация, съществуваща тук от години, може би още от единайсети септември. Стои далеч от джамиите, не се набива в очи и страни от арабите.

— Извикал съм човек от моя Т и К отряд от Куонтико — добави Макданиъл.

— Т и К? — попита рязко Райм.

— Технологии и комуникации. Отговарят за проследяването на сигналите. И един специалист по телефонно подслушване, ако се наложи. Имам двама прокурори от Министерството на правосъдието. И събираме още двеста агенти.

Райм и Селито се спогледаха. Това беше стряскащо голям екип за един инцидент, за който дори не беше сигурно, че е част от текущото им разследване. При това свикан с невероятна бързина. От атаката бяха минали по-малко от два часа.

Агентът забеляза смайването им.

— В Бюрото сме убедени, че тероризмът вече има нов профил. Затова и ние прилагаме нов подход в борбата си с него. Нали разбирате, като онези самолети с дистанционно управление в Близкия изток и Афганистан? Всички знаем, че пилотите се намират не в тях, а близо до търговския център в Колорадо Спрингс или Омаха.

Сенчестата зона…

— Хората от Т и К работят усилено и скоро ще сме в състояние да прихващаме повече сигнали. Но засега не можем да се откажем напълно от традиционните методи — довърши и погледът му обиколи лабораторията. „В лицето на един прост криминолог“, довърши наум мисълта му Райм. Агентът спря поглед на Делрей. — Работа с информатори например. Въпреки че Фред не постигна голям успех.

Талантът на Делрей да работи под прикритие можеше да се мери единствено с уменията му да открива и доставя конфиденциална информация за нуждите на разследването. След единайсети септември той заедно с голяма група агенти се сближи с ислямисткото общество в града и се зае сам да научи арабски, индонезийски и фарси. И досега си сътрудничеше успешно с наистина впечатляващо добрия антитерористичен отдел към нюйоркската полиция. Той потвърди думите на шефа си.

— Не чух и една дума за „Справедливост за…“ нито за този Рахман, въпреки че го пуснах на момчетата от Бруклин, Джърси, Куинс и Манхатън.

— Защото се е случило току-що — напомни шефът.

— Да — каза замислено Макданиъл. — Но подобно нещо се планира предварително. Може би месец?

— Най-малко — съгласи се Ноубъл.

— Ето, виждате ли? Това е онази проклета сенчеста зона.

Райм долови ясно нотката на недоволство от страна на Макданиъл към Делрей: смисълът на информацията беше да научават за нещата, преди те да се случат.

— Добре, Фред, продължавай — кимна Макданиъл. — Справяш се добре.

— Разбира се, Тъкър.

Ноубъл приключи играта с химикалката и се прехвърли на часовника си.

— И така, Национална сигурност поддържа връзка с Вашингтон и Държавния департамент, ако се наложи, имаме подкрепата и на посолствата. Както обикновено случаят се разследва едновременно и от полицията, и от Бюрото. Линкълн, всички знаем, че си ненадминат при огледа на местопрестъплението и анализа на веществените доказателства, и разчитаме на експертната ти преценка. Екипът вече е събран. До двайсет минути трябва да са в района на подстанцията. Максимум трийсет.

— Разбира се, ще помогнем — отвърна Райм. — Но държим да поемем изцяло огледа на мястото. От входа до изхода. И околностите. Не просто да съберем доказателства, а да разплетем цялото кълбо.

Той погледна бързо към Селито и детективът му кимна леко.

Настъпи неловко мълчание. Присъстващите осмисляха подтекста на казаното. Големият въпрос беше кой ще води разследването. В наши дни работата на полицията беше организирана така, че случаят най-често се поемаше от криминолозите, организирали огледа на местопрестъплението. Тази практика се наложи като следствие от бързото развитие на разследващите технологии през последните десетина години. Докато провеждаха огледа и анализираха намереното, криминолозите добиваха най-добра представа за природата на престъплението, за профила на извършителя и заподозрените и тръгваха първи по следите.

Триумвиратът — Ноубъл и Макданиъл от страна на ФБР, и Селито — от страна на нюйоркската полиция, трябваше да вземе стратегическо решение. Ако приемеха Райм да води разследването на местопрестъплението, това на практика означаваше да му предоставят ролята на водещ следовател. Не че имаха нещо против. Той бе разкривал престъпления в този град много преди те да започнат работа и понеже нямаше никакви заподозрени или насочващи следи освен очевидните, да сложат начело един утвърден криминолог беше мъдро решение.

Райм от своя страна искаше отчаяно случая. Факторът скука…

Вярно, имаше и малко его, разбира се.

Затова изложи възможно най-силния си аргумент. Не каза нищо. Просто се втренчи в лицето на мъжа от Национална сигурност, Гари Ноубъл.

Макданиъл се размърда неспокойно, все пак неговите хора щяха да бъдат извън случая. Ноубъл попита:

— Какво мислиш, Тъкър?

— Аз познавам работата на господин… на Линкълн. Нямам нищо против да проведе огледа. При положение, че координира действията си с нас.

— Разбира се.

— Искаме да има наш представител на местопрестъплението. И незабавен достъп до данните от анализа на доказателствения материал — той се вгледа в очите на Райм. Не в тялото. — Най-важното за нас е да получаваме информацията навреме.

„В смисъл, дали някой в твоето положение може да действа бързо?“, преведе си наум Райм. Селито се размърда неспокойно, но в забележката на агента нямаше ирония. Беше си основателен въпрос, насочен към Райм.

— Ясно — кимна криминологът.

— Добре. Ще наредя на хората си да бъдат на ваше разположение — увери го агентът.

— Сега — зае се с подробностите Ноубъл — ще се опитаме да отклоним вниманието на пресата от идеята за терористична атака. Ще поддържаме версията, че е инцидент. Но информацията вече изтече. Хората са изплашени.

— Така е — допълни го Макданиъл. — В кабинета си имам монитори, които следят трафика на информация в интернет. Наблюдава се огромно търсене на файлове, свързани с къси съединения, изключване на тока, волтови дъги и така нататък. В Ю-Туб има запис на волтова дъга на електрическо табло, после всичко лумва в пламъци и виждаш как тялото на един тип с гръб към камерата гори.

— И всички се страхуват, че тези електрически дъги може да се образуват не само в подстанция, но навсякъде. В домовете и офисите им.

— А могат ли? — попита Сакс.

Макданиъл очевидно не бе изучил всичко необходимо за електрическите дъги. И си го призна.

— Мисля, че могат, но не знам каква мощност е нужна за това.

Погледът му неволно се спря на близкия двеста и двайсет волтов контакт.

— Добре — кимна отново Райм и погледна към Сакс. — Време е да се захващаме за работа.

Сакс тръгна към вратата и извика през рамо:

— Рон, ела с мен.

Пуласки се присъедини към нея. След секунда външната вратата се затвори, а малко след това чуха ръмженето на двигателя на колата й.

— Сега предлагам да се концентрираме върху разигравания от компютрите сценарий — поде Макданиъл. — Ние смятаме, че този инцидент е само опипване на почвата, изпробване на мрежата като възможна мишена на терористична атака. Всичко беше направено доста неумело и жертвата е само една. Вкарахме данните в системата и алгоритмите посочиха, че следващия път ще опитат нещо различно. Дори има предположения за необичайност.

— Моля? — извика Райм, ядосан от странния начин на изразяване на специалния агент.

— Необичайност или изолиран случай — софтуерният анализ определя петдесет и пет процента неповторяемост на факторите за инцидента. Това не е най-лошата прогноза на света, нали?

— Но не е ли това друг начин да кажем, че има четирийсет и пет процента шанс още някой из улиците на Ню Йорк да бъде убит с ток? — възрази Райм. — И това може би се случва в момента.

5

Сградата на подстанция МХ-10 на електрическа компания „Алгонкуин Консолидейтед Пауър“ беше разположена в тих квартал на юг от центъра „Линкълн“ и приличаше на миниатюрен средновековен замък. Беше построена от неодялан пясъчник, потъмнял от трупаната с десетилетия мръсотия по нюйоркските улици. Ъглите бяха изронени, но на един от камъните до входа все още можеше да се прочете ясно: 1928 година.

Малко преди два часа следобед Амелия Сакс намали скоростта и спря мощния форд до тротоара пред подстанцията, точно зад разбития автобус. Автомобилът и гъргорещият му ауспух предизвикаха любопитството и възхищението на стеклите се в района полицаи и пожарникари. Тя излезе от колата, постави полицейската табела на таблото, сложи ръце на кръста и огледа местопрестъплението. Рон Пуласки излезе през другата врата и я затръшна със сила.

Сакс веднага забеляза несъответствието. Наоколо имаше само модерни сгради, високи най-малко двайсет етажа, но архитектът на подстанцията по незнайни причини бе решил да добави на върха на сградата няколко бойни кули за красота. Благодарение на градските гълъби, завърнали се веднага след експлозията, камъкът беше нашарен с разтекли се надолу бели ивици. Прозорците бяха от гладко стъкло с боядисани в черно решетки.

Масивната метална врата зееше отворена и вътре беше тъмно.

Чу се сирена и след малко се появи полицейска бронирана кола. Спря отпред и от нея слязоха трима техници от главната лаборатория в Куинс. Сакс бе работила вече няколко пъти с тях и сега кимна на един латиноамериканец, жена с азиатски черти и техния шеф — детектив Гретхен Сахлоф, която й махна с ръка за поздрав, после заобиколи зад големия микробус и заедно с колегите си започна да облича защитния екип за оглед на местопрестъплението.

Сакс насочи вниманието си към заградената с жълта лента част от тротоара и улицата, където се бяха струпали петдесетина зяпачи. Автобусът — обект на атаката — беше изоставен пред входа на подстанцията, наклонен на една страна, празен, със спукани предни гуми. Боята отпред беше обгорена. Прозорците — опушени до черно и матирани.

Една ниска набита афроамериканка от медицинската служба се приближи. Сакс я поздрави.

Жената кимна в отговор. Медиците от спешното бяха виждали какво ли не, но този път бяха потресени.

— Детектив, елате да видите.

Сакс я последва до линейката. В носилката имаше труп, готов да бъде откаран в Съдебна медицина. Тялото беше покрито с тъмнозелен брезент.

— Явно се е качил последен. Опитахме се да го спасим, но… само удължихме мъките му.

— Токов удар?

— По-добре вижте сама — прошепна жената и повдигна зеления плат.

Сакс потръпна от зловещата миризма на изгоряла кожа и коса, въпреки това се наведе и огледа внимателно жертвата — латиноамериканец в делови костюм, ако се съдеше по останалите по него парцали. Гърбът и дясната му страна бяха покрити с ужасна смес от изгорял плат и кожа. Изгаряния от втора и трета степен, прецени тя. Но не това я шокира. В работата си беше виждала много жертви на пожар, случаен и умишлен, и гледката не беше нова за нея. Ужасът я обзе, когато медиците срязаха останалия плат и разкриха плътта, нашарена с безброй еднакви по размер пробивни рани, които покриваха цялото тяло. Сякаш беше улучен от сачми на огромна ловна пушка.

— Повечето от тях имат вход и изход — обясни жената.

И са преминали през тялото като през масло?

— От какво са причинени?

— Не знам. През цялата си практика не съм виждала подобно нещо.

Сакс се вгледа внимателно. Всички рани се виждаха ясно.

— По тях няма кръв.

— Каквото и да ги е причинило, то е обгорило раните — каза жената. — Ето защо… — гласът й се пречупи. — Ето защо не изпадна в безсъзнание.

Амелия си представи каква нечовешката болка е бил принуден да изтърпи този човек.

— Как е станало? — запита, но скоро сама откри отговора.

— Амелия — извика я Рон Пуласки.

Тя го потърси с поглед.

— Виж автобусния знак. Боже…

— … мой — измърмори тя и се приближи до жълтата лента.

На шест стъпки от земята, на металния пилон се виждаше голяма дупка, около дванайсет сантиметра в диаметър. Металът беше разтопен, сякаш е нагряван с горелка. Сакс вдигна поглед към прозорците на автобуса и на спрелия наблизо микробус за доставки. Бе решила, че стъклото е матирано от пламъците. Грешка. И по двете превозни средства имаше малки точковидни следи от шрапнел, като онези по тялото на жертвата. Броните им също бяха надупчени.

— Виж — прошепна тя, сочейки към тротоара и фасадата на подстанцията. По камъка се виждаха стотици малки кратерчета.

— Дали не е бомба? — попита Пуласки. — Може да са ги пропуснали при началния оглед.

Сакс отвори едно найлоново пликче и извади оттам сини ръкавици. Сложи ги, наведе се и вдигна от основата на пилона малък метален диск с формата на сълза. Беше толкова горещ, че ръкавицата омекна. Когато осъзна какво държи в ръцете си, потръпна.

— Какво е това? — попита Пуласки.

— Електрическата дъга го е стопила.

Тя се огледа и съзря стотици, може би хиляди капчици по земята, по бронята на автобуса и по камъните на сградата.

Ето какво бе убило младия пътник. Дъжд от разтопен метал. Капките се бяха забили в него със скорост от хиляди метри в секунда.

Младият полицай изпъшка.

— Да те удари нещо такова… и да прогори всичко, докато преминава през теб.

При мисълта за разкъсващата болка Сакс отново потръпна. Едва сега осъзна колко опустошителни можеха да бъдат последствията от тази атака при други обстоятелства. Тази част на улицата беше сравнително пуста. Ако подстанцията се намираше в центъра на Манхатън, най-малко десет-петнайсет души щяха да са мъртви.

Тя вдигна поглед и се взря в полюшващото се „оръжие“ на престъплението. Кабелът висеше на около две стъпки от земята през един от прозорците на подстанцията с изглед към Петдесет и седма улица. По него имаше черна изолация, но краят му беше оголен и жиците бяха прикрепени към малка обгорена месингова пластина. Беше най-обикновен кабел, поставен там от професионалист, и човек никога не би си помислил, че може да предизвика такава ужасна експлозия.

Сакс и Пуласки се присъединиха към хората от Агенцията за национална сигурност, ФБР и федералната полиция, както и нещатните сътрудници на ФБР — общо около двайсетина човека. Някои бяха с бойни екипи, други — с работни гащеризони. Трети носеха обикновени костюми или униформи. Работата вече беше разпределена между тях. Една част получиха задача да намерят свидетели, други щяха да проверят района за взривни устройства. Поставянето на пост-инцидентни капани, както ги наричаха, беше популярна практика сред терористите.

Един висок и много слаб мъж около петдесетте бе застанал със скръстени ръце пред входа и оглеждаше подстанцията. На врата му имаше окачен на верижка бадж с логото на „Алгонкуин Консолидейтед Пауър“. Очевидно беше представител на електрическата компания. Вероятно отговарящият за тази част от мрежата диспечер. Сакс му се представи, помоли го да й даде подробностите по инцидента и той я запозна с всички детайли, които тя записа прилежно в бележника си.

— Имате ли охранителни камери?

— Съжалявам, но нямаме — отвърна мършавият. — Нямаме нужда от тях. Вратите са снабдени с няколко вида ключалки. Но вътре няма нищо за крадене. А и високото напрежение само по себе си е охрана, нали? Като голямо и зло куче.

— Тогава как извършителят е проникнал вътре според вас? — попита Сакс.

— Когато дойдохме, вратата беше заключена — вдигна рамене той. — Ключалките бяха непокътнати.

— Колко души знаят кодовете им?

— Всичките ни служители. Но той не е влязъл през вратата. Вратите ни са снабдени с чип и всяко отваряне се записва. Проверихме и се оказа, че не са отваряни от два дни. А при предишната проверка онова — той посочи към поклащащия се кабел — не е било там. Не, проникнали са по друг начин.

Сакс извика на Пуласки:

— Когато свършиш тук, огледай наоколо. Провери прозорците и покрива — после отново се обърна към служителя на компанията: — Има ли подземен вход?

— На мен поне не ми е известно — отвърна той. — Електрическите линии влизат и излизат от подстанцията по тесни канали и никой не би могъл да се промъкне оттам. Но може да има и други тунели, не знам.

— Въпреки това провери, Рон.

После разпита шофьора на автобуса. Човекът имаше десетки порезни рани и сътресение на мозъка. Зрението и слухът му бяха извън строя за момента, но той настояваше да остане и да помогне с каквото може. Не че беше много. Каза им, че висящият от прозореца кабел е привлякъл вниманието му; не го бил виждал досега. Изведнъж усетил дим и чул гърмежите отвътре. После видял онази ужасяваща дъга.

— Стана толкова бързо — прошепна закръгленият мъж. — Досега не съм виждал нещо да пламва толкова бързо.

Ударната вълна го запратила в стъклото, загубил съзнание и дошъл на себе си след десет минути. Мъжът замлъкна и се загледа в разбития автобус. Беше силно разстроен и по израза на лицето му се виждаше, че приема станалото като предателство.

Сакс отиде към скупчилите се цивилни и униформени служители на реда и им каза, че тя и Пуласки ще проведат огледа. Запита се дали Тъкър Макданиъл е информирал хората си за уговорката им. Не беше рядкост шефовете на Бюрото привидно да се съгласят с условията ти и после съвсем случайно да забравят напълно за уговорката. Но този път федералните бяха информирани навреме. Някои изглеждаха ядосани, че полицията поема огледа и разследването, но други — най-вече отрядът за събиране на доказателствен материал — нямаха нищо против и посрещнаха Сакс с възторжени и любопитни погледи. Все пак тя беше част от екипа на легендарния Линкълн Райм.

— Хайде да започваме — обърна се към Пуласки тя.

И тръгна към бронираната кола, докато прибираше разкошната си червена коса в стегнат кок.

Пуласки погледна малките застинали метални капки по тротоара и пред сградата и се поколеба.

— Сигурно ли е, че вътре няма ток?

Сакс не отговори, само го подкани с жест.

6

Облечен с тъмносин работен комбинезон на „Алгонкуин Консолидейтед Пауър“, бейзболна шапка без лого и защитни очила, мъжът забърза към служебния вход на гърба на фитнес клуба в района на Челси, Манхатън. Отвори електрическото табло и започна работата си. Докато оголваше жиците и ги свързваше, той мислеше за атаката от тази сутрин. По телевизията говореха само за това.

Тази сутрин, вследствие претоварване на електрическата мрежа в една от манхатънските електрически подстанции, се е образувала мощна електрическа дъга, изскочила от подстанцията и се ударила в металния пилон със знака за автобусната спирка, до който е имало спрял автобус. При инцидента загинал един човек, няколко души са ранени.

— Беше като мълния — разказваше един от свидетелите, пътник в автобуса. — Излезе на тротоара и ме заслепи. И този звук! Не мога да го опиша. Чу се ужасяващ тътен, после експлодира… Сега ме е страх да се доближа до всичко, през което би могло да протече ток. Много се изплаших. Не може да не се изплашиш, като видиш такова нещо.

„Не си сам“ — помисли си мъжът.

Хората познават електричеството повече от пет хиляди години, страхуват се от него и го обожествяват. Думата „електричество“ идва от гръцката дума „амбер“ — кехлибар, който древните гърци търкали в парче кожа, за да получат статично електричество. Много преди новата ера древните учени описали подробно парализиращия ефект от електричеството, произведено от змиорките и някои риби в реките и по бреговете на Египет, Гърция и Рим.

Потънал в размисли за подводния свят и зает със своята работа, той погледна крадешком към петимата плуващи бавно в басейна клиенти. Три жени и двама мъже — всички на пенсионна възраст.

Най-достойна за възхищение в това отношение беше една конкретна риба, електрическо торпедо, дала името си на оръжията, изстрелвани от подводниците. Първоизточникът на наименованието й е латинската дума „torpor“, със значение „сковавам“ или „парализирам“. Рибата има в тялото си две електрически батерии, съставени от стотици хиляди желатинови пластини. Те генерират електричество и то се транспортира из тялото им от цяла армия нервни влакна, изпълняващи ролята на кабели. Рибата използва това електричество за защита, но понякога и за лов. Спотаява се и чака жертвата си, парализира я и понякога направо я убива. По-големите риби могат да генерират до двеста волта напрежение, произвеждат повече ампери, отколкото са необходими за една електрическа бормашина.

Просто очарователно…

Той приключи и огледа творението си. Като всеки специалист по телефонни и телеграфни линии и майстор-електротехник усети гордост от чистата работа. Напоследък беше започнал да възприема боравенето с електричеството не просто като занаят, а като наука, дори като изкуство. Затвори таблото и тръгна към срещуположната част на клуба, близо до шкафчетата с дрехите на клиентите. Прикри се зад един ъгъл и зачака.

Като електрическо торпедо.

Кварталът беше отдалечен от центъра на Уест Сайд; сутрин из него не можеше да видиш тичащи за здраве или плуващи работници и служещи, но след работно време клубът се пълнеше с хора, нетърпеливи да изкарат от себе си потта и напрежението от изминалия ден.

Но на него не му трябваха много хора. Не и в момента. Всичко по реда си.

Знаеше, че клиентите щяха да го вземат за един от работниците по поддръжката и нямаше да му обърнат внимание, затова беше спокоен. Докато чакаше, махна панела на противопожарното табло и разгледа вътрешността му без особен интерес. Мислите му отново се върнаха към електрическите риби. Онези, които живееха в солени води, провеждаха електричеството в паралелни кръгове и произвеждаха по-нисък волтаж, защото солената вода беше по-добър проводник и нямаха нужда от висока мощност, за да убият плячката си. Обитателите на реките и езерата бяха „окабелени“ в серии последователно свързани нерви и произвеждаха по-голямо напрежение, за да компенсират ниската проводимост на сладката вода.

Това беше не само очарователно, но и релевантно на конкретния момент — тъкмо щеше да тества електропроводимостта на водата. Интересно му беше да разбере дали е изчислил правилно нещата.

Наложи се да чака още десетина минути, преди да чуе стъпки и да зърне един от плувците, оплешивяващ мъж към шейсетте, да шляпа с чехли покрай него на път за душовете.

Мъжът с работния комбинезон го изчака да завърти кранчетата за душа и да застане под струята.

Три минути. Пет. Сапунисване. Търкане…

С нарастващо притеснение да не бъде разкрит, той стисна здраво дистанционното управление, подобно на онова за автоматично отключване на кола, и усети как напрежението стяга мускулите му.

„Торпор“, си каза наум и беззвучно се изсмя. Това го отпусна.

Най-после плувецът излезе изпод душа и започна да се бърше. Уви хавлията около кръста и пъхна крака в чехлите. Приближи се до вратата на съблекалните и хвана дръжката. Мъжът с работния комбинезон натисна последователно два бутона на управлението.

Възрастният мъж извика и за миг замръзна на място. После отстъпи назад, втренчен в металната дръжка. Огледа ръката си и посегна бързо втори път към нея.

Глупаво, разбира се. Електричеството беше много по-бързо от човека.

Но този път нямаше шок и плувецът имаше време да размисли дали изтръпването беше от докоснат остър ръб по метала, или острата пробождаща болка се дължеше на артрита му. Всъщност мъжът му бе пуснал само няколко милиампера. Нямаше за цел да го убива. Всичко беше просто експеримент за проверка на две неща: първо, да разбере дали направеното от него дистанционно управление щеше да работи от такова разстояние през бетон и стомана. Работеше и това беше добре. Второ, какъв беше ефектът на водата върху проводимостта, измерен в цифри. Учените непрекъснато говореха за това, но никой досега не бе определил количественото му измерение за практически цели — практически цели за него означаваше да разбере колко ток ще му трябва, за да парализира човек, стъпил на мокра кожена повърхност със залепена по нея влакнеста материя, и колко — за да го убие.

Отговорът беше: съвсем малко.

Много добре.

„Изплаших се…“

Отново се замисли за рибите и електричеството. Този път не за производителите на ток, а за другите, които го откриваха. И по-точно за акулите. Те имаха, буквално казано, шесто чувство за тока: удивителна способност да усещат биоелектрическата активност в организма на плячката си на километри, много преди да са я съзрели.

Той погледна часовника си и предположи, че разследването в подстанцията вече е в пълен ход. За нещастие на разследващите обаче човешките същества нямаха шесто чувство.

Съвсем скоро тази липса на усет щеше да донесе беда и на много други хора в Ню Йорк.

7

Сакс и Пуласки облякоха бебешкосините защитни костюми с качулки, сложиха си маски, ботуши и очила и залепиха гумени ленти на подметките на обувките си, както ги бе учил Райм, за да различават по-лесно своите отпечатъци от другите. Сакс препаса през кръста колан с прикрепен към него радио- и видеопредавател, нагласи го до личното си оръжие и прекрачи жълтата лента. Действието предизвика болка във възпалените й от артрита стави. При влажно време, след трудни случаи или преследване, когато коленете й направо крещяха от болка, тя тайничко завиждаше на Райм за загубата му на чувствителност. Разбира се, никога не би изрекла подобно нещо на глас и никога не бе посвещавала на тази мисъл повече от секунда-две, но тя беше в нея наред с друга: всяко състояние си имаше своите предимства.

Спря на тротоара, точно в центъра на заградения периметър. Докато ръководеше криминалния отдел и отговаряше за местопрестъплението и веществените доказателства, Райм държеше хората му да разследват сами периметъра, освен ако не заемаше прекалено голяма площ. Според него от психологическа гледна точка, когато човек знае, че ако пропусне нещо, след него има други, които ще го открият, не си върши достатъчно добросъвестно работата. Другият проблем беше, че както криминолозите оставяха свидетелства за присъствието си, същото правеха и останалите оперативни работници, въпреки че всички бяха със защитни костюми. Това замърсяване на местопрестъплението можеше да провали случая.

Сакс погледна към зеещата черна врата на входа, откъдето все още се процеждаше черен дим, и несъзнателно докосна прикрепения към колана кобур с глока. Боже, толкова много метал!

Токът е спрян…

„Хайде, влизай! — подкани се сама. — Колкото по-скоро се озовеш на мястото на престъплението, толкова по-добро ще е качеството на уликите.“ Капчиците пот, удобни за извличане на проба за ДНК анализ, се изпаряваха бързо и след това вече нямаше как да се забележат. Ценните люспи кожа и космите се разлетяваха наоколо и бяха заменяни от други, изпуснати от преминаващите наблизо хора. Това можеше да обърка криминолозите и да ги поведе по грешна следа.

Тя сложи слушалката в ухото си, оправи качулката и намести микрофона. Включи предавателя и чу гласа на Райм.

— Там ли си, Сакс? Какво… добре. Вече си на линия. Тъкмо започвах да се тревожа… Какво е това? — попита той.

Благодарение на малката цифрова камера с висока разделителна способност, прикрепена към лентата на главата й, той виждаше всичко, каквото виждаше и тя. Без да иска, Сакс се бе загледала в дупката върху знака на спирката. Веднага му обясни всичко за искрата и стопените капчици метал.

Той помълча, после отбеляза:

— Имаме си работа със сериозно оръжие. Добре, продължавай. Влез в сградата.

В полицейската практика се използваха няколко начина за оглед на местопрестъплението. Най-популярният от тях беше да тръгнеш от външния ъгъл и да вървиш в малки концентрични кръгове, като стесняваш постепенно диаметъра, докато стигнеш до центъра.

Но Линкълн Райм предпочиташе решетъчния модел. Някога учеше студентите си да влизат в решетката, сякаш косят трева, само че трябваше да минават навсякъде по два пъти. Тук разследващият тръгваше от единия ъгъл на периметъра и вървеше по права линия до другия ъгъл, после се обръщаше, правеше крачка наляво или надясно и се връщаше в посоката, откъдето току-що бе дошъл. Когато свършеше, се обръщаше перпендикулярно на линиите, по които е вървял, и започваше отново същата разходка, напред-назад, напред-назад.

Райм държеше на това повторение, защото първото претърсване на местопрестъплението беше решаващо. Ако си направил огледа повърхностно, ти заблуждаваш себе си и околните, че няма нещо, което да си заслужава труда. След това, колкото и хора да претърсват след теб, всичко ще бъде напразно.

Сакс се приготви да извърви решетката или мрежата, както я наричаха някои, като част от една съвсем различна мрежа — електрическата. Замисли се и се усмихна на играта на думи. Трябваше да каже това на Райм. Но по-късно. Сега беше време да се концентрира.

Работата на мястото на престъплението беше като обхождането на района при лов. Целта беше проста: да намериш нещо, каквото и да е, оставено от извършителя — защото той непременно е оставил някаква следа. Големият френски криминалист Едмон Локард е казал преди близо сто години, че при всяко престъпление има размяна на улики между престъпника и местопрестъплението или между престъпника и жертвата. На теория можеше и да е така, но номерът беше да откриеш тази улика, затова трябваше да си много търпелив и прецизен в работата.

Тя започна огледа от мястото, където висеше кабелът.

— Изглежда, че той…

— Или те — коригира я Райм през слушалката. — Ако зад атаката седи онази „Справедливост за…“, участниците вероятно са много.

— Прав си, Райм.

Явно искаше да я предпази от „проблем номер едно“ при събирането на улики: създаването на предварителна теория за случилото се, която те кара да действаш предубедено. Труп, кръв и димящ пистолет предполагаха, че жертвата е простреляна. И щом търсиш с вече оформен в главата си сценарий, може да стане така, че да не забележиш ножа — истинското оръжие на престъплението.

— Добре, той или те са действали отвътре — продължи тя. — Но според мен в един момент е излязъл навън, на тротоара, за да провери разстоянието, ъгъла и всичко.

— За да е сигурен, че ще уцели автобуса?

— Да.

— Добре, тогава обиколи и тротоара.

Тя тръгна по тротоара, забила поглед в краката си.

— Фасове, капачки от бира. Но около вратата и прозореца с кабела е чисто.

— Не си губи времето с тях. Не вярвам да е застанал там да пуши и да пие бира. Имайки предвид как е сглобил всичко, мисля, че е умен и съобразителен тип. Но въпреки това може да е оставил някаква следа на мястото, където е стоял. Някъде близо до сградата.

— Тук има перваз. Виж го — тя се наведе и погледна към ниско разположения издялан в камъка перваз на метър от земята. Отгоре му имаше метални шипове, за да не позволяват гълъбите и хората да се качват там, но издатината определено би могла да се използва като подстъп към прозореца. — Намерих отпечатъци на перваза. Но недостатъчно за електростатика.

— Дай да видя.

Тя наклони глава надолу и се наведе напред, така че той да може да види следата. Приличаше на отпечатък от предната част на обувка. Беше съвсем близо до сградата.

— Няма ли начин да вземеш отпечатък?

— Не. Не е достатъчно ясен. Но на пръв поглед мога да кажа, че вероятно принадлежи на мъж. Пръстите са широки, формата е квадратна. Няма пета и свод, така че не мога да кажа повече. Но това ми говори, че дори и да са били „те“, само един е действал отвън.

Тя продължи огледа на тротоара, но не откри други улики.

— Продължавай, Сакс. После влез в подстанцията.

Под нейно наблюдение двама от техническия екип от Куинс разположиха мощни халогенни лампи точно до входната врата. Тя направи снимки, после взе проби от перваза и тротоара около висящия кабел.

— И не забравяй… — започна Райм.

— … долния слой — довърши Сакс.

— Винаги си една крачка пред мен.

Всъщност не беше така. Той беше неин учител от години и ако не беше изучила решетъчния метод на претърсване, сега нямаше да е тук. Премести се в самия край и взе проби извън заградения периметър. Винаги се вземаше такава контролна проба отвън за сравнение с първата. Всяка разлика между събраното на известно разстояние от местопрестъплението и мястото, където неизвестният извършител вероятно е стоял, можеше да им покаже нещо единствено по рода си за него или за нея.

Разбира се, можеше да не открият нищо… но такава беше природата на тяхната работа. Няма нищо сигурно, но ти трябва да направиш всичко необходимо по възможно най-добрия начин.

Сакс предаде пликчетата с материалите на техниците и махна с ръка на диспечера от „Алгонкуин“, с когото бе говорила по-рано. Строг и официален не по-малко отпреди, мъжът забърза към нея.

— Кажете, детектив?

— Сега ще вляза вътре. Искам да ми кажете за какво да се оглеждам. Как точно е свързал кабела? Трябва да открия къде е стоял, какво е докосвал…

— Почакайте да открия някой от поддръжката тук — той огледа работниците си и извика един младеж с работен комбинезон на „Алгонкуин Консолидейтед“ и жълта каска. Работникът хвърли фаса си на земята и се приближи. Районният диспечер ги представи един на друг и запозна работника с искането на Сакс.

— Разбира се, госпожо — очите на електротехника се отместиха от подстанцията за бърза разходка из бюста на Сакс, въпреки че фигурата й бе скрита под безформения защитен светлосин костюм. Тя едва се сдържа да не се втренчи в огромния му корем, но, разбира се, не го направи. Колкото и да им забраняваш, кучетата пикаят, където си искат. Няма как, не можеш вечно да ги следиш.

— Искам да видя мястото, където е свързал кабела с източника на енергия — обясни тя.

— Ще го видите — отвърна той. — Предполагам, че е близо до прекъсвачите. Те са на първия етаж. Щом влезете, надясно.

— Попитай го дали линията е работела, когато е свързвал кабела — каза в ухото й Райм. — Това ще ни даде информация за уменията на извършителя.

Тя предаде въпроса му.

— О, да. Сложил го е, без да изключва напрежението.

Сакс се изненада:

— Как е успял да го направи?

— Бил е с ЛЗО — лично защитно облекло. Бъдете сигурна, че разбира от изолация.

— Имам още един въпрос — обади се Райм. — Питай го как успява да свърши някаква работа, при положение, че губи толкова време да зяпа по женските гърди.

Сакс сподави усмивката си.

Но докато вървеше към входа, стъпвайки по застиналите на тротоара метални капки, усмивката й се стопи. Спря и се обърна към диспечера.

— Нека да потвърдим още веднъж. Вътре няма напрежение, нали? — попита и кимна към сградата. — Електроподаването е прекъснато?

— Да, разбира се.

Тя се обърна отново към входа и чу:

— Освен батериите.

— Батерии ли? — спря отново тя.

— Батериите задействат веригата от прекъсвачи. Но те не са част от системата. Не са свързани с кабелите.

— Добре. Тези батерии… може ли да бъдат опасни?

— Да, естествено — въпросът й явно беше наивен, — но клемите им са изолирани.

Сакс се обърна и тръгна към входа.

— Влизам вътре, Райм — уведоми го тя.

После тръгна бавно към вътрешността на сградата. Незнайно защо мощните халогенни лампи правеха мястото да изглежда още по-зловещо.

„Врата към ада“, й мина през ума.

— Ще ме хване морска болест, Сакс. Какво правиш?

Това, което правеше, беше да се колебае и да оглежда несигурно зейналия пред нея вход. Райм не можеше да види, но тя установи с изненада, че е забила нокът в меката част на палеца си. Понякога натискаше толкова силно, че разкъсваше кожата и спираше чак, когато видеше кръвта. Това беше лошо, а сега беше и недопустимо. Определено не искаше да разкъса латексовите ръкавици и да замърси мястото със собствената си ДНК. Разтвори пръсти и каза:

— Просто оглеждам.

Но двамата се познаваха твърде добре.

— Какво не е наред? — попита той.

Сакс пое дълбоко въздух и най-после изплю камъчето:

— Призраци от миналото може би. Тази електрическа дъга… Този надупчен труп… Гадна работа.

— Защо не изчакаш малко? Или извикай специалисти от „Алгонкуин“? Нека да те придружат.

Но от тона му разбра, че не му се иска да го направи. Ето какво харесваше най-много в него — уважението. Засвидетелстваше й го, като не я глезеше. У дома, на вечеря, в леглото, там беше друго. Но тук те бяха криминолог и ченге. Толкова.

Тя си повтори наум мантрата, наследена от баща й: „Щом се движиш, не могат да те гепят“.

„Така че, давай. Движи се.“

— Няма нужда, Райм. Добре съм.

И Амелия Сакс влезе в ада.

8

— Виждаш ли добре?

— Да — увери я Райм.

Сакс бе включила прикрепената към главата й халогенна лампа. Малка, но мощна, тя осветяваше ясно сумрачното помещение. Но въпреки мощния лъч в него оставаха много тъмни ъгли и ниши. Подстанцията се оказа по-голяма, отколкото си я представяше. Заприлича й на обширна пещера, въпреки че гледана отвън изглеждаше малка и схлупена — истинско джудже, в сравнение със заобикалящите я сгради.

Очите и носът й потекоха от все още стелещия се из стаята дим. Райм настояваше разследващият местопрестъплението да подуши въздуха. Миризмите можеха да ти кажат много за извършителя и за естеството на престъплението. Но тук единствената миризма беше парфюмът с аромат на изгоряла гума, метал и масло, което й напомни за автомобилен двигател. В главата й изникнаха спомени за далечни неделни следобеди. Видя себе си и баща си, привели гръб над поредното мощно шеви или додж, търпеливо да придумват механичните му нервна или кръвоносна системи и да ги будят за нов живот. Картината отмина, след нея се заредиха спомени и от по-близкото минало — Сакс и Пами, младото момиче, заместило несъществуващата племенница, настройват торино кобрата, а малкото кученце на Пами — Джаксън, седи търпеливо на тезгяха с инструментите и наблюдава внимателно работата им.

Сакс завъртя глава, за да огледа цялото помещение. Видя огромни купчини работни костюми, бежови и сиви, сравнително нови, но някои от тях бяха произведени през миналото столетие: тъмнозелени с метални табелки с името на производителя и мястото на производство. Някои от тях нямаха пощенски код на адреса — доказателство, че са шити и доставени много отдавна.

Първият етаж на подстанцията беше кръгъл, отворен към сутерена, който се виждаше над тръбните перила на около десет метра надолу. Подът горе беше бетонен, но площадката около стълбата и стъпалата й бяха стоманени.

Метал.

Сакс не знаеше много за електричеството, но беше наясно с едно — металът беше добър проводник.

Скоро откри мястото, където извършителят бе свързал висящия през прозореца кабел към таблото, за което й бе говорил електротехникът. Определи на око точката, където вероятно е стоял, докато е работил, и тръгна бавно напред, очертавайки първата линия от решетката.

— Какво е онова блестящо нещо на пода? — попита Райм.

— Изглежда грес или масло — отвърна тихо тя. — Предполагам, че част от таблото се е разтопила при пожара. А може вътре да се е образувала втора дъга.

Тя огледа внимателно десетките черни концентрични кръгове около мястото, където искрите са се удряли в стените и в останалото оборудване.

— Добре.

— Какво?

— Отпечатъците там ще бъдат по-ясни.

Това беше истина. Но докато се навеждаше към мазното петно, й мина през ума, че маслото, подобно на метала и водата, също е добър проводник.

И къде бяха тези проклети батерии?

Тя успя да открие ясни отпечатъци от обувка до прозореца. Извършителят бе застанал там, за да изреже дупка в стъклото и да извади смъртоносната жица навън. Сне един отпечатък и близо до мястото, където я беше свързал с мрежата на „Алгонкуин“.

— Може да са оставени от техниците — каза тя, докато оглеждаше находките си. — Нали са дошли тук след инцидента?

— Ще проверим.

Тя или Рон Пуласки щяха да вземат отпечатъци от обувките на техниците и да ги сравнят с намерените, за да ги елиминират като заподозрени. Дори да се окажеше, че „Справедливост за…“ са отговорни за атаката, това не изключваше възможността да са наели вътрешен човек, за да осъществят плана си.

Но Сакс беше на друго мнение. Докато поставяше картончетата с номерата и фотографираше отпечатъците, се наведе към микрофона и каза тихо:

— Мисля, че са от нашия човек. Същите са като онези на перваза. И пръстите са същите.

— Отлично — отвърна Райм.

Тя посипа електростатичен прах и сложи листовете близо до вратата. После вдигна поглед и разгледа кабела над главата си. Оказа се по-тънък, отколкото си го представяше, с диаметър не повече от сантиметър. Беше покрит с черен изолиращ слой, от който се подаваха оплетени една в друга сребристи жички. За нейна изненада се оказа, че не са от мед. Общата дължина на кабела беше около четири и половина метра. Беше свързан за мрежата на „Алгонкуин“ посредством два месингови или медни болта с двусантиметрови дупки в средата.

— Значи това е причинило дъгата?

— Да.

— Тежък ли е?

Тя хвана кабела и го повдигна.

— Не. Алуминиев е.

Изведнъж я хвана страх. Как можеше нещо толкова малко и леко да причини такъв взрив?

Огледа таблото с апаратурата и прецени каква отвертка щеше да й трябва, за да свали панела. После се върна да си вземе чантата с инструментите от багажника на колата. Наборът си беше лично неин, използваше го за ремонти по колата и къщата. Тези инструменти й бяха познати и по-удобни от служебните, чувстваше ги като свои приятели.

— Как върви? — попита я Пуласки, когато излезе от сградата.

— Върви — изсумтя тя. — Разбра ли как е влязъл в сградата?

— Проверих покрива, но оттам няма вход. Каквото и да говорят техниците от компанията, аз съм сигурен, че е намерил път под земята. Мисля да огледам подземните галерии и сутерена. Не се виждат отвори, но това може да се окаже добра новина. Ако е решил, че няма как да го проследят, може да е станал самонадеян и небрежен. И ако имаме късмет, може да открием нещо интересно.

Райм не спираше да повтаря на хората си, че едно престъпление винаги е свързано с няколко сцени на действие. Местопрестъплението обикновено беше едно, но освен него винаги имаше вход и изход и те трябваше също да се огледат. Ако извършителите бяха повече, тогава маршрутите можеше да са няколко. Имаше голяма вероятност за междинни спирки при преходите. Или места за срещи. Например близък мотел, където заговорниците се събираха след това и разделяха плячката. В девет от десет случая престъпниците забравяха да си сложат ръкавици и оставяха следи именно на тези места. Понякога в регистрационните книги откриваха имената и адресите им.

Райм чу коментара през микрофона на Сакс и се намеси:

— Отлично, новобранец. Само че зарежи тази дума „късмет“.

— Да, сър.

— А заедно с нея и ироничната усмивка. Видях те.

Лицето на Пуласки застина. Беше забравил, че Райм използва Амелия за свои очи, уши и крака. Обърна се и продължи да търси външен вход към подстанцията. Сакс уви в найлон инструментите, за да предпази местопрестъплението от замърсяване, и се върна в помещението. Отиде при прекъсвача на кръга, мястото, където нападателят беше свързал своя кабел посредством болтовете. Пресегна се към металната част на кабела, но малко преди да го докосне, спря. Загледа се в проблясващия под лъча на халогенната лампа студен метал.

Линиите са затворени…

Но какво щеше да стане, ако допре ръка до метала и в същото време някой, седнал в комфортна малка контролна станция, реши изведнъж да ги включи? Да пусне тока, без да знае, че тук се провежда разследване?

И къде бяха скапаните батерии?

— Сигурен съм, че тук ще намерим нещо — обади се Райм.

— Надявам се.

Тя уви главата на гаечния ключ с найлон, за да не оставя следи по болтовете и гайките. Знаеше, че лесно биха могли да ги объркат с оставените от извършителя резки. Наведе се напред и след момент на колебание намести ключа около първия болт. Разхлаби го с известно усилие, действайки възможно най-бързо, като очакваше всеки момент да усети разтърсване, макар да подозираше, че с подобен волтаж надали изобщо ще усети нещо.

След няколко секунди вторият болт също беше разхлабен и тя освободи кабела. Нави го бързо и го сложи в найлонова торба. Болтовете и гайките също отидоха в пликчетата с доказателствения материал. Остави всичко отвън до вратата на подстанцията, за да ги прибере Пуласки или някой от техническия екип, и продължи огледа. Забеляза още стъпки по пода. На пръв поглед съвпадаха с онези, които според нея принадлежаха на неизвестния нападател.

Изведнъж спря и вдигна глава.

— Зави ми се свят от теб, Сакс.

— Какво беше това? — попита тя по-скоро себе си, отколкото Райм.

— Чу ли нещо?

— Да, а ти?

— Ако го чувах, нямаше да те питам.

Някъде капеше вода. Като от чешма. Тя се приближи до перилата и погледна надолу. Там всичко тънеше в мрак.

Въобразяваше ли си?

Не, нямаше как да сбърка този звук.

— Чувам го — прошепна Райм.

— Идва от сутерена.

Равномерен такт. Не беше от действие на човек.

Детонатор с часовник, замисли се и отново се ядоса, че толкова лекомислено влезе в капана. Престъпникът беше умен. Знаеше, че полицията няма да пести средства и хора за претърсване на сградата. И щеше да се опита да ги спре. Сподели тази мисъл с Райм.

— Но ако е заложил капан, защо не го е направил близо до кабела? — възрази той.

И двамата достигнаха до заключението едновременно, но той го изрече на глас:

— Защото нещо в мазето представлява заплаха за него. Щом електричеството е изключено, откъде може да идва този звук?

— Струва ми се, че не отмерва секунди. Може да не е таймер. — Тя продължи да се взира в тъмния сутерен, като внимаваше да не докосва перилата.

— Тъмно е. Не виждам добре.

— Слизам. Искам да видя какво става там — заяви тя и тръгна бавно по спираловидната стълба.

Металната стълба.

Десет стъпала, петнайсет. Двайсет. Лъчът на халогенната лампа осветяваше отделни участъци от стените, но само по високата част. Долу всичко беше в мъгла, димът все още беше много гъст. Тя задиша плитко, опитвайки се да не се задави. Оставаха й само две стъпала до мазето, откъдето се чуваше звукът, но беше трудно да види какво става там. Макар и силна, светлината от халогенната лампа не й даваше възможност да види ясно общото разположение. За съжаление разполагаше единствено с нея. Раздвижи глава и лъчът пробяга от край до край, осветявайки десетките електрически табла, машинариите, кабелите и кутиите по стените.

След миг колебание тя хвана оръжието си, стъпи на пода и изохка.

— Сакс? Какво става?

Сакс бе пропуснала да види, че подът е покрит с няколко сантиметра мръсна вода. Нямаше как да я забележи през димната завеса.

— Вода, Райм. Не очаквах да има вода. Виж — тя фокусира камерата върху една тръба на три метра над главата си, откъдето капеше водата.

Ето откъде идваше звукът. Не беше часовник, а капки. Мисълта за вода в електрическа подстанция беше толкова неуместна… и толкова опасна… че кожата й настръхна.

— Може да се е спукала от ударната вълна?

— Не. Той е пробил дупка. Виждам я. Две дупки. Водата от втората се стича по стената… и пълни помещението.

Не беше ли и водата добър проводник като метала, запита се тя и се огледа. Стоеше в средата на цяло езеро, точно до кабелите, връзките и комутаторите и над един знак с надпис:

Внимание! Опасност!

138 000 волта

Гласът на Райм я стресна:

— Наводнява сутерена, за да унищожи уликите.

— Взе ми думите от устата.

— Какво е онова, Сакс? Ето там. Не го виждам добре. Онази кутия. Погледни надясно… да, точно там. Какво е това?

Най-после!

— Това е батерията, Райм. Поддържащата батерия.

— Заредена ли е?

— Казват, че е заредена. Но аз не…

Тя нагази смело във водата и я огледа внимателно. Съдейки по показателите, батерията наистина беше заредена. Дори изглеждаше презаредена. Стрелката сочеше сто процента. Припомни си думите на служителя от „Алгонкуин“: да не се страхува, защото батерията била изолирана.

Но тя не беше. Сакс знаеше как трябва да изглеждат предпазителите на батерията, но там нямаше нищо подобно. Двете метални клеми бяха непокрити.

— Водата се покачва. След няколко минути ще достигне до клемите.

— Има ли достатъчно ток, за да предизвика една от онези дъги?

— Не знам, Райм.

— Сигурно има — промърмори той. — Ще я използва, за да унищожи следа, която би могла да ни отведе до него. Нещо, което не е могъл да вземе със себе си или да изличи, докато е бил там. Можеш ли да спреш водата?

Тя се огледа.

— Не виждам кранове… Чакай малко — продължи да оглежда внимателно помещението. — Не виждам и какво би искал да унищожи.

В този момент го забеляза. Точно зад батерията, на четири стъпки от пода, имаше врата. Не беше голяма — квадрат със страна около четирийсет сантиметра.

— Открих го, Райм. Открих как е влязъл тук.

— Трябва да е някакъв канал или тунел. Остави го. Пуласки ще го проследи откъм улицата. Хайде, излизай от там.

— Не, Райм, погледни. Отворът е много тесен. Трябвало е да лази, за да се провре. Няма начин да не е оставил ясни следи. Влакна, косми, ДНК. Защо иначе ще иска да го вдигне във въздуха?

Райм се поколеба. Знаеше, че тя е права, но не искаше да рискува и да я остави там при положение, че имаше вероятност за нова експлозия.

Тя се приближи до малката метална врата. При движението краката й раздвижиха водата и вълничките почти достигнаха до върха на батерията.

Тя замръзна на място.

— Сакс?

— Шшшт!

Трябваше да се концентрира. Тръгна съвсем бавно. При всяка стъпка се преместваше не повече от няколко сантиметра и така успяваше да държи вълнението под ръба на източника на енергия. Но в същото време прецени, че разполага с минута, най-много две, после водата щеше да достигне до клемите.

При следващото движение беше до вратата. Започна да отвърта болтовете на рамката й.

Водата вече докосваше батерията. Всеки път, когато се наведеше напред, за да развие запечатания с блажна боя болт, се надигаше нова вълна и мръсната вода плискаше в горната й част, преди да се оттегли.

Напрежението в батерията сигурно беше по-ниско от онези сто хиляди волта, образували електрическия разряд, но нападателят явно не желаеше да предизвиква големи щети. Целта му беше да произведе взрив, достатъчен, за да унищожи вратичката към изхода и следите по нея.

Амелия искаше тази врата.

— Сакс! — прошепна Райм.

Тя не му обърна внимание, забрани си да мисли за онези ужасяващи дупчици от разтопения метал по кожата на Луис Мартин.

Най-после освободи и последния болт. Натрупаните през годините пластове боя задържаха рамката на място. Сакс пъхна върха на отвертката в процепа между нея и стената и натисна с всички сили. Металът изскърца и вратата заедно с рамката увисна върху ръката й. Оказа се по-тежка, отколкото си представяше, и едва не я изпусна. Но успя да я хване и да се закрепи на краката си, без да предизвика цунами.

През отвора се виждаше тесен тунел, вероятно извършителят го бе използвал, за да влезе в подстанцията.

— Бързо в тунела — прошепна й Райм. — Там ще си в безопасност.

— Опитвам се.

Но металната врата не минаваше през отвора дори и по диагонал, пречеше й прикрепената към нея рамка.

— Не мога — изпъшка тя и му обясни проблема. — Ще се върна по стълбата.

— Не, Сакс! Зарежи вратата. Излез през тунела.

— Мисля, че е ценен доказателствен материал.

Тя притисна вратата към гърдите си и тръгна към стълбата, като от време на време хвърляше поглед назад към батерията. Движеше се изключително бавно, но въпреки това всяка нейна стъпка повдигаше водата до накрайниците на батерията.

— Какво става, Сакс?

— Почти стигнах — отвърна тя шепнешком, сякаш силният глас можеше да предизвика по-мощна вълна. Беше на половината път, когато нивото се покачи рязко, вълните се завихриха около първия от накрайниците, после и около другия.

Никаква дъга.

Нищо.

Раменете й се отпуснаха, сърцето й затупка в ушите.

— Нищо, Райм. Няма нужда да се трево…

Изведнъж пред очите й избухна бяла светлина, чу се силен пукот, Амелия Сакс полетя назад и след миг мътната вода я покри.

9

— Том!

Помощникът се появи веднага и се вгледа внимателно в Райм.

— Какво има? Как се чувстваш?

— Не аз — извика шефът му и кимна с глава към тъмния екран. — Амелия. Беше на едно местопрестъпление… някаква батерия… втора дъга. Камерата и микрофоните не работят. Потърси Пуласки. Обади се на някого!

Очите на Том Рестън се свиха от тревога, но той работеше като болногледач от години и знаеше, че каквото и да става, трябваше да запази самообладание и да изпълни задълженията си. Вдигна спокойно слушалката на домашния телефон, потърси номера в бележника и натисна бутона за бързо набиране.

Центърът на паниката не е в стомаха, тя не протича по гръбнака ти, като… електричество по кабел. Паниката разтърсва цялото тяло и душата ти, дори и да си парализиран. Райм се ядосваше на себе си. Трябваше да заповяда на Сакс да се махне в мига, когато видяха батерията и покачващото се ниво на водата. Винаги постъпваше така, до такава степен се вторачваше в конкретната задача, толкова силно искаше да намери влакънце, част от полезен отпечатък, нещо, което би го приближило до престъпника, че забравяше за хората около себе си.

Така беше постъпил и със себе си. Тогава беше капитан от полицията, завеждащ криминален отдел, и се зае да претърси лично местопрестъплението. Наведе се да вземе едно влакно до трупа, в същия момент гредата падна върху него и промени живота му завинаги.

Сега постъпи по същия начин и с Амелия. Само че беше още по-лошо, защото тя можеше и да не е жива.

Том се свърза със съответния номер.

— Кой е? — втренчи поглед в помощника си. — С кого говориш? Тя добре ли е?

Том вдигна ръка.

— Какво означава това? Какво може да означава?

От челото на Райм рукна пот. Усети, че не му достига въздух. Сърцето му заби бясно, странното беше, че го усещаше по-ясно във врата и челюстите, отколкото в гърдите.

— Рон е — отвърна болногледачът и отдръпна слушалката от ухото си. — Той е в подстанцията.

— Знам къде е, по дяволите! Какво става там?

— Имало е… произшествие. Така го нарече той.

Произшествие…

— Къде е Амелия?

— Издирват я. Пратили са няколко души, когато са чули експлозията.

— Знам, че е имало експлозия! Разбира се, че имаше. Нали видях!

Болногледачът отдръпна слушалката от ухото си и се взря в Райм.

— Как се чувстваш, Райм?

— Стига глупости, Том! Кажи какво става там?

Том продължи да се взира в лицето му.

— Зачервен си.

— Добре съм — отвърна криминологът, този път кротко, за да върне вниманието на Том към телефонния разговор. — Честна дума.

За негов ужас болногледачът се заслуша, без да го информира за хода на разговора. Раменете му се повдигнаха леко.

Не…

— Добре — каза в телефонната слушалка Том.

— Какво „добре“? — изръмжа Райм.

Том му обърна гръб и продължи да говори:

— Дай ми информацията.

И затискайки слушалката между врата и рамото си, затрака по клавиатурата на главния компютър.

Екранът оживя.

Райм заряза кроткото си изражение, усещаше, че нервите му са опънати до скъсване. На екрана се появи образът на Амелия Сакс, без видими наранявания, но мокра до кости. Червените кичури бяха залепнали по лицето й като водорасли по повърхността на акваланг.

— Извинявай, Райм, но изгубих камерата, когато паднах — тя се закашля и изтри чело, после огледа гнусливо пръстите си. Движенията й бяха нервни и резки.

Облекчението замени паниката, но гневът към него самия остана. Погледът на Сакс му се стори някак зловещ, гледаше го, но изглежда не го виждаше.

— Говоря от лаптопа на един от работниците на електрокомпанията. Виждаш ли ме?

— Да, да. Добре ли си?

— Носът ми се напълни с гадна вода. Но иначе съм добре.

— Какво стана? Имаше ли дъга? — продължи да я разпитва той.

— Не беше дъга. Батерията не беше свързана. Момчетата от „Алгонкуин“ ми казаха, че нямало достатъчно напрежение за това. Ето какво се случи: нашият човек е заложил бомба. Явно не е трудно да превърнеш една батерия в бомба. Запечатваш клапите и я презареждаш. Образува се водород.

— Прегледаха ли те?

— Не, няма нужда. Трясъкът беше силен, но експлозията — слаба. Нямам дори една синина. Вълната ме потопи, но успях да задържа вратата над повърхността. Мисля, че спасих уликите.

— Браво, Аме… — изведнъж млъкна. По някаква причина още преди години двамата бяха сключили негласно споразумение никога да не използват малките си имена. Този път за малко да наруши това условие. — Добре. Значи е влязъл оттам.

— Няма как иначе.

Райм видя Том да се приближава към него с апарата за кръвното налягане. Наведе се и го сложи на ръката му.

— Остави сега…

— Млъквай, Райм! — извика Том и го остави безмълвен от изненада. — Зачервен си и се потиш.

— Защото на местопрестъплението току-що имаше произшествие, Том.

— Боли ли те глава?

Болеше. Но той отрече.

— Не ме лъжи!

— Само малко. Не е проблем.

Том постави стетоскопа на ръката му.

— Извинявай, Амелия, но трябва да остане спокоен за трийсет секунди.

— Разбира се.

Райм понечи да протестира отново, но съобрази, че колкото по-бързо приключат с кръвното, толкова по-скоро ще се върне към работата си.

Загледа се в Том. Най-после болногледачът вдигна глава и отлепи шумно велкрото.

— Високо е. И искам да съм сигурен, че няма да се качи още. Сега трябва да се погрижа за някои неща.

Учтив евфемизъм за това, което Райм наричаше директно „пикнята и лайната“.

— Какво става там, Том? — попита Сакс. — Всичко наред ли е?

— Да — отвърна Райм вместо него, като внимаваше гласът му да звучи нормално. Побърза да прикрие факта, че се чувства странно уязвим и слаб. Никога нямаше да си признае, че причината за състоянието му беше мисълта, че можеше да я загуби. Защото се срамуваше от това.

— Кръвното му се е повишило — каза Том.

— Добре, стига вече. Сакс, донеси ми уликите. До половин час да си тук.

Том беше готов да прекъсне връзката, когато нещо в главата на Райм прищрака. Прищракването не беше физическо, разбира се.

— Чакай — извика силно, обръщайки се едновременно към Том и Сакс.

— Линкълн! — погледна го остро болногледачът.

— Моля те, Том, само две минути. Важно е.

Учтивата молба накара Том да застане нащрек, но той кимна неохотно.

— Рон търси мястото, откъдето извършителят е влязъл в тунела, нали?

— Да.

— При теб ли е в момента?

Тя се огледа наоколо.

— Да.

— Нека застане пред камерата.

Той чу, че Сакс извика полицая, и след няколко секунди го видя на екрана.

— Да, сър?

— Откри ли откъде извършителят е влязъл в подстанцията?

— Ъхъ.

— „Ъхъ“ ли? Откъде го измисли това, новобранец? И какво означава?

— Извинете, сър! Да, открих го.

— Къде?

— В една от алеите по-нагоре има шахта. За достъп до тръбите за парното. Каналът не води до самата подстанция, но двайсетина стъпки по-надолу, може би трийсет, открих решетка. Някой е изрязал отвор в нея, достатъчно голям, за да премине човек. После отново я е заварил, но си личи ясно къде е рязана.

— Наскоро ли е станало?

— Да.

— Защото не си видял ръжда по срязаните места?

— Ъхъ, имам предвид да. Проходът води до тунела. Тунелът е много стар. Сигурно някога оттам са доставяли въглища, но е било отдавна. От него се стига до металната врата, която Амелия свали. Бях в тунела, когато тя я свали, и видях светлина, после чух взрив и писъка й. Промуших се през отвора и след миг бях при нея.

Грубостта на Райм моментално изчезна.

— Благодаря, Пуласки.

Настъпи неловка тишина. Похвалите на Райм бяха толкова редки, че хората му не знаеха как да реагират.

— Внимавах да не замърся мястото на престъплението, сър.

— Щом се отнася до човешки живот, не мисли за замърсяването. Не го забравяй!

— Да, сър.

Райм продължи:

— Значи влезе в шахтата, премина през срязаната решетка и после през тунела.

— Точно така, сър.

— Откри ли нещо?

— Само следи от стъпки. Но имам отпечатък.

— Ще видим какво ще ни покаже.

— Линкълн! — прошепна твърдо Том.

— Само минутка. Новобранец, искам от теб още нещо. Виждаш ли онзи ресторант или кафене отсреща, през улицата?

Полицаят погледна надясно.

— Видях го… Чакайте. Откъде знаете, че има такова нещо там?

— Видях го, докато се разхождах из квартала — изкиска се Райм.

— Аз… — младежът се смути и замлъкна.

— Трябваше да има нещо подобно. Нашият нападател със сигурност е искал да наблюдава подстанцията, за да не изпусне шоуто. Не би могъл да си наеме стая в хотел, защото щеше да му се наложи да се регистрира, не би влязъл и в офис сграда, би събудил подозрения. Следователно трябва да има място, където би могъл да влезе и да прекара спокойно известно време.

— Сега разбрах. Разсъждавали сте като психолог. Искал е да наблюдава фойерверките.

Времето за комплименти свърши.

— За бога, новобранец, ти какво, реши да му правиш профил ли? Нали не си забравил какво ми е мнението за профилите?

— Ъхъм. Не сте им голям фен.

Райм забеляза усмивката на Сакс.

— Трябвало е да се убеди, че системата му ще сработи. Създал е нещо уникално — високоволтово оръжие, но то не може да се тества на стрелбището. То е ефективно само ако се свърже към захранването и прекъсвачите. Затова е искал да знае дали ще гръмне точно в момента, когато автобусът пристигне на спирката. Влязъл е в компютърната мрежа на компанията в единайсет и двайсет и след десет минути всичко е било готово. Иди да разпиташ управителя на ресторанта…

— На кафенето.

— … на кафенето и разбери дали някой там е седял близо до прозореца около времето на експлозията. Не вярвам да си е тръгнал преди идването на полицията и пожарната. И разбери дали заведението има достъп до интернет.

Сложил ръкавици на ръцете си, Том вече му махаше нетърпеливо.

Пикнята и лайната…

— Разбрано, шефе — отвърна Пуласки.

— И после…

Младият полицай го прекъсна с думите:

— Затвори ресторанта и огледай мястото, където е седял по метода на решетката.

— Точно така, новобранец. После и двамата се връщате при мен на бегом — рече Райм и прекъсна връзката с един от работещите си пръсти, изпреварвайки този на Том с част от милисекундата.

10

Сенчестата зона, ето за какво мислеше Фред Делрей.

По-рано този ден специален агент Тъкър Макданиъл, новак в офиса на ФБР в Ню Йорк, събра хората си в кабинета и им изнесе лекция на тема, близка до разискваната от него в лабораторията на Райм: новите методи на комуникация, използвани от лошите момчета и развитието на технологиите, улесняващи престъпниците и затрудняващи тяхната работа.

Сенчестата зона…

Делрей разбираше основната концепция. Всички в групата осъзнаваха предимствата на високотехнологичния метод, на който залагаше Макданиъл, за да открие и задържи престъпника. Но това не означаваше, че харесваше тази концепция. Никак даже. Главно заради скритото зад този подход послание — знак за огромни, може би драматични промени в живота на отдела.

И в частност — в неговия.

Докато пътуваше с метрото към търговската част на града, Делрей се замисли за баща си, професор в колежа „Меримаунт“ в Манхатън, автор на няколко книги по афроамериканска философия и критичен анализ на съвременната култура. Той бе влязъл в академичната общност на трийсет години и остана там до смъртта си. Умря в кабинета, превърнал се в негов втори дом още преди десетилетия, стовари се върху коректурите на научното списание, основано от него още по времето, когато хората си спомняха смъртта на Мартин Лутър Кинг.

Баща му бе преживял драстични промени в политиката — краха на комунизма, расовата сегрегация и раждането на международния тероризъм. Подмяната на пишещите машини и библиотеките с компютрите. Въздушните възглавници в колите. Телевизионните канали, наплодили се от четири — плюс университетския — до стотици. Но всичко това не бе променило начина му на живот дори и на йота. Старият Делрей си живееше в своя затворен академичен свят и по-специално във философския му отдел, и мечтаеше, как само мечтаеше, синът му да заоре на същата нива, да изследва природата на съществуването и тази на човешкия фактор. Цял живот се бе опитвал да му предаде любовта си към науката.

И донякъде успя. Любознателен и умен, ученолюбивият Фред беше запленен от човешкия фактор във всичките му проявления: метафизика, философия, теология, епистемология, етика и политика. Всичко му харесваше. Но му беше нужен само месец като дипломиран асистент, за да осъзнае, че ще се побърка, ако не приложи знанията и способностите си в практиката.

И упоритият младеж избра най-трудната и най-опасна практическа страна на философията, за която успя да се сети.

Започна работа във ФБР.

Промяна…

Бащата се примири с предателството на сина и двамата често се наслаждаваха на компанията си на чашка кафе из града или правеха дълги разходки из парк „Проспект“, по време на които постепенно осъзнаха, че макар да работеха в различни лаборатории и с различни средства, възгледите им за човешкия фактор бяха еднакви. Бащата го изучаваше с научни методи, а синът получаваше информацията от първа ръка, директно от практиката.

Работата под прикритие беше трудна, но интересът и познанията на Фред за човешката природа го превърнаха в истински виртуоз в професията. За разлика от повечето свои колеги с ограничен репертоар и актьорски способности, Делрей се въплъщаваше напълно в играния от него образ.

Веднъж, докато играеше бездомник из улиците на Ню Йорк, недалеч от сградата на федералното бюро, тогавашният специален агент на Манхатънския офис на ФБР, шефът на Делрей, мина покрай него и пусна в кутията му двайсет и пет цента, без да го разпознае.

Това беше едно от най-високите признания за способностите му.

Той беше истински хамелеон. Един ден беше отчаяно пристрастен маниак с изпечен от амфетамините мозък, на другия — дипломатически пратеник от Южна Африка, дошъл да продаде тайна рецепта за ядрено оръжие. После се превръщаше в сомалийски лейтенант, бълващ омраза към Америка, обилно подправена с цитати от Корана.

Фред притежаваше всякакви сценични костюми, купувани или събирани оттук-оттам през годините. Беше ги складирал в мазето на къщата им в Бруклин, купена от него и Серина в началото на брака им. Кариерата му вървеше нагоре с бързи крачки — неизбежен резултат за човек с неговата енергия, предприемчивост, умения и липса на всякакво желание да действа подмолно срещу колегите си. В момента той отговаряше за работещите под прикритие агенти и за тайните информатори — разбирай, доносниците — въпреки че понякога го викаха и за работа на местопрестъплението. Винаги бе обичал оперативната работа.

Но после дойде промяната.

Сенчестата зона…

Делрей не можеше да отрече, че напоследък и добрите, и лошите бяха захитрели, и боравеха с високи технологии. Промяната беше очевидна. HUMINT — събирането на плодовете на разузнаването от човек на човек и от ухо на ухо — даваше път на SIGINT, събирането на информация чрез сигнали или иначе казано — с технически средства.

Но Делрей не харесваше новите методи на работа. Като момиче Серина се бе опитала да пробие в шоубизнеса с изпълнение на стари любовни песни. Беше добра в танците, в балета, в джаза и модерните стъпки, но не я биваше в пеенето. Делрей беше същия — чудесен работник, но не разбираше нищо от новите методи на събиране на информация, беше скаран с цифровите технологии.

Той продължаваше да поддържа мрежа от информатори, да работи под прикритие директно на улицата и имаше резултати. Но като се наредеше до новия Тех и Ком отдел… ох, извинявай, Тъкър, Т и К отдел, представителят на старата школа се чувстваше вече стар. Шефът му работеше здраво, по шейсет часа в седмицата, истински боец. Беше готов да защитава своите момчета техничари, ако се наложи дори и пред президента. А те наистина вършеха работа; миналия месец бяха измъкнали важни подробности от закодирани разговори по сателитен телефон и успяха да разбият гнездо на фундаменталисти близо до Милуоки.

Посланието към Делрей и по-старите агенти беше ясно: вашето време отминава.

Особено го заболя от пренебрежителното отношение на Тъкър, най-вероятно непреднамерено, по време на срещата при Райм.

„Добре, Фред, продължавай. Справяш се добре…“

В смисъл: „Не съм и очаквал да откриеш нещо за «Справедливост за…» и Рахман“.

Макданиъл може би имаше основание за критика. Мрежата от информатори на Делрей беше не по-лоша от тази на криминалистите в полицията, достатъчна да засече и най-малката терористична дейност из града. Той поддържаше редовен контакт с тях, осигуряваше защита на страхливите, салфетки за сълзите на виновните, пари за едва свързващите двата края, сплашване и психологическа атака за онези, които по думите на баба му забравяха къде им е мястото.

Но от цялата събрана информация нямаше и една дума за нова терористична група, за Рахман, за „Справедливост за…“ и за проклетата електрическа дъга.

Докато хората на Макданиъл бяха идентифицирали заплахата, без да си мръднат задниците от кожените столове.

„Нали разбирате, като онези самолети с дистанционно управление в Близкия изток и Афганистан? Всички знаем, че пилотите се намират не в тях, а близо до търговския център в Колорадо Спрингс или Омаха…“

Междувременно към грижите на Делрей около появата на напористия Макданиъл се бе прибавила още една: може би вече не беше толкова добър в занаята.

Рахман можеше да си плете кошницата под носа му, членовете на „Справедливост за…“ в момента можеха да следват инженерни науки в Бруклин или Ню Джърси, също като бандитите от единайсети септември, а той нищичко нямаше да разбере.

И още нещо. Трябваше да си признае, че напоследък беше много разсеян. Промяна бе настъпила и в „другия му живот“, както сам го наричаше, в живота му със Серина, който пазеше далеч от работата си, като огън от бензин. Фред Делрей стана баща. Преди една година Серина роди момченце. Двамата бяха обсъждали въпроса надълго и нашироко и тя бе настояла той да не променя работата си. Дори и да беше рискована. Тя разбираше, че професията му определя неговата същност, както танцът определяше нейната, и ако останеше зад бюро, последиците можеше да се окажат много по-страшни.

Дали бащинството пречеше на работата му като агент от ФБР? Делрей нямаше търпение да се върне вкъщи и да изведе Престън в парка, да го нахрани, да му почете. Веднъж Серина влезе в детската стая, грабна от ръцете му екзистенциалния труд на Киркегор „Трепетно очакване“ и със смях го замени с „Лека нощ, луна“. (Делрей не бе отчел, че думите имат значение дори и в най-крехка детска възраст.)

Метрото стигна спирка „Вилидж“ и вагоните се напълниха с хора. Инстинктът му на таен агент веднага отдели от тълпата четирима души: двама от тях със сигурност бяха джебчии, после хлапе с нож или нещо подобно в джоба си и млад запотен бизнесмен, впил пръсти толкова силно в джоба на сакото си, че ако не внимаваше, щеше да разкъса скритото вътре пликче с кока.

Улицата… колко много обичаше той улицата.

Но тези четиримата нямаха нищо общо с конкретната му мисия и той остави образите им да избледнеят в съзнанието му, докато си казваше: „Добре, ти се провали. Пропусна Рахман и «Справедливост за…», но жертвите и щетите са минимални. Макданиъл те клъвна, но не те превърна в изкупителна жертва, нали? Ако беше друг, щеше да го направи на мига.“

Все още не беше късно да хване следите на престъпника и да го спре, преди да последва нова разрушителна атака. Все още можеше да оправи нещата.

Той слезе на следващата спирка и пое на изток. След малко стигна до евтините жилища, кръчмите, старите задимени клубове, смърдящите на гранясало олио гостилнички и стоянките за радиотаксита с надписи на испански, арабски и фарси. Тук нямаше забързани чиновници и специалисти като в Уест Вилидж; тук хората не се движеха много, просто седяха, предимно мъже, на столове или по стъпалата, и единствената разлика между младите и старите беше, че едните бяха слаби и стройни, другите — дебели и отпуснати. И всички гледаха с подозрение непознатите. Тук беше мястото, където Делрей вършеше сериозната работа. Тук беше офисът му.

Той отиде до кафенето и надникна през прозореца. Не успя да види много, защото стъклата не бяха мити от месеци.

Да, там беше. Човекът, който можеше да бъде неговото спасение, но и неговият провал.

Последният му шанс.

Той чукна единия глезен в другия, за да е сигурен, че скритият пистолет не се е разместил, отвори вратата и влезе.

11

— Как се чувстваш? — попита Сакс още с влизането в лабораторията.

— Добре съм. Къде са материалите? — отвърна лаконично Райм.

— Техниците и Рон ги носят насам. Аз взех със себе си само ториното.

Значи е летяла насам като на състезание от формула едно.

— Ти как се чувстваш? — попита я Том.

— Мокра.

Отговорът й мина без коментар. Косата й вече изсъхваше, но дрехите й все още бяха мокри. Важното беше, че състоянието й не беше на дневен ред. Виждаше се, че е добре. Това беше достатъчно. По-рано Райм преживя истински шок, но всичко приключи благополучно и той нямаше търпение да започнат работа.

„Не е ли това друг начин да кажем, че има четирийсет и пет процента шанс още някой из улиците на Ню Йорк да бъде убит с ток… И може би се случва в момента.“

— Добре, къде са…

— Какво стана? — обърна се тя към Том, поглеждайки към Райм.

— Казах, че съм добре.

— Аз питам него.

Явно нервите на Сакс не бяха в по-добро състояние от неговите.

— Вдигна кръвно. Беше доста високо.

— Но сега вече не е високо, нали? — сопна му се Райм. — Сега е нормално, направо чудесно. Като новината, че руснаците са изпратили ядрени ракети в Куба. Стряскащо, нали? Но понеже Маями не е радиоактивен кратер, мисля, че проблемът вече е решен? Всичко вече е минало. Сега, обади се на Пуласки и на техниците от Куинс. Искам материалите тук.

Но болногледачът не му обърна внимание и продължи да обяснява на Сакс:

— Не се наложи да го тъпчем с лекарства. Но го държа под око.

Сакс му хвърли нов изпитателен поглед. После обяви, че отива горе да се преоблече.

— Някакъв проблем ли има? — го попита Лон Селито, пристигнал от Даунтаун няколко минути по-късно. — Как се чувстваш, Линк?

— Господи! Оглушахте ли всички? — развика се Райм. — Защо никой не ме чува? — обърна глава към вратата и изпъшка: — Най-после някой от друга планета ме чу. Пуласки, слава богу, че сутринта си измил ушите си. Какво носиш?

Младият мъж, отново в полицейска униформата, внесе щайгите за мляко, използвани от полицията за транспортиране на пликовете с уликите от местопрестъплението до лабораториите.

Няколко минути по-късно две от момчетата от отдела в Куинс внесоха обемист предмет, увит в найлон: кабела — убиец. Най-шантавото оръжие, виждано някога от Райм. И едно от най-ефективните. След кабела внесоха металната врата от сутерена на подстанцията, опакована по подобен начин.

— Какво стана в кафенето, Пуласки?

— Бяхте прав, сър. Имам нещо за вас.

Вдигнатата вежда на шефа му напомни, че тук титулуването не е задължително. Райм беше пенсиониран капитан от полицията. Вече нямаше право да бъде наричан „сър“, или имаше, колкото и всеки друг. Райм упорито се опитваше да отърве Пуласки от пристъпите му на неувереност. Те бяха характерни за годините му, но в тях се криеше и нещо повече. При работата по първия им съвместен случай Пуласки получи сериозна рана на главата. Това за малко не сложи край на кариерата му в органите на реда, но той успя да се задържи на борда. Ала пристъпите на объркване и дезориентация все още го навестяваха от време на време. (Решението на Пуласки да остане на работа беше предизвикано от това на Райм, който въпреки състоянието си продължаваше да работи в системата.)

Опитвайки се да помогне на младия полицай да се издигне в службата, Райм знаеше, че едно от най-важните неща в техния занаят е непробиваемо самочувствие. Може да си събрал в себе си всички таланти на света, но всичко ще е напразно, ако ти липсват топки, за да застанеш зад тях. Преди да умре, Райм искаше да види Пуласки израснал в йерархията на нюйоркската полиция и знаеше, че желанието му е осъществимо. Имаше основание да мисли така. Затова бе взел Пуласки да работи по случая заедно със Сакс. Двамата бяха неговото наследство.

Той благодари на момчетата от техническия отдел. Видя изпълнените им с възхищение погледи и предположи, че причината е модерната му лаборатория. Но всъщност причината беше друга. В криминалния отдел не бяха много хората, срещали се с Линкълн Райм. Той заемаше специално място в йерархията на полицията. Наскоро там настъпиха големи промени и шефът на отдела им беше преместен в Маями Каунти. Сега работата се движеше от няколко по-стари детективи, докато бъде назначен нов шеф. В отдела се носеха слухове, че Райм може да бъде върнат на стария си пост. Когато изпълняващият временно длъжността му бе подметнал за тази възможност, той бе напомнил, че няма начин да издържи стандартния тест — важна част от изискванията за заемането на поста. Изпитът по физическа подготовка изискваше от кандидатите много добра форма — бягане до триметрова бариера, прескачане, задържане на закононарушител, влачене на деветдесеткилограмов манекен по стълби, натискане на спусъка на пистолета шестнайсет пъти с доминиращата ръка и петнайсет с другата.

Райм отказа предложението, призна си честно, че не е в състояние да премине теста. Вероятно щеше да се справи със стена от метър — метър и половина, но нищо повече. Въпреки това предложението го поласка.

Сакс слезе по стълбите. Носеше лека светлосиня блузка, прибрана в дънките. Косата й беше измита, все още влажна и стегната с черен ластик на опашка.

В същия момент се разнесе звън, Том отиде да отвори вратата и нов гост прекрачи прага на лабораторията.

Смущението на влезлия строен и слаб мъж на средна възраст му придаваше вид на счетоводител или продавач на обувки, но Райм знаеше, че Мел Купър е един от най-добрите специалисти из криминалните лаборатории в цялата страна. С дипломи по математика, физика и органична химия, заемащ важни постове в Международната служба по идентификация и Международната лаборатория по кръвен анализ, той беше на постоянна служба в криминалния отдел на нюйоркската полиция. Но понеже именно Райм го бе отклонил преди години от пътя му към висшите етажи на властта в Ню Йорк и го бе довел в полицията, беше разбираемо защо той зарязваше всичко и хукваше към Манхатън всеки път, когато криминологът или Селито имаха нужда от него.

— Радвам се, че си на разположение, Мел.

— Хм, „на разположение“. Не се ли обади лично на шефа и не го ли заплаши с какво ли не, ако не ме освободи от случая „Хановър-Стърн“?

— Направих го заради теб самия, Мел. Само си губеше времето с тия търговски престъпления.

— Благодарен съм ти за това.

Купър поздрави с кимане останалите в помещението, намести смешните си като на Хари Потър очила и тръгна с тихите си обувки „Хъш Пъпис“ към работната маса с материалите. Като оставим настрана факта, че Райм не бе виждал по-хилава и неатлетична фигура от неговата, Мел Купър се движеше с грацията на футболист и това му напомни, че плюс всичко останало специалистът беше и шампион по класически танци.

— Време е да чуем подробностите — обърна се Райм към Сакс.

Тя разлисти бележника си и им предаде казаното от диспечера на електрокомпанията.

— „Алгонкуин Консолидейтед Пауър“ доставя електричество — те го наричат „сок“, за огромен район — Пенсилвания, Ню Йорк, Кънектикът, Ню Джърси.

— Това са онези комини при Ийст Ривър, нали?

— Да — кимна към Купър тя. — Там е електроцентралата им. Имат парен генератор. Диспечерът на засегнатия район заяви, че извършителят може да е влязъл по всяко време през последните трийсет и шест часа. Като цяло подстанциите са автоматични. Тази сутрин малко след единайсет той или те са проникнали в компютъра на „Алгонкуин“, започнали да изключват подстанциите в района една по една и прехвърлили цялата електроенергия през линиите на онази на Петдесет и шеста улица. Когато мощността на тока нарасне до определена стойност, кръгът трябва да се затвори. Не можеш да спреш процеса. Обикновено скача на друг кабел или върху нещо заземено. В нормалния случай прекъсвачите изключват електроподаването, но извършителят ги е шунтирал, за да може по линията да протече десет пъти по-високо напрежение и с помощта на това — тя посочи кабела — да избухне като язовирна стена. Напрежението се е покачило и токът е трябвало да избие отнякъде. Ето как работи електропреносната мрежа в Ню Йорк. Един от техниците ми го скицира и мисля, че ще ни е от полза.

Сакс извади лист хартия, на който имаше диаграма. Приближи се до бялата дъска и прехвърли написаното с тъмносин маркер.

Генератор, произвеждащ ток или входящ (345 000 волта)

v (чрез кабели за високо напрежение)

Трансмисионни подстанции (напрежението спада от 345 000 до 138 000 волта)

v (чрез зона на трансмисионни линии)

Местни подстанции (напрежението спада от 138 000 до 13 800 волта)

v (чрез разпределителни захранващи линии)

1. Местни мрежи в големи административни сгради (напрежението спада от 13 800 до 120/208 волта)

или

2. Улични трансформатори (напрежението спада от 13 800 до 120/208 волта)

v (чрез входящи обслужващи линии)

Домакинства и офиси (120/208 волта)

— Сега за „Манхатън 10“, подстанцията на Петдесет и седма улица — продължи Сакс. — Тя е местна подстанция. Входящата линия е била с високо напрежение. Извършителят би могъл да свърже кабела навсякъде по нея, но сигурно ще бъде сериозно предизвикателство заради високото напрежение. Затова е предпочел да работи, след като напрежението се трансформира до 13 800 волта.

— Само! Ха! — изсумтя Селито.

— След свързването на кабела е шунтирал прекъсвачите и е пуснал в подстанцията всичкия входящ ток.

— И тя е гръмнала — довърши Райм.

Сакс вдигна един от пликовете с веществени доказателства, пълен с капковидни парченца метал, и каза:

— Да, гръмнала е. Земята около мястото беше осеяна с такива неща. Като шрапнели.

— Какво е това? — попита Селито.

— Разтопени парчета метал от пилона на знака за спирката. Пръснати са навсякъде. Залепнали са за бетона и по броните на близките коли. Жертвата е прогорена на много места, но не това я е убило — Райм забеляза, че гласът й премина почти в шепот. — Приличаше на разрив от оръдеен снаряд. Раните бяха като от нажежено желязо — лицето й се сгърчи. — Това го е държало в съзнание известно време. Вижте сами — завърши и кимна към Пуласки.

Полицаят вкара флаш картите в близкия компютър и създаде отделен файл за случая. Минути по-късно снимките се появиха на високочестотните монитори. След дълги години работа и оглед на десетки местопрестъпления Райм беше привикнал и не се стряскаше дори и от най-ужасяващи гледки, но видяното наистина го разтърси. Тялото на жертвата беше осеяно с малки капчици метал. Те бяха обгорили раните, затова по трупа имаше малко кръв. Дали престъпникът е знаел, че оръжието му запечатва раните, държи жертвата в съзнание и така я подлага на дълги мъки? Беше ли това част от плана му? Сега Райм разбираше какво бе покъртило Сакс на местопрестъплението.

— Боже мой! — простена Селито.

Райм тръсна глава, за да прогони образа, и попита:

— Какво знаем за жертвата?

— Казва се Луис Мартин, помощник-управител в музикален магазин. На двайсет и девет години. Няма досие.

— Има ли връзка с „Алгонкуин“? Други нарушения? Някаква причина да искат смъртта му?

— Нищо такова — отвърна Сакс.

— Просто е попаднал на грешното място в грешното време — обобщи Селито.

— Рон — обърна се Райм към полицая. — Какво откри в кафенето?

— В десет и четирийсет и пет е влязъл мъж в тъмносин работен комбинезон. Носел е лаптоп и е искал достъп до интернет.

— Син комбинезон? — попита Селито. — Някакво лого? Идентификационен номер?

— Никой не е забелязал. Но видях, че служителите на „Алгонкуин“ носеха същите тъмносини униформи.

— Имаш ли описание на човека? — запита Райм.

— Вероятно бял, вероятно към четирийсетте, очила и тъмна шапка. Но двама от свидетелите твърдят, че не е имал очила, нито шапка. За косата — руса, червена, тъмна.

— Свидетели! — сви устни Райм.

Ако гол до кръста убиец застреля някого пред десетина свидетели, всеки от тях щеше да ти каже, че е бил с тениска в десет различни цвята. През последните години съмненията му по повод истинността на свидетелските показания намаляха благодарение на уменията на Сакс в разпитите и особено на Катрин Данс, доказала, че анализът на езика на тялото е наука и този подход в много случаи дава добри резултати. Но все пак това не успя да го отърве напълно от скептицизма му.

— И какво е правил там този приятел?

— Никой не си спомня със сигурност. След взрива настъпил хаос. Хората разказват за оглушителния трясък, улицата побеляла от ярката светлина, после всички хукнали навън. Никой не си спомня да го е виждал след това.

— Взел ли е чашата от кафето със себе си? — попита Райм.

Той обичаше контейнерите за пластмасови чаши. ДНК информацията и пръстовите отпечатъци по пластмасата бяха като лични карти, а залепналите по нея следи от мляко, захар и други добавки бяха допълнителна екстра.

— Страхувам се, че да — отвърна Пуласки.

— По дяволите! Какво откри по масата?

— Ето това.

Рон извади един от запечатаните найлонови пликове от щайгата.

— Празен е — отбеляза Селито, примижа и почеса огромния си корем. Или го сърбеше, или се питаше разсеяно защо последната диета не е подействала.

Но Райм огледа торбичката и се усмихна.

— Браво, новобранец.

— Браво ли? — измърмори лейтенантът. — Но вътре няма нищо.

— Това са любимите ми улики, Лон. Невидимите неща. Ще се заемем с него след минутка. Питам се дали са намесени хакери — замисли се Райм. — Пуласки, какво ще ми кажеш за безжичната връзка в кафенето? Бас ловя, че нямат такава.

— Прав сте. Как разбрахте?

— Той не би рискувал връзката да се загуби неочаквано. Сигурно използва мобилен телефон. Но ние трябва да разберем как е влязъл в системата на „Алгонкуин“. Проверете дали Родни е свободен.

Отделът за компютърни престъпления към полицията беше елитна група от трийсет детективи и помощен състав. Райм работеше предимно с един от тях — детектив Родни Шарнек. Мислеше за него като за млад човек, но всъщност нямаше представа за годините му; съдеше само по хлапашкото му поведение, смъкнатите панталони и рошавата коса. Външният вид и заниманията му подхождаха на младеж — хакер.

Селито набра номера, размени няколко думи, затвори и докладва, че Шарнек ще се обади незабавно в компютърния отдел на „Алгонкуин“ и ще разпита за хакерски следи по мрежата.

Купър погледна кабела със страхопочитание.

— Значи това е оръжието — вдигна плика със застиналите капчици метал и поклати глава. — Добре, че наоколо не е имало много хора. Ако се бе случило на Пето Авеню, жертвите щяха да са най-малко две дузини.

Райм не обърна внимание на излишните разсъждения на специалиста, вниманието му бе насочено към Сакс. Въпреки че изглеждаше спокойна, очите й не се откъсваха от металните дискове.

За да отклони вниманието й, извика по-грубо от необходимото:

— Хайде, хора. Да се хващаме на работа.

12

Фред Делрей нахълта в малкото магазинче и се намери пред блед и мършав мъж на трийсетина години, но състарен преждевременно, или на петдесет, но добре запазен.

Мъжът беше със спортно яке, взето или от магазин втора употреба, или от нечия закачалка, докато никой не бе гледал натам.

— Начо Джип.

— Ъмм, вече не се казвам така.

— Не се казваш Начо Джип? Вече не си „Начо“ чипс със сирене? Тогава к’во със сирене си?

— Не ти схващам…

— К’во ти е името сега? — попита Делрей и смръщи вежди, влизайки в определена роля, запазена за хора като този тук.

Начо или Неначо беше садистично копеле, отчаян наркоман, вързан на каишка от агента на ФБР чрез сложна схема, изискваща включване с весел смях, докато онзи разказваше подробно как измъчвал едно колежанче, решило да зареже наркотиците. След смеха дойде времето на разжалването и след известен период на преговори и няколко дни в килията той се превърна в едно от кученцата на Делрей. Но агентът знаеше, че трябваше да го държи на къса каишка, и от време на време да го подръпва.

— Беше Начо Джип. Но реших да го променя, Фред. Сега съм Джим.

Промени. Вълшебната думичка за деня.

— Ох, ох, като говорим за имена, откъде дойде това „Фред“? Да не съм ти приятел? Или любовница? Не си спомням да съм се представял така, нито като попълвах бележника ти за танците на бала, нито като се запознавах с родителите ти.

— Извинете, сър.

— Знаеш ли к’во. По-добре се върни на Фред. Не ти вярвам, като ми казваш „сър“.

Мъжът беше срам за човешкия род, но Делрей се бе научил да лавира при такива случаи. Никога не обиждай, но никога не се колебай да нараниш пръст или два, да му пази страх.

Страхът поражда уважение. Открай време си беше така.

— Кажи сега к’во правим. Това е важно. Доколкото си спомням, скоро ще имаш среща с големите чичковци, нали?

Ставаше дума за изслушване във връзка с искане от страна на Джип за преместване на юрисдикцията. Делрей не се тревожеше, че ще го загуби като информатор, ако съдът разреши преместването. Отдавна нямаше нужда от него. В този занаят нещата стояха така. Непрекъснато се нуждаеше от свежа кръв. Джим-Джип щеше да кандидатства пред комисията по условно освобождаване за разрешение да отиде в Джорджия. От всички щати бе избрал точно Джорджия.

— Ще бъде чудесно, ако кажеш някоя дума за мен, Фред… сър — обърна огромните си сълзливи очи към него Джим.

Уолстрийт трябваше да се поучи от майсторите по измъкване на поверителната информация. Без деривати, без просрочени сделки, без застрахователни полици и шмекерии със залаганията. Беше съвсем просто. Даваш информация с ниво на важност Х и получаваш нещо със същата степен на важност.

Ако не ти снесе, не получава нищо. Ако не си платиш, получаваш боклук.

И всичко е напълно прозрачно.

— Добре — отвърна Делрей, — каквото искаш е на масата. Да видим сега какво искам аз. Искам предварително да си наясно, че времето не чака. Нали разбираш к’во искам да кажа?

— Че някой ще го отнесе много скоро.

— Точно така. Сега слушай внимателно. Трябва да ми намериш Брент.

Пауза.

— Уилям Брент ли? Че откъде да знам къде да го търся?

Джип-Джим или Слим-Джим вдигна октавата толкова високо, че Делрей разбра веднага: той знаеше къде да открие въпросния човек.

— Джорджия в мислите ми… — запя той.

Минаха шейсет секунди в спор между Джип и Джип, докато най-после чу отговора:

— Амии… може би мога нещо… проблемът е, че има вероятност…

— Ще свършиш ли това изречение или аз да го доям?

— Чакай да проверя нещо.

Джип-Джеймс-Джим се надигна, отиде в ъгъла и започна да пише съобщение, оставяйки Делрей да се чуди откъде се взима тази параноя у хората, че някой би могъл да „чуе“ съобщенията им. Това момче ще плува в свои води в Джорджия, помисли си той и си наля от току-що сервираната му вода. Надяваше се мършавият да си свърши добре работата. Уилям Брент беше един от най-големите му успехи — бял мъж на средна възраст, не просто дебел, а разплут като портиер в „Уолмарт“. Навремето той му бе дал ключа към разплитане на един наистина мръсен заговор. Местна терористична група — расисти и сепаратисти — беше планирала серия от бомбени атентати над синагоги в петък вечер, като искаше да го направи така, че да излязат виновни ислямистките фундаменталисти. Групата имаше пари, но нямаше достатъчно хора, затова се бе сдушила с местна престъпна фамилия, също враждебно настроена към евреите и мюсюлманите. Брент бе нает от фамилията, но се запозна и скоро се хвана на въдицата на печения герой на Делрей — търговец на оръжие от Хаити, дошъл да продава ракетни гранати. Агентът му замая главата и го вербува. Изненадващо за всички Брент пое работата с вещина и сърце, сякаш цял живот се бе подготвял за този занаят. Внедри се дълбоко и в расистката група, и в семейството, и провали заговора. Така си плати дълга към обществото, но продължи да работи с Делрей в различните му проявления: като гаден наемен убиец, изкусен банков обирджия, крадец на бижута, радикален борец срещу абортите и какво ли още не. Доказа се като един от най-интелигентните му информатори. Беше истински хамелеон, втората страна на монетата с облика на Фред Делрей (преди няколко години възникна съмнение, че Брент ръководи собствена мрежа от доносници — включително и от полицията, но не намериха доказателства).

Делрей работи с него две години, докато не стана опасно за Брент и той се оттегли под топлия юрган на програмата за защита на свидетелите. Напоследък обаче се носеше слух, че в едно от новите си превъплъщения той остава в играта и има ключова роля в престъпния свят на града.

И понеже собствените му източници не донесоха нищо за Рахман и „Справедливост за…“, Делрей се сети за Уилям Брент.

Джим—Джип се върна на масата и седна на скърцащата пейка.

— Мисля, че мога да те свържа. Но за какво е всичко това, човече? Не искам онзи да ме приклещи.

„Ето ти още една сериозна разлика между Уолстрийт и бизнеса с доносници“, помисли си Делрей.

— Не, не, Джими, не ме слушаш добре. Нямам намерение да те превръщам в размазана по стената муха. Искам да те направя сватовник. Само ме слушай добре и ти обещавам, че скоро ще си ядеш прасковите под някое дърво в Джорджия.

Той плъзна по масата към него визитка само с телефонен номер.

— Кажи му да се обади на този номер. Хайде, върви.

— Ама сега ли?

— Сега.

Джип кимна към кухнята.

— Но аз още не съм обядвал.

— Боже, що за място е това? — извика Делрей и се огледа възмутено наоколо.

— Какво искаш да кажеш, Фред?

— Не можеш ли да си вземеш храната за из път?

13

Бяха изминали пет часа след атаката и напрежението в дома на Райм се бе покачило драстично. Нито една от следите не водеше до съкровището.

— Кабелът — изръмжа нервно Райм. — Откъде идва?

Купър намести за пореден път очилата на носа си. Ръкавиците бяха сложени, но преди да докосне уликата, първо ги изчетка с ролер за събиране на животински косми и тогава отвори плика. След като веднъж при анализ на веществените доказателства за един случай на щатската полиция в Ню Джърси екипът му откри няколко влакънца не от заподозрения, а от вътрешния джоб на сакото на разследващия детектив, Райм следеше зорко хората му да спазват тази манипулация. Онзи детектив беше извадил ръкавиците си от вътрешния джоб, а с тях и влакната. Гледал в един известен телевизионен сериал, че ченгето прави така и жестът му бе харесал. Следите бяха съвсем слаби, но работата на криминалистите не беше само да открият доказателствата и да ги анализират, трябваше да се убедят, че са чисти и неоспорими, за да издържат на острите нападки на адвокатите на защитата и в крайна сметка да тикнат лошите в затвора.

След онзи позорен случай в Ню Джърси Райм настояваше хората му да използват или току-що разпечатани ръкавици, или да ги изчеткат внимателно.

Купър сряза найлона с хирургическа ножица и огледа кабела. Беше дълъг около четири метра и половина и в по-голямата си част беше покрит с черна изолация. Вътре имаше не една, а много сребристи жички. В единия край се виждаше обгоряла медна пластина. Към другия край бяха прикрепени два големи медни болта с дупка в средата.

— Разбрах от момчетата от „Алгонкуин“, че ги наричат сплит болтове — каза Сакс. — Служат за разделяне на кабели. С тях е прикачил кабела към главната линия.

Тя обясни как е окачил пластината — наричаха я шина, както й бяха казали електротехниците — към висящия през прозореца край. Беше я прикрепил към кабела с два осеммилиметрови болта. Дъгата се бе получила между шината и най-близкия заземен източник — железния пилон на знака.

Райм се загледа в палеца на Сакс. Беше грапав, зачервен, със засъхнала по него кръв. Докато говореше, не спираше да го чопли, да гризе ноктите си и да се почесва по главата. Напрежението й идваше в повече, като напрежението в линията на онази подстанция на Петдесет и седма. Той видя как задълба с нокът в палеца, после, сякаш за да принуди пръста си да спре, сложи ръкавици.

Лон Селито се свърза с полицаите, изпратени да потърсят свидетели. Райм му хвърли въпросителен поглед, но детективът направи гримаса — по-грозна от онази, която обикновено изкривяваше лицето му. Беше ясно, че усилията на момчетата са били напразни. Райм отново се загледа в кабела.

— Придвижи камерата нагоре, Мел — нареди той. — И по-бавно.

Специалистът придвижи бавно ръчната камера от единия до другия край на кабела, обърна го и отново го проследи. Видяното от камерата изплува на високочестотния екран пред Райм. Той изследва внимателно всеки сантиметър.

— Завод за електропроводи „Бенингтън“, Южно Чикаго, Илинойс — измърмори. — Модел АМ-МВ-60, калибър нула, номинал 60 000 волта.

Пуласки се засмя.

— Откъде знаеш това, Линкълн? Да нямаш диплома и за жичкаджия?

— Написано е отстрани, новобранец.

— О! Не забелязах.

— Очевидно. Нашият човек е искал да отреже точно такава дължина. Какво мислиш, Мел? Според мен не е срязано на ръка.

— Съгласен съм с теб — Купър взе лупата, наведе се над края, който е бил свързан за електрическата мрежа посредством сплит болтовете, и го огледа. После насочи камерата към отрязаните краища. — Амелия?

Личният домашен механик на Райм също изследва срезовете.

— Ръчна ножовка — предположи тя.

Оказа се, че сплит болтовете бяха уникални за електро индустрията, но се използваха на много други места. Болтовете, с които кабелът беше прикрепен към железния пилон на спирката, бяха съвсем обикновени.

— Хайде да започнем със списъците — предложи Райм.

Пуласки бутна напред стоящите в ъгъла на помещението бели дъски. Сакс написа на една от тях:

„Местопрестъпление: Подстанция «Алгонкуин» «Манхатън 10», Западна петдесет и седма улица“

Другата дъска беше определена за профила на извършителя. Тя попълни и двете с откритото до този момент.

— От подстанцията ли е взел кабела? — попита Райм.

— Не. Там нямаше никакви кабели — отвърна младият полицай.

— Тогава разберете откъде се е снабдил. Звънете на „Бенингтън“.

— Разбрано.

— Добре — кимна Райм и продължи: — Имаме метални съоръжения и апаратура. Това предполага следи от инструменти. Ножовката. Да огледаме отблизо кабела.

Купър включи свързания с компютъра микроскоп за големи предмети и огледа срязания край като използва леко увеличение.

— Ножът е бил нов. Много остър.

Райм погледна със завист ръцете на специалиста, който нагласяваше сръчно фокуса и боравеше с микроскопа, но побърза да се върне към екрана.

— Да, нов е, но има счупен зъб.

— Близо до дръжката.

— Точно така.

Преди да отрежат нещо, хората обикновено поставяха три или четири пъти острието върху подготвения за рязане предмет. Ако той беше от мек алуминий, както беше в случая, счупените и изкривените зъбци, както и другите уникални за инструмента характеристики, се откриваха веднага и това помагаше използваните по време на престъплението инструменти да се свържат лесно с намерените у извършителя.

— Сега сплит болтовете.

Купър откри ясни драскотини по всички болтове и предположи, че са оставени от гаечния ключ на извършителя.

— Обичам месинга! — въздъхна доволно Райм. — Явно е работил с често използвани инструменти. Все повече ми прилича на вътрешен човек.

Селито приключи разговора си и се върна при тях.

— Нищо. Някой видял някого в син работен комбинезон. Но било около час след взрива. Когато целият шибан квартал е бил пълен с хора на „Алгонкуин“, облечени в шибани сини работни облекла.

— Ти какво откри, новобранец? — изгърмя гласът на Райм. — Искам да знам откъде се е снабдил с кабела.

— Чакам да ме свържат.

— Кажи им, че си ченге.

— Казах им.

— Кажи им, че си шефът. Голямата клечка.

— Аз…

Но Райм вече мислеше за друго: железните пръчки на решетката в тунела.

— Как ги е срязал, Мел?

Внимателният оглед им разкри, че тук не беше използвана ножовка, а резач за болтове.

Купър изследва срязаните краища под микроскопа, нагласи цифровия фотоапарат и направи снимки. Прехвърли ги на централния компютър и ги разположи една до друга на екрана.

— Някакви характерни следи? — попита Райм. Както при счупения зъбец на ножовката и драскотините по болтовете и нитовете, всяка необичайна следа върху резача би помогнала да свържат собственика на инструментите с престъплението.

— Какво ще кажеш за това? — посочи Купър към екрана.

На някои от пръчките имаше следа във формата на полумесец приблизително в една и съща позиция.

— Това може да свърши работа.

Пуласки се напрегна и се приготви да записва, докато чакаше някой от „Бенингтън“ да вдигне телефона и да говори с „голямата клечка“ от нюйоркската полиция.

Най-после му обърнаха внимание, той проведе кратък разговор и затвори.

— Какво става с кабела, Пуласки? — ревна Райм.

— Първо, този кабел се среща много често. Те…

— Как често?

— Те продават всяка година милиони метри от него. Използва се за пренасяне на електричество със среден волтаж.

— Шейсет хиляди волта среден волтаж ли е?

— Предполагам, че да. Освен това може да се купи от всеки магазин за електрочасти, но от завода ми казаха, че „Алгонкуин“ го купува в огромни количества.

— Кой го поръчва? — попита Селито.

— Отдел „Снабдяване“.

— Ще им се обадя — заяви той. Свърза се бързо, зададе си въпросите и след малко съобщи: — Ще проверят дали липсва нещо от инвентара.

Райм заби поглед в решетката.

— Значи се е промъкнал по-рано през отвора и оттам е тръгнал по тунела за тръбите на парното.

— После е забелязал решетката на тунела към мазето на подстанцията — добави Сакс.

— Всички следи сочат, че е бил служител на компанията — Райм се замоли да се окаже така. Вътрешните престъпления улесняваха работата на полицията. — Продължаваме нататък. Какво знаем за обувките?

— Намерени са отпечатъци по входа на тунела и на мястото, където кабелът беше свързан с мрежата. На пръв поглед са идентични — докладва Сакс.

— Имаме ли отпечатъци от кафето?

— Онзи там — отвърна Рон и посочи към електростатичния отпечатък.

Мел Купър го огледа и откри съвпадение с другите.

Младият полицай продължи:

— Амелия ме накара да проверя обувките на работниците от „Алгонкуин“. Нито един чифт не съвпадна с този.

Райм се вгледа в отпечатъка.

— Според теб каква е марката, Мел?

Купър вече ровеше из базата данни на полицията, съдържаща хиляди мостри от обувки и ботуши и съответните отпечатъци. В по-голямата си част образците бяха мъжки, защото по-сериозните углавни престъпления бяха извършвани от мъже.

Преди години Райм способства за създаването на обширната база данни. Работеше с всички по-големи обувни фабрики в извънработно време и засне отпечатъците на всичките им модели.

Когато след онзи ужасен инцидент с гредата започна да работи от дома си, той продължи да събира материали за всички база данни на полицията, включително и за тази. След един скорошен случай, изискващ работа с тях, му хрумна идея, използвана в момента в работата на много полицейски участъци из цялата страна: убеди (добре де, принуди) полицията да наеме програмист за създаване на графични образи на подметката на всяка обувка от базата данни на различни етапи на износване — нови, след шест месеца, след една и две години. След това изиска да покажат подметките на хора с широки ходила и със странни походки. Накрая помоли компютърният гуру да създаде модел според височината и теглото.

Проектът беше скъп, но влезе в употреба изненадващо бързо и отговори мигновено на безкрайните въпроси за марката и степента на износеност на обувките, за височината, теглото и походката на собственика им.

Базата данни помагаше за идентифицирането на трима от четирима извършители.

— Намерих съвпадение — извика след минутка Купър и прочете. — „Албъртсън-Фенуик — ботуши и ръкавици“, модел Е-20. Не е чудно. Те имат специална изолация. Правят се за работници в постоянен контакт с източници на електроенергия. Отговарят на стандарта за електроизолационни материали F2413-05. Тези са единайсети размер.

Райм примижа, за да ги види по-добре.

— Грапава повърхност. Това е добре.

Защото означаваше, че са задържали достатъчно материал от трасето от и до подстанцията.

Купър продължи:

— Нови са, затова не се виждат характерните за определено тегло изменения. По тази причина не можем да кажем нищо за височина, нито за други особености.

— Все пак бих казал, че в походката му няма нищо особено. Съгласен? — взря се Райм в изображението на екрана, предавано от насочената към масата с материалите камера.

— Да.

Сакс записа резултата на дъската.

— Добре, Сакс. Новобранец, разкажи ни сега за невидимата улика в плика — кимна Райм към найлоновия плик с надпис: „Кафене срещу мястото на взрива; масата, където е седял заподозреният“.

Купър вече изследваше намереното от Пуласки.

— Руса коса. Дължина — около два и половина сантиметра. Естествена, небоядисана.

Райм се радваше на всеки открит на местопрестъплението косъм. Ако беше с луковица, от него можеше да се вземе ДНК, но дори и да не беше, даваше богата информация за външния вид на извършителя, за цвета, състава и формата на косата му. Годините и полът също биха могли да се определят, разбира се, до известни граници. Анализът на косата все по-често се използваше за нуждите на криминологията, както и от работодателите, защото космите задържаха следите от наркотици по-дълго от урината и кръвта. Един двусантиметров косъм носеше в себе си двумесечната история на използването на наркотици от индивида. В Англия този анализ се използваше за доказване на злоупотреба с алкохол.

— Не сме сигурни, че е негов — напомни Селито.

— Не сме, разбира се — изсумтя Райм. — На този етап не сме сигурни в нищо.

Но Пуласки се обади:

— Все пак вероятността да е негов е голяма. Говорих с управителя на заведението. Той ме увери, че момчетата забърсват масите след всеки посетител. Уверих се, че е истина. Но заради експлозията никой не е забърсал масата след извършителя.

— Браво, новобранец.

Купър продължи с огледа на косъма.

— Няма естествено или изкуствено накъдряне. Прав е. Няма следи от депигментация, затова мога да твърдя, че е под петдесетте.

— Искам токсичен анализ възможно най-бързо.

— Ще го изпратя в лабораторията.

— Намери частна лаборатория — нареди му Райм. — Размахай пред очите им пачката и донеси резултатите бързо.

— Нямаме излишни пачки и в Куинс си имаме отлична лаборатория — намръщи се Селито.

— Не е отлична, ако не може да ми даде резултатите, преди нашият човек да е убил още някого.

— Какво ще кажеш за „Ъптаун Тестинг“? — попита Купър.

— Съгласен. Не забравяй за пачката.

— Боже, Линк, светът не се върти около теб.

— Така ли? — попита Райм и изненадата в очите му беше колкото престорена, толкова и искрена.

14

С помощта на СЕМ-ЕРС — сканиращ електронен микроскоп и енергийно разсейващ рентгенов спектроскоп, Мел Купър направи анализ на събраните от Сакс улики от мястото, където извършителят беше свързал кабела за мрежата.

— Намерих минерал, различен от тези във взетия около подстанцията субстрат.

— Какъв е съставът?

— Около седемдесет процента фелдшпат, кварц, магнетит, слюда, калцит и амфибол. И малко анхидрит. Изненадващо голям процент силикон.

Райм познаваше добре геологията на Ню Йорк. Докато беше подвижен, той обикаляше редовно из града, събираше проби от прах и камъни и постепенно създаде база данни, изключително полезна при уточняване местонахождението на извършителя. Но споменатата комбинация от минерали му беше непозната. Със сигурност не беше от района.

— Трябва ни геолог.

Той замълча, замисли се за момент, после набра един телефонен номер с бутона за бързо набиране.

— Ало? — отговори мек, приятен мъжки глас.

— Артър — Райм поздрави братовчед си. Артър живееше наблизо, в Ню Джърси.

— Здрасти, Райм. Как си?

„Днес всички ме питат за здравето — помисли си Райм, — дори и Артър.“

— Добре.

— С Джуди много се зарадвахме на посещението ви миналата седмица.

Райм бе подновил наскоро връзките си с Артър Райм, с когото навремето, докато растяха из предградията на Чикаго, бяха като братя. Той не обичаше уикендите в провинцията, но миналата седмица изненада Сакс с предложение да приемат поканата на Арт и жена му Джуди и да им отидат на гости в малката им вила край брега на океана. Артър го бе уверил, че е направил рампа за инвалидния му стол и вече няма никакви пречки. Те заминаха за два дни заедно с Том, Пами и кучето й Джаксън.

Райм си прекара чудесно. Докато жените и кучето се разхождаха из плажа, двамата с Артър поговориха за наука, за академията и за света като цяло. Трудностите в изразяването на мненията растеше правопропорционално с изпитото количество малцово уиски; подобно на Райм, Артър също притежаваше внушителна колекция.

— Артър, пуснал съм те на говорителя и те слушам с… шайка ченгета.

— Гледах новините. Обзалагам се, че са ти поверили разследването на този инцидент. Ужасно нещо. В пресата го наричат инцидент, но… — той се засмя скептично.

— Никакъв инцидент. Но още не знаем дали е недоволен работник на електрокомпанията или тероризъм.

— Мога ли да помогна с нещо?

Артър беше учен и знанията му имаха широка и стабилна основа.

— Всъщност, да. Имам един бърз въпрос към теб. Поне се надявам да е бърз. На местопрестъплението намерихме следи от странен земен слой, непривичен за града и околностите. Не отговаря на нито една геологична картина в района, поне от познатите ми.

— Държа в ръката си химикалка. Кажи ми какво си открил.

Райм му продиктува резултатите от анализа.

Артър замълча. Райм си представи как братовчед му, потънал в мисли, се взира в листа със съставките, докато умът му проверява възможностите. Накрая той попита:

— Колко големи са частиците?

— Мел?

— Здрасти, Арт. Мел Купър е на телефона.

— Здрасти, Мел, още ли танцуваш?

— Миналата седмица спечелихме конкурса за танго в Лонг Айлънд. В неделя сме на регионалните. При положение, че не се наложи да остана при Райм, разбира се.

— Мел! — извика му Райм.

— Частиците ли? Много са малки. Около нула цяло и двайсет и пет милиметра.

— Добре. Почти съм сигурен, че е тефра.

— Какво? — вдигна вежди Райм.

Артър го произнесе буква по буква.

— Вулканична прах. Идва от гръцката дума за „прах“. Докато е във въздуха, след изригването на вулкана, се нарича пирокласт — разтрошена скала, но на земята се нарича тефра.

— Местна ли е?

Братовчед му отговори замислено:

— Все накъде ще я нарекат местна. Но ако имаше предвид местна за Ню Йорк, вече не. Предвид големия взрив на Западния бряг и силните ветрове някога е могло да се намери в минимални количества на Североизток, но не и сега. В тези пропорции бих казал, че източникът най-вероятно е някъде из Северозападния Пасифик. Може би Хаваи.

— Искаш да кажеш, че щом го има на местопрестъплението, явно е донесен от извършителя или от някой друг?

— Това е моето предположение.

— Благодаря, Арт. Ще се чуем по-късно през седмицата.

— Джуди каза, че ще изпрати по имейла рецептата, за която питаше Амелия.

Райм явно бе пропуснал тази част от разговора между двете жени. Сигурно е било на една от разходките им по крайбрежието.

— Не е спешно — обади се Сакс.

След прекъсването на връзката Райм не можа да се въздържи, вдигна вежди и я погледна учудено.

— Да не си решила да ходиш на курс по готварство?

— Пами ще ме учи — вдигна тя рамене. — Колко трудно може да е? Представям си го като възстановяване на карбуратор, само че с нетрайни материали.

Райм върна поглед на таблицата.

— Тефра… Нашият приятел може да е ходил наскоро в Сиатъл, Портланд или Хаваи. Но не мисля, че тази следа ще ни отведе до нещо ценно. Обзалагам се, че е забрал малко прах от някакъв музей или училище, където има геоложки експонати. Някой знае ли къде се използва вулканична прах? При полиране на скъпоценни камъни например? Като карборунда.

— Съставът й варира и не е постоянен, за да го мелят за промишлени цели. Освен това е много мека.

— Хм. Какво ще кажете за бижутерията? Може пък да правят бижута от лава.

Никой не беше чувал за такова нещо и Райм заключи, че източникът трябва да е изложение в музей или галерия, посетена от извършителя, или пък той просто живееше наблизо. Или беше от мястото, избрано за следващата атака.

— Мел кажи на някого от Куинс да позвъни в музеите и галериите и да разбере кои от изложбите и изложенията в района, пътуващи и постоянни, имат нещо общо с вулкани и лави. Да започнат от Манхатън — той погледна към увитата в найлон метална врата. — Време е да видим какво ни е донесла Амелия, докато е плувала към нас. Новобранец, твой ред е. Накарай ни да се гордеем с теб.

15

След като почисти ръкавиците с ролера за събиране на косми и получи одобрителен поглед от Райм, младият полицай вдигна вратата, заедно с все още прикрепената към нея рамка. И двете бяха боядисани в тъмносиво.

Сакс беше права. Тя наистина беше тясна. Нямаше начин извършителят да не е оставил нещо от себе си, докато е влизал в подстанцията.

Вратата се отваряше с четири малки резета от двете страни. Беше трудно човек да ги отвори с ръкавици, затова се надяваха да е използвал голи ръце. На тази мисъл навеждаше и фактът, че се е готвел да взриви вратата с бомбата при батерията, за да унищожи уликите.

По принцип пръстовите отпечатъци се деляха на три вида: видими (от рода на кървав палец върху бяла стена), релефни (оставени върху гъвкави материали, като пластичен експлозив) и латентни (невидими за невъоръжено око). Имаше десетки начини да се вземат невидими отпечатъци, но един от най-добрите, особено при метални повърхности, беше с купено от магазина „Моментно лепило“, цианоакрилат. Обектът се затваряше херметически с лепилото и се нагряваше, докато цианоакрилатът премине в газообразно състояние. Изпаренията се свързваха с всички оставени от пръстите субстанции — млечни и аминокиселини, глюкоза, калий, карбон триоксид — и тези реакции правеха отпечатъка видим.

Процесът беше истинска магия, сваляше напълно невидими отпечатъци.

Но не и в този случай.

— Нищо — измърмори разочаровано Пуласки, оглеждайки вратата с лупа. — Само петна от ръкавици.

— Не се учудвам. Досега доказа, че е изключително предпазлив. Добре, опитайте да намерите нещо от вътрешната страна на рамката, където прави контакт с вратата.

Пуласки изпълни задачата. Взе натривка от цялата повърхност с помощта на мека четка и листове вестникарска хартия. После отиде до работната маса с намереното — почти нищо, по думите на Райм — постави всичко в отделни найлонови торбички и ги занесе на Купър за анализ.

Телефонът на Селито звънна, той отговори и след секунда каза:

— Чакай, ще те пусна на говорителя.

— Здравейте — долетя до тях мъжки глас.

Райм вдигна поглед към Селито и попита:

— Кой е?

— Шарнек.

Компютърният специалист.

— Имаш ли нещо за нас, Родни?

От микрофона се разнесе тиха рок музика.

— Мога да ви гарантирам почти сто процента, че който и да си е играл със сървъра на „Алгонкуин“, е разполагал с кодовете. Всъщност го гарантирам. Първо, не открихме никакви доказателства, че някой се е опитвал да проникне незаконно. Няма никакви следи. Нито от руткит, нито от подозрителни драйвъри или ядрени модули…

— Премини на заключението, ако нямаш нищо против.

— Добре, исках да кажа, че проверихме всеки портал… — въздишката на Райм го разколеба. — В заключение, било е работа на вътрешен човек…

— Което означава? — изръмжа Райм.

— Проникнали са в компютъра не от сграда на „Алгонкуин“.

— Това го знаем.

— Но извършителят е трябвало да вземе кодовете от централния офис в Куинс. Лично или чрез сътрудник. Кодовете се пазят на хартиен носител и на случаен кодов генератор, изолиран от мрежата.

— Значи — обобщи криминологът за всеки случай, — няма външни хакери, местни или международни?

— Най-вероятно не. Не, наистина, Линкълн. Няма руткит…

— Ясно, Родни. Разбра ли как е осъществил интернет връзка от кафенето отсреща?

— Осъществил е клетъчна връзка чрез USB-вход. Чрез пълномощие от Европа.

Райм беше достатъчно грамотен технически, за да разбере, че отговорът на въпроса му е отрицателен.

— Благодаря, Родни. Все се канех да те питам как работиш при тази музика?

Мъжът отсреща се изкиска.

— Обади се, ако имаш нужда от още нещо.

Безмилостното думкане на барабани изчезна с прекъсването на връзката.

Купър също говореше по телефона. Затвори и обясни:

— Открих връзка в централната лаборатория в Куинс. Жената е завършила геология. Знае много за институтите с постоянни изложби за посетители. Сега проверява вулканичната прах и лавата.

Пуласки се надвеси над металната врата и присви очи.

— Мисля, че открих нещо.

Той посочи един участък от вратата близо до горното резе.

— Изглежда го е забърсал — грабна лупата и огледа отново. — Виждам метален ръб. Остър. Мисля, че се е порязал и е пуснал малко кръв.

— Наистина ли? — оживи се Райм. От всички улики нямаше по-важно доказателство от ДНК на местопрестъплението.

— Но ако го е почистил, може да не е останало нищо — усъмни се Селито.

Преди Райм да отговори, Пуласки, все още надвесен над находката си, отвърна замислено:

— С какво би могъл да го изтрие? С плюнка? Тя е добра, колкото и кръвта.

Такова беше заключението и на Райм.

— Звънете на АСИ.

„Алтернативни светлинни източници“ можеха да открият всякакви телесни източници, като следи от слюнка, семенна течност, кръв и пот, всички съдържащи ДНК.

Правоохранителните органи вече взимаха задължителни проби за ДНК от заподозрените при определен тип престъпления — например сексуални — а много от тях правеха и нещо повече. Вкарваха данните в комбинираната ДНК индекс система КОДИС и ако техният заподозрян е пристъпвал закона и друг път, го откриваха в базата.

Пуласки сложи специални очила и продължи да оглежда вратата там, където се опираше в рамката. Видя тънка жълтеникава ивица.

— Да, сър — извика той, — открих нещо. Не е много.

— Новобранец, знаеш ли колко клетки има в човешкия организъм?

— Ами… не.

— Над три трилиона.

— Това е доста…

— А знаеш ли колко са необходими, за да се извлече ДНК?

— В твоята книга пише хиляда.

Райм вдигна вежди и го погледна одобрително.

— Впечатляващо — после додаде: — Мислиш ли, че петното съдържа хиляда клетки?

— Вероятно.

— Не вероятно, а сигурно. Сакс, ето че твоето морско пътешествие не е било напразно. Ако бяхме оставили вратата на мястото й, батерията щеше да гръмне и следите щяха да хвръкнат във въздуха. Мел, покажи му как да събере пробата.

Пуласки предостави трудната задача на специалиста.

— ПВР? — погледна го с надежда Райм. — Или няма да стане?

В криминологията стандартният метод за ДНК тест беше полимеразно верижната реакция — най-бърз и най-надежден, с най-висока прецизност на резултатите. Чрез този метод можеше също да се определи полът на човека, от когото е взета пробата. Не изискваше голямо количество материал, но трябваше да е чист и качествен. Ако водата или топлината в подстанцията го бяха повредили, трябваше да използват друг, митохондриален ДНК метод. При него се изискваше повече време.

— Мисля, че ще успеем.

Купър събра ДНК пробата и се обади в лабораторията да дойдат да я вземат.

— Знам, възможно най-бързо — обърна се към Райм точно когато криминологът си отваряше устата да каже същото.

— И не щади средства.

— Надвишаваш бюджета, Райм — избухна Селито.

— Ще ти направя отбивка от хонорара си, Лон. Браво, Пуласки, свърши добра работа.

— Благодаря, аз…

Но Райм бе приключил с комплиментите за днес, затова го прекъсна и се обърна към Купър:

— Мел, какво ще кажеш за следата от вътрешната страна на вратата? Между другото, не знам защо имам чувството, че не напредваме много бързо.

Купър взе проби от съответното място, едни от тях сложи пред камерата, други разгледа под микроскопа.

— Нищо съвпадащо с досегашните проби, освен това — показа той на екрана.

Беше малка розова точица.

— Мини го през хроматографа — нареди Райм.

След няколко минути Мел вече четеше резултатите от газовия хроматограф, комбиниран с мас спектрометър.

— Имаме киселинност на рН… около две… лимонова киселина и захароза. После… най-добре да го подам на екрана.

Появи се следното:

кверцетин 3-0-рутинозид-7-0-глюкозид и хризоериол 6,8-ди-С-глюкозид (стеларин 2).

— Добре — каза нетърпеливо Райм. — Плодов сок. С това рН, най-вероятно лимонов.

Пуласки не можа да сдържи смеха си.

— Откъде знаете това? Извинявай, откъде го знаеш?

— Запомни, новобранец, от една работа получаваш толкова, колкото вложиш в нея. Научи си уроците, момче.

После отново се обърна към Купър:

— Имаме още някаква растителна мазнина — продължи специалистът, — много сол и някаква съставка, но ми се изплъзва.

— От какво е направена?

— Богата на протеини. Аминокиселините са аргинин, хистидин, изолевцин, лизин и метионин. Има също и много липиди — предимно холестерол и лецитин. После… витамин A, витамини B2, B6, B12, ниацин, пантотенова киселина и фолиева киселина. Голямо количество калций, магнезий, фосфор и калий.

— Звучи вкусно — отбеляза Райм.

Купър кимна.

— Да, това със сигурност е храна. Но каква?

Въпреки че вкусовите му усещания останаха непроменени след инцидента, за Райм храната беше най-вече гориво и той не изпитваше особено удоволствие от нея, за разлика от уискито.

— Том?

Отговор не последва. Той пое дълбоко въздух, готов да извика, но преди да го направи, болногледачът подаде глава през вратата.

— Как си? Всичко наред ли е?

— Защо непрекъснато ме питаш?

— Какво искаш?

— Лимонов сок, олио, яйца.

— Гладен ли си?

— Не, не. Къде могат да се открият тези съставки?

— В майонезата.

— Райм вдигна поглед към Купър, но специалистът поклати глава.

— Не. Зърнесто е и е леко розово.

Болногледачът се замисли.

— Тогава бих помислил за тарама.

— Какво? Това ресторант ли е?

Том се засмя.

— Това е гръцко предястие. За мазане.

— Аха, хайвер. Яде се с хляб, нали? — попита Сакс.

Том се обърна към нея:

— Да, хайвер е, но от треска, а не от есетра. Затова не го наричат хайвер.

Райм кимна и заключи:

— Ясно, рибешки яйца. Често ли се среща?

— В гръцките ресторанти, бакалиите и деликатесните магазини.

— Има ли район, където е по-разпространен? Например в гръцкия квартал?

— Куинс — обади се неочаквано Пуласки. Той живееше в градчето и бе запознат с предлаганите деликатеси. — В квартал „Астория“. Там има много гръцки ресторанти.

— Може ли вече да си гледам работата? — попита Том.

— Да, да, да…

— Благодаря, Том — усмихна му се Сакс.

Том махна с ръка и изчезна.

— Дали това не означава, че за следващата си атака е избрал място някъде в Куинс? — попита Селито.

Райм сви рамене, един от малкото жестове, на които все още беше способен, и се замисли. Извършителят трябваше да огледа и да подготви района за следващата си атака, това беше истина. Но според него работата беше друга.

Сакс долови посоката на мислите му.

— Мислиш, че централният офис на „Алгонкуин“ е в квартал „Астория“, нали?

— Да. Намерените улики също говорят, че това е работа на вътрешен човек… — после вдигна глава и попита: — Кой стои на президентския стол на компанията?

Рон Пуласки съобщи, че при разговора си с момчетата от „Алгонкуин“ пред подстанцията станало дума за техния президент и изпълнителен директор.

— Името му е Джесън. Анди Джесън. Всички като че ли се страхуват от него.

Райм задържа за момент поглед върху белите дъски, после каза:

— Сакс, искаш ли да разходиш малко новите гуми на колата си?

— Само кажи — усмихна се тя и веднага се свърза със заместника на изпълнителния директор. Назначи си среща след половин час.

Мобилният телефон на Селито звънна. Той го извади от джоба си и погледна номера. „Алгонкуин“. Веднага натисна бутона.

— Детектив Селито слуша.

Райм видя, че лицето му застина, докато слушаше. После каза:

— Сигурни ли сте? Добре. Кой би могъл да има достъп… Благодаря — прекъсна връзката и процеди през зъби: — Копеле гадно!

— Кой? Какво става?

— Беше директорът по снабдяването. Каза, че миналата седмица в един от складовете на „Алгонкуин“ в Харлем е станала кражба. На Сто и единайсета улица. Смятат, че е вътрешен човек, защото не е имало взлом. Влезли са с ключ.

— И е задигнал оттам кабела, нали? — попита Райм.

Селито кимна.

— И онези сплит болтове.

Но Райм видя и друго послание в кръглото лице на детектива.

— Колко? — попита шепнешком. — Колко жица е откраднал?

— Двайсет и два метра и половина и една дузина болтове. Приказките на Макданиъл за „необичайност“ и за единичен удар са чисти глупости! Този изрод ще продължава да го прави.

Място на престъплението: подстанция на „Алгонкуин“ „Манхатън 10“, Западна петдесет и седма улица

• Жертва (починала): Луис Мартин, помощник-управител в музикален магазин

• Няма пръстови отпечатъци по повърхностите

• Шрапнел от разтопен метал като резултат от електрическата дъга

• Многожичен изолиран алуминиев кабел

— произведен в завод за електроматериали „Бенингтън“; АМ-МВ, издържа до 60 000 волта

— срязан ръчно с ножовка, нов лист, счупен зъб

• Два сплит болта с двусантиметрови отвори в тях

— неустановен източник

• Отчетливи следи от инструменти по болтовете

• Болтове с диаметър шест милиметра за прикрепване на кабела към металния пилон на знака на автобусната спирка

— неизвестен източник

• Следи от обувки

— „Албъртсън-Фенуик“, модел Е-20, за работа с електричество, размер 11

• Срязана решетка, за да се открие достъп до тунел към подстанцията, ясни знаци от резач за болтове

• Метална врата от сутерена с рамка

— взет материал за ДНК анализ. Изпратен в лабораторията

— гръцка храна — тарама хайвер

• Косъм от руса коса, дължина два сантиметра и половина. Естествена, от човек под петдесет години; открит в кафене на улицата срещу подстанцията

— изпратен за токсико-химичен анализ

• Следи от минерали: вулканична прах

— не се намира в почвата около Ню Йорк

— изложби, музеи, институти по геология?

• Проникването в софтуера на контролния център на „Алгонкуин“ е станало с вътрешни кодове; не са замесени хакери отвън

…

Профил на извършителя

• Мъж

• Около четирийсетте

• Вероятно бял

• Възможно е да носи очила и шапка

• Тъмносин работен комбинезон, подобен на работното облекло на служителите в „Алгонкуин“

• Познава отлично електрическата система

• Отпечатък от обувката; не предполага нарушено телосложение и походка

• Голяма вероятност извършителят да е същият, откраднал 25 метра кабел и 12 болта от склада на „Алгонкуин“. Планирал ли е други атаки? Проникването в помещението е станало с ключ

• Вероятност да работи в „Алгонкуин“ или да има контакт с вътрешен човек

• Връзка с терористични организации? Със „Справедливост за (неизвестно)“? Терористична група? Включен ли е човек с име Рахман? Неизяснено движение на парични средства, оживление сред определени кръгове и слухове за нещо „голямо“

16

Внушително.

Това беше думата, изникнала в главата на Амелия Сакс, докато излизаше от своя фиат торино на паркинга пред „Алгонкуин Консолидейтед Пауър енд Лайт“ в Астория, Куинс. Съоръженията й заемаха няколко квартала от района, но централните офиси на компанията бяха разположени в неугледна сграда със сложна архитектура, построена от грозни червени и сиви панели, стърчащи на около стотина метра над земята. На нейния фон работещите там хора, които сега, в края на деня, излизаха на тълпи през летящите врати, изглеждаха като джуджета.

Около сградата се виждаха дузина тръби, и както очакваше, беше опасана с жици, само дето „жици“ не беше подходящата дума, защото бяха дебели, неогъваеми кабели. Някои от тях имаха изолация, други не и сребристият метал блестеше под ярката светлина на охранителните прожектори. Те провеждаха електричество с напрежение стотици хиляди волта от утробата на сградата през серия метални, керамични — поне така смяташе тя — и други комуникационни съоръжения към още по-сложни системи от подпори и пилони. Оттам кабелите се разделяха и тръгваха в различни посоки като кости от рамото към китката и оттам по пръстите.

Тя вдигна глава и видя високо над себе си четирите комина, също боядисани в тъмночервено и мрачно сиво, с мигащи предупредителни светлини — ярки точки в мъгливата привечер. Беше ги виждала милион пъти, разбира се, никой посетил Ню Йорк не би могъл да не ги забележи, те бяха характерна част от иначе сивия индустриален бряг на Ийст Ривър, но никога не бе минавала близо до тях. Откри, че пробиващите им сивото небе бетонни снаги я очароват. Спомни си, че през зимата бе виждала от тях да излиза дим, но сега от тях не излизаше нищо, освен горещ въздух и газ, насищайки гладката небесна равнина над нея с малки прозрачни вълнички.

Сакс чу гласове и отново погледна към паркинга. Видя петдесетина протестиращи, образували голяма агитка пред централата. Държаха плакати над главите си и скандираха нещо, вероятно се оплакваха от големия страшен вълк, гълтащ тонове петрол. Изобщо не забелязваха, че нейната кола харчи пет пъти повече черно злато от техните тойоти.

Стори й се, че усеща под краката си грохот, като онзи от огромните генератори от деветнайсети век. Но всъщност се чуваше само леко бръмчене.

Затвори вратата на автомобила си и тръгна към главния вход. Двамата мъже от охраната на входа я загледаха. Заинтригувани от появата на високата червенокоса жена със стар, подходящ по-скоро за мъже автомобил, те видимо се забавляваха от изумлението й при вида на чудовищната сграда. По лицата им се четеше: „Да, наистина е голяма работа, нали? След толкова години работа тук все още не можем да свикнем с нея.“

Но когато видяха картата и значката й, бързо станаха сериозни. Очевидно беше, че очакваха пристигането на ченгетата, не в подобна опаковка, разбира се, защото веднага я поведоха по коридора към определената за директорското тяло част на „Алгонкуин Консолидейтед“.

За разлика от красивата офис сграда в Мидтаун на голямата минна компания, замесена в един скорошен случай, по който работиха с Райм, тази на „Алгонкуин“ представяше умален модел на живота през петдесетте години на миналия век: мебели от светло дърво, поставени в грозни рамки снимки на електрически далекопроводи и други съоръжения, землистокафяв килим. Облеклото на служителите, почти всичките мъже, беше ултраконсервативно: бели ризи и тъмни костюми. Косите им бяха съвсем къси, подстригани по войнишки.

Тримата продължиха по безличните коридори, украсени със снимки от списания и статии за „Алгонкуин“ със заглавия: „Епохата на електричеството“, „Първенец в месечната трансмисия на електричество“, „Мрежата“.

Беше почти шест и половина, но наоколо все още се виждаха работещи хора с разхлабени вратовръзки, навити ръкави и тревожни лица.

Мъжете от охраната я придружиха до кабинета на А. Р. Джесън, в дъното на коридора. Въпреки че пътуването дотук беше напрегнато и включваше шофиране с над 150 километра в час на една отсечка на магистралата, Сакс бе успяла да разучи някои неща за президента на компанията. Анди не идваше от Андрю, както си мислеха предварително, а от Андрея. Сакс винаги си подготвяше старателно домашното и гледаше да научи колкото може повече за началниците, с които й предстоеше да се срещне. Това беше важно, за да не изпуска контрола над разговорите с тях и над разпитите. Рон бе предположил, че изпълнителният директор и президент е мъж. Тя знаеше, че щеше да изгуби доверието на директорката в мига, когато потърси господин Джесън. Сакс се забави не повече от минутка в чакалнята пред кабинета. Една секретарка или личен асистент в тясна черна блузка и остри обувки се изправи предпазливо на високите си токчета и погледна към вратата на кабинета. Къса руса коса, в началото на четирийсетте или края на трийсетте, отбеляза автоматично Сакс. Беше намръщена, може би се ядосваше, че не може да открие нещо, искано от шефката й.

На прага на големия кабинет стоеше внушителна жена с прошарена коса в строг тъмнокафяв костюм. Тя също се намръщи, като видя извадените по бюрото документи, и скръсти ръце.

— Аз съм детектив Сакс. Обадих се преди няколко часа на секретарката ви… — заговори Сакс, когато жената до вратата се обърна към нея.

По-младата от тях най-после извади от шкафа търсената папка, връчи я на по-възрастната жена и каза:

— Намерих я, Рейчъл. Грешката е моя. Забравих да я потърся, докато беше на обяд. Моля те да направиш пет копия. Благодаря.

— Разбира се, госпожо Джесън — отвърна другата и отиде при ксерокса. Изпълнителният директор се изправи на опасните си токчета, погледна към Сакс и кимна сдържано.

— Заповядайте в кабинета ми, детектив — каза тя. — Струва ми се, че разговорът ни няма да е кратък.

Сакс плъзна поглед към личната асистентка със строгия кафяв костюм и тръгна след истинската Анди Джесън.

„Прекалено много домашно“ — помисли си.

17

Андрея Джесън усети неловкото положение, в което се оказа Сакс с неволната си нетактичност.

— Аз съм втората млада жена и единствената директорка тук, в една от най-големите електрически компании в тази страна. Въпреки че имам последната дума при назначаването на персонала, само една десета от служещите тук са жени. Същото е положението и в останалите електро компании в САЩ. Браншът ни е такъв.

Сакс тъкмо щеше да попита защо Джесън се е спряла на този бранш, когато изпълнителната директорка я изпревари:

— Баща ми работеше в този бизнес.

Това предизвика у нея желание да сподели, че и тя е станала детектив заради своя баща, патрулиращ полицай с дълъг трудов стаж из нюйоркските улици, но Сакс се въздържа.

Джесън беше слаба, с ъгловато лице и лек грим. Бръчиците по лицето й бяха съвсем фини, като малки лъчи, тръгващи от външните ъгли на очите и меките й устни. Иначе кожата й беше гладка и бяла. Явно не прекарваше много време на открито.

Джесън на свой ред огледа Сакс, после кимна към голямата маса за кафе, заобиколена от столове. Детективът седна, а тя грабна телефонната слушалка с думите:

— Извинете ме за момент.

Добре оформените й нокти без лак затракаха по бутоните.

Тя се обади на трима души и всичките разговори бяха свързани с атаката в подстанцията. Първият беше с някакъв адвокат, както предположи Сакс, вторият с „Връзки с обществеността“ или външна фирма за пиар. Най-много време отдели на третия разговор, очевидно искаше да се увери, че допълнителната охрана вече е разположена по всички подстанции и другите сгради на компанията. Нахвърляйки кратки бележки с позлатен молив в красивия си настолен бележник, тя говореше рязко и бързо, дори сливаше думите и изреченията, като не използва нито веднъж изрази като „мисля, че“ и „знаеш ли“. Докато чакаше президентът да приключи с инструкциите, Сакс огледа кабинета и се спря на голямото бюро от тиково дърво. Видя снимка на Джесън като момиче със семейството й. От наредените в единия ъгъл фотографии предположи, че жената има брат, по-млад от нея с няколко години. Двамата доста си приличаха, но той беше с кестенява коса, а тя — с руса. От по-новите снимки се виждаше, че момчето се е превърнало в красив и строен мъж във военна униформа. Бюрото й беше пълно с негови фотографии от различни места, явно често пътуваше. На много от тях беше с ръка върху раменете на красива жена, различна на всяка снимка.

Но нямаше нито една романтична фотография на самата Джесън.

Стените на кабинета бяха покрити с библиотечни рафтове и стари копия на фотографии, взети може би от някоя изложба на историята на електричеството. Под една от тях имаше надпис „Първата мрежа“ и показваше ниската част на Манхатън около Пърл Стрийт. Сакс видя и някакъв ръкопис с уголемен подпис под него. Най-отдолу пишеше „Томас А. Едисон“. Тя предположи, че е оригиналният подпис на великия учен.

Най-после Джесън затвори телефона, опря лакти на бюрото и се приведе напред; очите й бяха натъжени, но устните й — твърдо стиснати.

— Минаха седем часа от онзи… инцидент. Мислех че вече сте го пипнали. Но ако имахте заподозрян, предполагам, че щяхте да се обадите, не да ме посещавате лично.

— Права сте. Дойдох да ви задам няколко въпроса, възникнали в хода на следствието.

Отново преценяващ поглед.

— Вече говорих с кмета, губернатора и шефа на ФБР в Ню Йорк. Ох, и с Агенцията по национална сигурност. Очаквах да видя един от тях, а не полицейски служител.

Сакс прецени, че казаното нямаше за цел да я засегне, затова го подмина без коментар.

— Полицията отговаря за огледа на местопрестъплението. Моите въпроси са свързани с това.

— Това обяснява нещата — каза Джесън и чертите на лицето й омекнаха. — Ще ви призная като жена на жена, свикнала съм от самото начало да действам много предпазливо. Подозирах, че големите мъжаги няма да ме вземат насериозно — лека заговорническа усмивка. — Защото се случва. По-често, отколкото човек си мисли.

— Мога да си представя.

— Сигурна съм в това. Значи детектив, а?

— Да — отвърна Сакс, нетърпелива да премине към същинската част от посещението си. — Може ли вече да се заемем с въпросите?

— Разбира се.

Телефонът не спираше да звъни, но след инструкциите на Джесън към завърналата се зад бюрото в малката стаичка асистентка системата изписука само веднъж, после жената пое разговорите и стаята утихна.

— Преди всичко искам да попитам сменихте ли кода за достъп до софтуерната мрежа?

Джесън леко се смръщи.

— Естествено. Това беше първото, което направихме. От Националната не са ли ви информирали? Или вашите шефове?

„Никой не се сети“ — отбеляза си наум Сакс.

Джесън продължи:

— Сложихме и допълнителна защита. Хакерите вече не могат да ни пробият.

— Много вероятно е да не са хакери.

— Но тази сутрин Тъкър Макданиъл каза, че е било терористична атака. Макданиъл е специален агент от ФБР.

— Вече разполагаме с нова информация.

— Как иначе би могло да се случи това? Външен човек е разстроил подаването и шунтирал прекъсвачите в МХ-10, подстанцията на Петдесет и седма улица.

— Извинете, но ние сме сигурни, че е взел кодовете отвътре.

— Това е невъзможно. Трябва да са терористи.

— За съжаление това е единствената възможност и в тази връзка бих искала да ви задам няколко въпроса. Дори и да са терористи, за нас е ясно, че са използвали вътрешен човек. Един от нашите хора в „Компютърни престъпления“ разговаря с вашите специалисти. Той потвърди, че няма доказателства за атака на хакери.

Джесън забави отговора си. Очите й зашариха из бюрото. Настроението й изведнъж се промени. Заради новината, че има вътрешен човек? Или защото някой от компанията е говорил с полицията без нейно знание? Тя надраска набързо нещо в бележника и Сакс се запита дали не си напомня по-късно да скастри шефа на охраната на компютърната зала.

Амелия продължи:

— Забелязано е, че заподозреният е бил в униформа на „Алгонкуин“. Най-малкото, в тъмносиньо работно облекло, подобно на онова, което носят вашите работници.

— Заподозрян?

— Един мъж е бил забелязан в кафенето срещу подстанцията около часа на инцидента. Носел е лаптоп.

— Имате ли подробности за него?

— Бял мъж около четирийсетте. Нищо друго.

— Колкото до униформата, всеки може да си купи такава или да си ушие.

— Да, но има и още нещо. Използваният от него кабел, виновен за електрическата дъга, е марка „Бенингтън“. Какъвто вашата компания използва ежедневно.

— Да, знам. Повечето електро компании използват тази марка.

— Миналата седмица от един от складовете ви в Харлем са откраднати двайсет и пет метра кабел от тази марка, заедно с дванайсет сплит болта. Те се използват за разделяне…

— Знам за какво се използват — прекъсна я Джесън. Бръчките около очите й изведнъж се откроиха ясно.

— Крадецът е проникнал в склада ви с ключ. И е влязъл в тунела под подстанцията през една от шахтите за тръбите за парното.

— Искате да кажете, че не е използвал електронен ключ за входната врата? — засече я бързо Джесън.

— Не.

— За вас това не е ли доказателство, че не е наш служител?

— Както споменах, това е една от възможностите. Но има и друго.

Сакс й каза за откритите следи от гръцка храна, предполагаща връзка с този район.

Видимо удивена от подробната информация, изпълнителната директорка повтори смаяно:

— Тарама хайвер?

— Около централата ви има пет гръцки ресторанта и до всички може да се стигне пеша за няколко минути. И още двайсет и девет на разстояние десетина минути с кола. И понеже следата е съвсем прясна, логиката сочи, че е ваш служител или най-малкото е взел кодовете от ваш служител. Вероятно са се срещнали в един от ресторантите наблизо.

— О, моля ви се, такива ресторанти има из целия град.

— Нека да допуснем за момент, че кодовете са взети отвътре. Кой има достъп до тях? — попита Сакс. — Това наистина е изключително важно.

— Достъпът е ограничен и строго контролиран — отвърна бързо Джесън, сякаш я обвиняваха в небрежност. Изглежда, изречението беше предварително репетирано.

— Кой все пак?

— Аз. И пет-шест души от ръководния състав. Това сме. Но всеки един от тези хора работи от години за компанията, детектив. Не вярвам някой от тях да направи такова нещо. Звучи невероятно.

— Доколкото разбрах, вие пазите кодовете отделно от компютрите, нали?

Джесън примигна изненадано при тази информация.

— Да. Те са разположени на случаен принцип от нашия главен инспектор на контролния център. И се пазят в сейфа в съседна стая.

— Бих искала да ми дадете някакви имена и да попитате дали напоследък неоторизиран човек е имал достъп до онази стая.

Въпреки яростната съпротива срещу идеята извършителят да е вътрешен човек, Джесън отвърна:

— Ще извикам шефа на охраната ни. Той ще ви даде нужната информация.

— И искам имената на всички работници, ангажирани с поправка или преглед на тръбите за парното в района през последните няколко месеца.

Джесън вдигна телефона и нареди на асистентката си да извика в кабинета й двама от нейните служители. Тонът й беше учтив. Много хора с нейния пост биха изкрещели заповедите си в телефона, но Джесън запази добрия тон. За Сакс това беше сериозен знак за самообладание и твърдост на характера. Избухванията бяха характерни за слабите и несигурните. Докато разследваше, често се сблъскваше с подобно поведение.

Джесън затвори телефона и почти веднага се появи един от търсените служители. Сигурно кабинетът му беше до нейния. Мъжът беше нисък и набит човек, със сиви панталони и бяла риза.

— Какво ново, Анди?

— Няколко неща. Сядай — отвърна тя и се обърна към Сакс: — Това е Боб Кавано, директор на техническия отдел. Кавано, запознай се с детектив Сакс.

Двамата си стиснаха ръцете и той попита веднага:

— Някакви идеи? Заподозрени?

Преди Сакс да отговори, директорката каза безизразно:

— Мислят, че е вътрешен човек, Боб.

— Вътрешен?

— Така изглежда — кимна Амелия и обясни какво са открили досега. Кавано на свой ред се изуми, че в компанията може да се спотайва предател.

— Би ли могъл да се свържеш с хората по поддържане на парната инсталация и да разбереш кой е отговарял за поддръжката на тръбите в района на МХ-10 през последните няколко месеца? — попита го Джесън.

— Колко месеца?

— Два-три — уточни Сакс.

— Не съм сигурен, че пазим документацията, но ще проверя в тяхната централа.

Той набра някакъв номер, поиска нужната информация, после се върна към разговора си с двете жени.

— Сега ми се иска да поговорим малко по-обстойно за възможна връзка с терористична организация — продължи Амелия.

— Мислех, че обвинявате някой от нашите работници.

— Не е необичайно да се наема вътрешен човек за нуждите на терористичен акт.

— Може да прегледаме работниците ни, които изповядват исляма? — предложи Кавано.

— По-скоро си мислех за организации като тази отвън — каза Сакс. — Екотерористи.

Той сви рамене.

— Пресата критикува „Алгонкуин“, защото според тях не била достатъчно зелена — изрече го предпазливо, без да поглежда към Джесън. Явно темата често беше дискутирана и трудна и за двамата.

Джесън се обърна към Сакс:

— Имаме програма за производство на възобновяема енергия и работим върху нея. Но сме реалисти и не искаме да губим ценно време. Политиката изисква от нас да развеем знамето на възобновяемата енергия. Добре, но повечето хора дори не са чували за нея — махна пренебрежително с ръка тя.

Имайки предвид яростта, на която бяха способни защитниците на зелената енергия, Сакс я помоли да й разкаже малко повече за новите източници на енергия. Въпросът сякаш засегна болна тема.

— Хидрогенна енергия, биогориво, енергия от вятъра, слънчеви ферми, геотермална енергия, метан, генератори за океански вълни… Знаете ли какво количество произвеждат всички те? По-малко от три процента от цялата предвидена за консумация електроенергия в страната. Половината от енергията в Съединените щати се добива от въглища. „Алгонкуин“ използва природен газ — около двайсет процента. Ядрената енергия заема около деветнайсет процента. Водните централи — седем. Естествено, процентът на енергията от възобновяеми източници ще расте, но много, много бавно. През следващите сто години той ще си остане капка в чашата с енергиен сок, ако мога да цитирам себе си — президентът на компанията все повече се разпалваше. — Сумата на първоначалните разходи е сквернословна. Съоръженията за добиване на енергията са безумно скъпи и ненадеждни и понеже генераторите обикновено са разположени извън населените места, транспортирането също ще струва цяло състояние. Да вземем соларните системи. Нашето бъдеще, нали така говорят по вестниците? Знаете ли, че те са едни от най-големите консуматори на вода в енергийния бизнес? И къде ги строим? Там, където има най-много слънце и съответно, най-малко вода. Но ако го кажеш, медиите ще се нахвърлят върху теб. Вашингтон и Олбани също. Чухте ли, че онези сенатори ще дойдат в града за Деня на Земята?

— Не.

Джесън продължи:

— Те са в подкомисията по енергийни ресурси, работят с министъра на околната среда и с президента. Ще присъстват на организираното честване в Сентрал Парк във вторник вечерта по случай Деня на Земята. И какво мислите, че ще правят там? Ще ни критикуват. Няма да споменат директно името „Алгонкуин“, но съм сигурна, че някой ще ни посочи с пръст. Нашите комини се виждат от парка. Бас държа, че точно заради това са издигнали сцената на онова място… Ето, това е моето мнение по въпроса. Мислите ли, че то е достатъчно основание да превърнат „Алгонкуин“ в мишена? Аз лично се съмнявам. Ако става дума за разни политически или религиозни организации, повели война срещу американската инфраструктура — да. Но не и екология.

Кавано се съгласи:

— Екотерористи, казвате. Доколкото си спомням, никога не сме имали подобен проблем. А аз съм тук от трийсет години. Работя за компанията още когато тук управляваше бащата на Анди. Тогава горяхме въглища и всеки ден очаквахме саботаж от „Грийнпийс“ или от радикалите. Но не е имало нищо подобно.

— Така е — кимна Анди. — Ограничиха се само с протести и митинги.

Кавано се усмихна накриво:

— И изобщо не виждат ирония във факта, че всяка сутрин половината от тях се качват от „Ню Енерджи Експо“ в центъра и пристигат да протестират тук с метрото, което се движи с доставена от „Алгонкуин“ енергия. И че предишната вечер са правили плакати на светлина, доставена от нас. Оставете иронията настрана, това си е чисто лицемерие.

— Не можем да изключим вероятността от еко тероризъм, докато не научим нещо повече за престъпника — вдигна рамене Сакс. — Чували ли сте нещо за организация, чието име започва с думите „Справедливост за…“?

— За какво — обърка се Кавано.

— Не знаем.

— Аз не съм чувала — отвърна Джесън.

Кавано също не бе чувал, но обеща да провери в регионалните офиси на „Алгонкуин“ и да види дали те не знаят нещо.

Телефонът му звънна, той отговори и след малко вдигна поглед към Анди Джесън. Изслуша мълчаливо информацията, затвори и докладва:

— Не са изпращани хора по шахтите за тръбите повече от една година. Тези линии вече не се употребяват.

— Добре — кимна Сакс, но новината я обезкуражи.

— Ако нямате повече въпроси към мен, ще отида в кабинета си, за да разпитам из регионалните офиси — каза Кавано.

След излизането му на вратата се появи висок афроамериканец — вторият от извиканите по телефона — и Джесън му кимна да седне. После ги представи един на друг. Шефът на охраната Бърнард Уол беше единственият чернокож без син комбинезон в централата, осъзна Сакс. Снажният мъж беше облечен с черен костюм, бяла риза с колосана яка и червена вратовръзка. Главата му беше обръсната и голото му теме блестеше на светлината на лампата. Сакс вдигна поглед към тавана и забеляза, че електрическата крушка е само една. Икономии ли правеха? Или предвид анти екологичната позиция на президента на компанията Джесън бе решила, че намаленото потребление на електрическа енергия ще е предимство за имиджа на „Алгонкуин“? Уол подаде ръка на Сакс и хвърли поглед към издатината на бедрото й, където беше нейният глок. Професионалистите в органите на реда нямаше да проявят интерес към оръжието й, за тях то беше просто част от екипировката, като мобилния телефон или химикалката. Само аматьорите в бранша се прехласваха по оръжията и тя си отбеляза този факт.

Анди Джесън го запозна с искането на Сакс и му поиска имената на хората, имащи достъп до кодовете за мрежата.

— Кодовете ли? Ами знаят ги само шепа хора. И са все директори. Би било прекалено очевидно… Сигурни ли сте, че не е работа на хакери? Сега хлапетата се раждат научени.

— Деветдесет и девет процента сме сигурни — отвърна Сакс.

Уол извади телефона и натовари асистента си със задачата. Прекъсна връзката и каза:

— Очаквах да ми дадете име на терористична организация. Но вие смятате, че е вътрешен човек.

— Или е работа изцяло на вътрешен човек, или някой отвътре им е помогнал. Но искахме да проверим и за евентуални заплахи от еко терористи.

— Не и през тези четири години, откакто управлявам аз. Имали сме само протести — отвърна Джесън и кимна към прозореца.

— Чували ли сте за група с име „Справедливост за нещо си“? Нещо, свързано с околната среда?

— Не, госпожо — отвърна Уол. Тонът му беше съвсем спокоен.

Сакс продължи:

— Напоследък да сте имали проблеми с наскоро уволнени служители? Оплаквания срещу компанията от тяхна страна?

— От компанията? — вдигна възмутено вежди Уол. — Опитаха се да вдигнат във въздуха градски автобус, детектив. Това няма нищо общо с компанията.

— Акциите ни са паднали с осем процента, Бърни — напомни му Джесън.

— О, да. Не се бях замислял за това. Да, има няколко недоволни. Ще ви направя списък.

— Искам и имената на служителите с психически и нервни разстройства, онези, влезли в пререкания с мениджърите, изобщо — всяка проява на нестабилно поведение.

— Охраната не записва имената им, ако конфликтът е без последствия и хората не представляват заплаха за другите и за себе си. В момента не мога да се сетя за конкретен случай. Но ще се свържа с „Човешки ресурси“ и здравната служба. Някои данни са поверителни, но ще ви предоставя имената. Може да започнете от там.

— Благодаря. Сега да поговорим за друго. Ние смятаме, че кабелът и болтовете са откраднати от склада на „Алгонкуин“, онзи на Сто и деветнайсета улица.

— Спомням си случая — направи гримаса Уол. — Направихме разследване, но щетите бяха само за няколкостотин долара, а нямаше никакви следи.

— Кой би могъл да има ключове от склада?

— Те са стандартни. Всички полеви работници имат такива комплекти. В района са деветстотин души. Плюс диспечерите.

— Имате ли уволнени или заподозрени в кражба?

Той хвърли поглед към Джесън, за да разбере кой ще отговори на въпроса, и получи ясно послание, че ще е той.

— Не, поне не знаем за подобни прояви — телефонът му изписука и той погледна дисплея. Извини се за прекъсването и отговори: — Уол на телефона.

Сакс се взря в лицето му. Явно новините не бяха добри. Той вдигна поглед към едната, после към другата и затвори телефона. Прокашля се и заговори с приятния си баритон, но без обичайното спокойствие:

— Възможно е… не съм сигурен… но е вероятно да имаме пробив в охраната.

— Какво?! — извика Джесън. Лицето й пламна.

— Някой е проникнал в Изток-9 — той обърна поглед към Сакс. — Това е крилото, където се намират стаите на контролния център и секретният архив.

— И? — попитаха двете жени едновременно.

— Между контролния център и архива има врата. По принцип се затваря сама, но записът от заключващата система показва, че преди два дни е останала отворена за около два часа. Причината може да е неизправност на механизма. Или е била блокирана.

— Два часа? Без наблюдение?

— Да, госпожо — отвърна през зъби той, потърка блестящия си от пот скалп и продължи: — Но все пак това не означава, че всеки външен би могъл да влезе там. Не е имало нарушение по коридорите.

— Какво показват записите от охранителните камери? — попита Сакс.

— Там няма камери.

— Някой пази ли пред вратата?

— Не. Коридорът е празен. Дори не е в схемата за охрана.

— Колко души биха могли да влязат там?

— Всички, които имат достъп до Изток-9 през Изток-11.

— Колко души са?

— Много — призна той и сведе поглед.

Новината беше отчайваща, но Сакс не бе очаквала друго.

— Бихте ли ми изготвили списък с всички, имали достъп до онези стаи през съответния ден?

Уол набра някакъв номер и проведе друг телефонен разговор. Джесън също грабна слушалката на стационарния телефон и вдигна всички на крак, за да установят кой е проникнал в стаята. Няколко минути по-късно едно младо момиче с разкошна златиста блуза и буйна коса пристъпи срамежливо прага на кабинета. Погледна към Анди Джесън и подаде някакви документи на Уол.

— Ето исканите списъци, Бърни. Прибавила съм и онзи от „Човешки ресурси“.

После побърза да се обърне и напусна леговището на лъва.

Сакс се вгледа изпитателно в Уол, докато той прехвърляше списъците. Задачата не му бе отнела много време, но резултатите явно не бяха добри. Той вдигна глава и им съобщи, че през въпросния ден до стаята са имали достъп четирийсет и шест души.

— Четирийсет и шест? Боже мой! — изпъшка Джесън и побърза да обърне поглед към прозореца.

— Добре. Сега трябва да разберем кой от тях — Сакс посочи към списъка — има алиби и кой притежава нужните умения да проникне в компютъра и да свърже кабела с мрежата в подстанцията.

Джесън се загледа в празния екран на компютъра пред себе си.

— Аз не съм технически експерт. От баща си съм наследила умението да правя бизнес в електрическата индустрия — производство, пренос и пласмент… — тя се замисли за момент, после продължи: — Но знам кой може да ни помогне.

Проведе още един телефонен разговор и съобщи:

— Ще изчакаме няколко минути. Кабинетът му е от другата страна на Фурната.

— Фурната…

— Турбинната зала — обясни тя и посочи през прозореца към онази част на сградата, където се издигаха комините. — Там произвеждаме парата за електрическата енергия.

Уол прегледа по-краткия списък.

— Това са служителите с наказания и други проблеми през последните шест месеца. Няколко с ментални заболявания, няколко провалили се на тестовете за наркотици и трети, хванати да пият на работа.

— Само осем — отбеляза Джесън.

Имаше ли гордост в гласа й?

Сакс сравни двата списъка. Нито едно от имената в по-късия — проблемните служители — нямаше достъп до компютърните кодове. Поредното разочарование. Тайничко се бе надявала да си струва усилието.

Джесън благодари на Уол.

— Детектив, ако мога да помогна с още нещо, ми се обадете.

Сакс кимна и също благодари на завеждащия охраната. Той излезе и тя се обърна към Джесън:

— Искам копия от досиетата им. На всички от списъка. Ако правите профили, искам и тях. Автобиографии… всичко.

— Ще го уредим.

Джесън помоли асистентката си да направи копие на списъка и да добави за всеки исканата информация.

След малко в кабинета влезе, леко запъхтян, друг служител. Около четирийсет и пет годишен, прецени Сакс. Лицето му беше бледо, косата — кестенява, тук-там прошарена. Отговаряше идеално на определението „сладур“. Имаше нещо хлапашко в него. Искрящи очи, вдигнати вежди, подвижен. Ръкавите на измачканата раирана риза бяха навити до лактите. По панталоните му имаше трохи.

— Детектив Сакс — представи го Джесън, — това е Чарли Сомърс, директор „Специални проекти“.

Мъжът се ръкува със Сакс.

Президентът на компанията погледна часовника си, стана, избра едно сако от голям гардероб с дрехи и го облече. Сакс се запита дали може да заспи тази нощ. Джесън махна невидима прашинка или влакънце от рамото си и каза:

— Аз трябва да се срещна с нашата фирма за пиар, после съм на пресконференция. Чарлз, би ли завел детектив Сакс в твоя кабинет? Тя иска да ти зададе няколко въпроса. Помогни й, с каквото можеш.

— Разбира се, с удоволствие.

Джесън се загледа през прозореца към своите владения — масивната сграда, огромните стълбове на далекопроводите, кабелите. На фона на бързата Ийст Ривър в далечината тя напомни на Сакс за капитан на огромен кораб. Забеляза, че жената търка вманиачено показалец в палец — сигурен признак за стрес, разпознат на мига, защото тя самата го правеше често.

— Детектив Сакс, колко метра кабел е използван за атаката? — попита тя.

Амелия й каза.

Джесън кимна и продължи да гледа през прозореца.

— Значи има достатъчно за пет-шест удара. Ако не го спрем.

Явно не очакваше отговор. Думите й не бяха адресирани към никого в стаята.

18

След края на работния ден атмосферата в парка „Томпкинс Скуеър“ на Ийст Ривър рязко се променяше. Млади двойки, някои в костюми от „Брукс Брадърс“, други с пиърсинги и спортно облекло, излизаха на разходка с децата си. Появяваха се музиканти, влюбени, групи от двайсетгодишни, запътили се към дома след досадния работен ден и изпълнени с надежда за предстоящата вечер. Из парка се носеше миризма на урина, къри, тамян и секс.

Фред Делрей седеше на пейка близо до голям бряст. На ствола му имаше табела. Той я прочете и разбра, че през 1966 година на това място основателят на движението „Харе Кришна“ събрал група и Великата мантра била изпята за пръв път извън Индия.

Това беше ново за Делрей. Той предпочиташе философията пред теологията, но въпреки това бе изучавал всички големи религии и знаеше, че сектата „Харе Кришна“ включва четири основни правила за следване на дармата — праведният път: милосърдие, самоконтрол, честност и чистота на тялото и духа. Замисли се как ли успяват последователите да впишат тези ценности в съвременния Ню Йорк, толкова различен от Южна Азия, но мислите му бяха прекъснати от нечии стъпки.

Още не бе успял да хване пистолета, когато чу глас:

— Фред.

Делрей се ядоса, че го хващат неподготвен. Уилям Брент не беше заплаха, но лесно можеше да се превърне в такава.

Поредният знак, че губи усета си?

Той даде знак на мъжа да седне до него. Облечен в черен костюм, който със сигурност е имал и по-добри времена, Брент имаше неопределени черти на лицето, леко издадена долна челюст и остър поглед под зализаната, леко прошарена коса. Носеше очила с метална рамка, модерни по времето, когато работеше под опеката на Делрей. Сега бяха демоде, но все още практични. Типично за Уилям Брент.

Агентът кръстоса крака и се загледа в дървото. Над евтините му мокасини се показаха карирани чорапи.

— Как си, Фред?

— Добре. Много работа се насъбра.

— Винаги е било така.

Делрей не си направи труда да попита Брент как е. И как е името му в момента. Нито какво работи. Би било загуба на време и енергия.

— Джип ме намери. Странно създание, не мислиш ли?

— Така е — съгласи се Делрей.

— Според теб колко живот му остава?

Делрей реши да отговори честно:

— Най-много три години.

— И аз мисля така. Но ако му потръгне в Атланта, може да устиска още малко. Стига да не върши глупости.

Делрей се обнадежди от широтата на познанията на Брент. Дори и той не знаеше къде точно се е запътил Джип.

— Фред, знаеш ли, че вече съм работещ човек? Работя легално. Не разбирам защо съм тук?

— Защото имаш уши.

— Имам уши?

— Затова обичах да работя с теб. Винаги слушаше внимателно. Чуваше разни неща. И имам чувството, че и сега си чул нещичко.

— За експлозията на автобусната спирка ли?

— Ъхъ.

— Някаква повреда в мрежата — усмихна се Брент. — Така казаха по новините. Винаги съм се чудил каква е тази обсебваща страст у хората към медиите. Защо трябва да им вярваме? Те ни разказват разни скандални истории за разни треторазредни актьори, за застаряващи поп звезди с огромни цици и проблеми с кокаина. Защо това да струва повече дори и от един милиграм от нашия мозък? Ето и тази спирка… Нещо друго се е случило там.

— Така е, случило се е нещо друго — Делрей си имаше различни роли. С Джип беше мелодраматичен герой от телевизионен сериал. Но с Уилям Брент предпочиташе ролята на методичен човек. Достоверен и съсредоточен в работата си. Подробностите бяха изпипвани с годините, но изпълнението идваше от сърцето му. — И аз искам да знам какво.

— Знаеш ли, аз обичах да работя с теб, Фред. Ти беше… труден, но винаги си бил искрен.

„Значи съм извървял една четвърт от пътя до развръзката“ — каза си Фред.

— Ще продължим ли напред?

— Аз се уволних. Доносничеството е вредно за здравето.

— Непрекъснато уволняват хора отвсякъде, Брент. Икономиката ни се разпада. И социалните осигуровки не растат, както ни се иска — отвърна Делрей и повтори въпроса си: — Ще продължим ли напред?

Брент се обърна и се загледа в бряста.

— Ще продължим. Дай ми подробности и ще преценя дали си струва времето и риска. И за двама ни.

„За двама ни!“ — повтори изненадано Делрей. После изрече:

— Подробностите са малко. Но може да е намесена група с име „Справедливост за нещо си“, не знаем за какво. Лидерът им вероятно се казва Рахман.

— Те ли стоят зад атаката на спирката?

— Има такава вероятност. И един човек, свързан с електрическата компания. Още не сме го идентифицирали. Не знам дали е мъж или жена.

— Какво всъщност се е случило, че не казват нищо? Бомба ли е било?

— Не. Някой е манипулирал мрежата.

Веждите на Брент изскочиха над архаичните очила.

— Мрежата? Електрическата? Виж ти! Това е по-лошо от експлозив. Мрежата е скрита бомба във всеки дом, във всеки офис. И всичко може да стане само с прещракване на няколко прекъсвача. Аз ритам камбаната, ти риташ камбаната и готово.

— Затова съм тук.

— Справедливост за нещо си… Някакви предположения каква е целта на играта?

— Не. Ислямисти, арийци, политически, местни, чужденци, екоактивисти. Нямаме представа.

— Откъде идва името? Превод ли е?

— Не. Подслушали са ги в интернет. Първо са чули „справедливост“, после и „за“. На английски. Има и други думи. Но не са могли да ги уловят.

— Те? — лицето на Брент се нагъна в усмивка и Делрей се запита дали хитрата лисица не се досеща, че Делрей е тук, защото новият свят на електрониката СИГНИТ го е сритал отзад. Мъжът попита тихо. — Някой да си е приписал заслугата?

— Още не.

— За такова нещо са необходими ясен план и сериозна работа. Има да се изплетат много нишки.

— Абсолютно вярно.

Мускулите по лицето на Брент заиграха и Делрей разбра, че той вече съпоставя фактите. Беше доволен да види това, но не издаде радостта си.

— Чух нещо по този въпрос — призна шепнешком Брант. — Някой обичал да си прави лоши шеги.

— Разкажи ми — каза Делрей, опитвайки се да скрие нетърпението си.

— Няма много за казване. Само приказки. И хора, които може би знаят повече. Но не мога да те свържа с тях.

— Би ли могло да е свързано с терористи?

— Не знам.

— Но не можеш да го отречеш?

— Не мога.

Делрей усети пристягане в гърдите. Работеше с информатори от години и винаги усещаше, когато напипаше нещо важно.

— Ако тази група или който и да е, продължи с ударите… може да пострадат много хора. И то лошо.

Уилям Брент издаде звук, сякаш гасеше свещ. Което трябваше да означава, че не дава пукната пара и всичко свързано с патриотизъм и справедливост за него е пълна глупост.

Уолстрийт трябва да си вземе урок…

Делрей кимна разбиращо. Преговорите продължаваха.

— Ще ти дам имена и адреси — увери го Брент. — Каквото открия, имаш го. Но работата върша аз.

За разлика от Джип, Делрей бе открил, още докато работеше с Брент, че той притежава някои от дарма добродетелите. Самоконтрол. И ако не чистота на духа, поне на тялото.

И най-важното — честна игра.

Делрей беше сигурен, че може да му се довери.

— Няма проблем. Ще преживея факта, че искаш да ме изместиш. Но няма да преживея забавянето.

— Ето нещо, за което ще трябва да си платиш. Бързите отговори.

— Което ни води до?

Той нямаше проблем с плащането. Предпочиташе бартерните сделки — намаляване на присъди, сделки с патрулиращи полицаи, отпадане на обвинения. Но парите също вършеха работа.

Плащаш много, получаваш много.

— Светът се променя, Фред — каза Брент.

„О, значи ще се пазарим“ — помисли си Делрей.

— Имаме добри възможности и не искам да ги изпуснем. Но какъв е проблемът? Къде според теб се крие винаги проблемът? В парите, разбира се.

— Колко? — попита делово Делрей.

— Сто хиляди. В аванс. Ще ти дам гаранции. Няма да съжаляваш.

Делрей сподави смеха си. Никога не бе плащал повече от пет хилядарки на информатор. Дори и тази кралска сума беше отпусната само веднъж за един тежък случай на корупция по доковете.

Сто хиляди долара? Ха!

— Това е невъзможно, Уилям — отсече, без да се усети, че човекът вероятно не е използвал името „Брент“ от години — това е повече от цялата торба с пари, заделена за информаторите. Повече от всички торби с пари за информатори в целия щат.

— Хмм…

Брент не каза нищо повече. Ако беше от другата страна на масата за преговори, Фред Делрей също щеше да постъпи така.

Той се наведе напред и плесна с кокалестите си ръце по бедрата.

— Дай ми минутка.

Стана и се отдалечи, разминавайки се с един скейтбордист, две смеещи се азиатски момичета и един мъж, който раздаваше листовки. Беше изненадващо бодър, с ясната мисъл, че според календара на маите светът така или иначе ще свърши през две хиляди и дванайсета. Спря до дарма дървото и се обади по телефона.

— Тъкър Макданиъл е на телефона — чу отривистия поздрав на шефа си.

— Здрасти. Фред се обажда.

— Да не си открил нещо? — попита го Макданиъл и Фред долови изненада в гласа му.

— Може би. Един мой човек. От миналото. Нищо конкретно. Но преди беше железен. Само че иска пари.

— Колко?

— Колко имаме?

Макданиъл замълча за момент.

— Не е много. Какво има да ни съобщи?

— Още нищо.

— Имена, адреси, действия, телефонни номера? Нещо, каквото и да е?

Като компютър, изписващ данни от някакво проучване.

— Не, Тъкър. Нищо още. Приеми го като инвестиция.

Най-после специалният агент изплю сумата:

— Бих могъл да уредя шест, най-много осем хиляди.

— Само толкова?

— По дяволите, колко иска тоя?

— В момента преговаряме.

— Дори и тази сума е много. Ще трябва да реорганизираме перата заради него. Ти ни изненада, Фред. Знаеш как е.

Нежеланието на Макданиъл да даде пари беше повече от очевидно. Сигурно бе прехвърлил всички средства в оперативната сметка на СИГНИТ и на своя Т и К отдел. И първата съкратена сметка, естествено, беше тази за работа с информатори.

— Започни с шест. Виж стоката. Ако си заслужава, може да отпуснем девет или десет. Но и това ни е пряко сили.

— Аз мисля, че от този храст ще излезе птиче, Тъкър.

— Добре де… искам да видя доказателства… Чакай малко… Виж, Фред, търсят ме от Т и К на другата линия. Трябва да затварям.

Делрей затвори телефона и остана загледан в дървото. До ушите му долетяха гласовете на преминаващите. „Тя беше много секси, но просто не ми се стори редно…“, „Не, от календара на маите е, но може да беше и Нострадамус…“, „Изобщо, загазил съм го…“, „Хей, виждали ли сте кучето ми?…“

Но в главата си чуваше единствено гласа на своя партньор: „Няма проблем, Фред. Аз ще го поема“. Беше го казал преди няколко години и бе поел задачата, определена по график за Фред.

После чу гласа на оглавяващия по онова време нюйоркския офис на Бюрото. Два дни по-късно го извика и му каза задавено, че партньорът му е сред загиналите при бомбения атентат над сградата на Федералното бюро в Оклахома Сити. Намерили го в конферентната зала, на стола, където по презумпция трябваше да седи Делрей.

В онзи момент той, удобно наместил се в друга конферентна зала с климатик на стотици километри от димящия кратер в Оклахома Сити, реши, че отсега нататък преследването на терористи и всякакви убийци на мъже, жени и деца щеше да стане негова основна задача, независимо от мотивите на убийците, независимо дали беше в името на някаква политическа, религиозна или социална идея.

Специалният агент го избута в ъгъла. Не прие сериозно тази работа. В главата на Фред се оформи план. Това, което се канеше да направи, нямаше за цел да реабилитира в очите на шефовете нито него, нито старите методи на работа.

Щеше да го направи, за да предотврати най-отвратителното престъпление в неговата собствена класация: убийството на невинни хора.

Той се върна при Уилям Брент, седна и каза спокойно:

— Добре. Сто хиляди.

Размениха си телефонните номера — и двата бяха с предплатени карти и без проблеми можеха да ги изхвърлят след ден-два. Делрей погледна часовника си и каза:

— Да се видим тази вечер. На Уошингтън Скуеър. Близо до правния колеж, при шахматните дъски.

— В девет добре ли е? — попита Брент.

— Нека да е девет и половина.

Делрей стана, придържайки се към установения ред, напусна парка сам и остави Уилям Брент да се преструва, че чете вестник или че размишлява над връзката на бряста с „Харе Кришна“.

Или над въпроса как най-добре да похарчи парите.

Информаторът беше забравен бързо, Делрей вече планираше как точно да постъпи, каква част от хамелеона да изиграе, накъде да гледа, как да лъже, убеждава и ласкае, за да получи достъп до парите на Бюрото. Знаеше, че ще успее; уменията му бяха изпробвани нееднократно през годините.

Но никога не си бе представял, че ще използва таланта си, за да открадне сто хиляди долара от собствените си работодатели — американското правителство и американския народ.

19

Докато следваше Чарли Сомърс по сложния маршрут към кабинета му от другата страна на „фурната“, Амелия Сакс усети, че въздухът в коридорите става все по-горещ. Боботенето на невидимите турбини също се усилваше с всяка стъпка.

Постепенно изгуби напълно ориентация. Стълби нагоре, стълби надолу. Докато вървеше, изпрати и получи няколко съобщения на мобилния си телефон, но когато започнаха да слизат надолу, към сърцето на централата, тя реши да се съсредоточи върху обстановката. Коридорите ставаха все по-мрачни, температурата се покачваше стремглаво нагоре. След малко покритието на клетъчната мрежа изчезна и тя прибра телефона.

Сомърс спря пред дебела метална врата. До нея имаше закачалка със защитни каски.

— Тревожите ли се за косата си? — попита високо той, за да надвика силния тътен от съседната стая.

— Не искам да я загубя — извика в отговор тя, — но иначе не.

— Просто се замислих за миг… Това е най-прекият път до кабинета ми, но ако трябва…

— По-кратко, по-добре. Аз бързам.

Тя взе каска и я сложи на главата си.

— Готова ли сте?

— Предполагам. През какво точно ще минем?

Сомърс се замисли за момент.

— През ада — отвърна и кимна към вратата.

Тя си спомни надупченото от металните пръски тяло на Луис Мартин. Усети, че се задушава и осъзна, че насочената й към дръжката на вратата ръка забавя движението си. Пое въздух, грабна решително металната дръжка и отвори тежката стоманена врата.

Да, това наистина беше адът. Огън, дим, серни изпарения — цялата сцена като в Библията.

Температурата в помещението беше непоносима, със сигурност надминаваше трийсет и осем градуса, и Сакс усети не само иглички по кожата си, но и изненадващо отслабване на болката в ставите. Явно горещият и сух въздух влияеше добре върху артрита й.

Вече беше късно — почти осем часът вечерта, но във „Фурната“ работниците бяха в пълен състав. През деня гладът за електричество нарастваше, вечерта намаляваше, но никога не спадаше до нулата.

Задименото помещение, високо най-малко шейсет метра, беше пълно със скелета и стълбове за далекопроводи, пръснати навсякъде инструменти и сложно оборудване. В центъра имаше масивни светлозелени машини. Най-голямата от тях беше дълга, с полукръгло сечение, като конструкция за оранжерия, откъдето излизаха много тръби, канали и кабели.

— Това е МОМ — извика Сомърс и посочи към конструкцията. — МОМ идва от „Мидуест Оперейтинг Машинари“, Гари, Индиана. Построена е през шейсетте години.

Всичко това беше изречено с гордост в гласа. Сомърс й обясни, че това е най-големият от петте електрически генератора в Куинс и добави, че по времето, когато го инсталирали, МОМ бил най-големият генератор в цялата страна.

Към другите генератори, които имали само номера, но не и имена, имало още четири агрегата, доставящи гореща пара за Ню Йорк Сити.

Амелия Сакс беше искрено впечатлена от огромната машина. Тя забави крачка и загледана в огромните й компоненти, се опита да отгатне кое за какво служи. Генераторът предизвика у нея възхищение от силата на строителния и техническия гений на човека.

— Онези там са бойлерите — посочи Сомърс към нещо, което приличаше на сграда в самата сграда. Сигурно бяха високи десет-дванайсет етажа. — Те произвеждат пара с налягане над сто атмосфери. Оттам парата отива в две турбини, за високо и за ниско напрежение — той й посочи една определена част от MOM. — После стига до генератора. Неговата производителност е постоянна — трийсет и четири хиляди ампера, осемнайсет хиляди волта, но веднъж излязла оттам за транспортиране, стига до триста хиляди.

Въпреки смазващата горещина Сакс потръпна, когато чу тези числа, и отново си припомни надупчената с метал кожа на Луис Мартин.

Сомърс добави, както й се стори, с известна доза гордост, че цялото произвеждано количество от МОМ и останалите по-малки турбини в Куинс възлиза на 2250 мегавата. Около двайсет и пет процента от необходимата електроенергия за целия град.

После посочи към друга група резервоари:

— Ето тук парата се кондензира до вода и се връща в бойлерите. После всичко започва отново — гордостта и децибелите в гласа му продължиха да се покачват. — МОМ има двеста километра тръби, канали и кабели.

Но в този момент въпреки възхищението и смайването Сакс усети присвиване в стомаха в пристъп на клаустрофобия. Шумът беше безмилостен, а и тази ужасна горещина…

Сомърс изглежда разбра.

— Елате — направи й жест да го последва и след пет минути те преминаха през друга врата в срещуположния край на помещението и свалиха каските. Сакс едва дишаше. Макар и топъл, коридорът беше истинско спасение, сравнен с огнения ад.

— Направо те изпича, нали?

— Направо.

— Добре ли сте?

Тя изтри ручейчетата пот от челото си и кимна. Сомърс й предложи салфетка от рулото, явно оставено за попиване на потни лица и вратове, и тя подсуши дразнещите кожата й вадички.

— Елате насам.

Той я поведе по коридори и скоро се намериха в друга сграда, срещуположна на първата. След още няколко изкачвания и слизания по стълби и коридори двамата най-после стигнаха до кабинета му. Сакс огледа царящия вътре хаос и едва не се изсмя на глас. Видяното трудно можеше да се нарече кабинет. Помещението беше пълно с компютри и непознати за нея инструменти, стотици части от всякакви машинарии, кабели, електронни компоненти, клавиатури, метални, пластмасови и дървени елементи във всякаква форма и цвят.

И опаковки от храна. Виждаха се навсякъде. Чипс, бисквити, сода, „Марс“, „Туинкс“. И пудра захар от „Дънкин Донатс“. Което обясняваше приличните на пърхот следи по дрехите му.

— Съжалявам, но ние в „Специални проекти“ работим така — извини се той, докато разчистваше натрупаните върху един стол компютърни части, за да й даде възможност да седне. — Поне аз работя така.

— Какво точно правите?

С известна свенливост той обясни, че е изобретател.

— Знам, че звучи малко като от деветнайсети век, дори абсурдно, но аз правя точно това. И съм най-щастливият човек на света. Изкарвам си прехраната така, както мечтаех, докато бях дете и строях динамомашини, мотори, електрически крушки…

— Изобретили сте електрическа крушка?

— Не, само подпалих на два пъти стаята си. Всъщност три пъти, но викахме пожарната само първите два.

Тя се загледа в снимката на Едисон на стената.

— Моят герой — проследи погледа й той. — Невероятен човек.

— Анди Джесън също има нещо за него на стената си. Снимка на електрическа мрежа и някакъв документ.

— С оригиналния подпис на Томас Алва. Но Джесън е по-скоро Самюел Инсул.

— Кой?

— Едисон е бил ученият, а Инсул — бизнесменът. Той оглавил „Консолидейтед Едисон“ и създал първата монополна компания в бранша. Електрифицирал тролейбусната система в Чикаго и раздал безплатно първите електроуреди — ютии, за да привлече хората. Бил е истински гений. Но завършил позорно. Звучи ли ви познато? Натиснал прекалено силно лоста и в годините на Депресията компанията фалирала. Хиляди акционери загубили всичко. Историята напомня за тази на „Енрон“. Искате ли да ви кажа една любопитна подробност? Счетоводната фирма „Артър Андерсън“, обслужвала Инсул, е работела и с „Енрон“. Аз ли? — върна се на въпросите й той. — Аз оставям бизнеса за другите. Предпочитам да създавам разни неща. Деветдесет и девет процента от тях са безполезни. Но… имам двайсет и осем патента на мое име и съм създал близо деветдесет продукта за „Алгонкуин“. Хората се забавляват, като сядат пред телевизора или пред видеоиграта. Аз… изобретявам разни неща — той посочи към голяма кутия, пълна със сгънати във формата на триъгълник или квадрат салфетки. — Това е салфетъчният ми архив.

— Салфетъчният какво?

— Тук сме далече от „Старбъкс“ и от други кафенета. Един ден отидох да си взема нещо за ядене и неочаквано ми хрумна една идея. Записах я на салфетка и се върнах в кабинета си, за да я препиша на чисто. Но запазих оригинала, хвърлих го в кашона. Оттогава винаги нахвърлям идеите си първо на салфетка, после в компютъра.

— Значи един ден, ако направят музей за вас, ще има и салфетъчна стая.

— Мислил съм за това — измънка Сомърс и се изчерви.

— И какво точно изобретявате?

— Правя обратното на това, което е правил Едисон. Той е искал хората да използват електричеството. Аз искам да се откажат от него.

— Вашият шеф знае ли за това?

Той се засмя.

— Може би не се изразих правилно. Искам хората да го използват по-ефективно. Аз съм негаватният гуру на „Алгонкуин“. „Нега“, не „мега“.

— Никога не съм чувала за това.

— Много хора не са чували и това е лошо. Терминът е въведен от известния учен и борец за чиста природа Ейвъри Лъвинс. Това е наскоро въведена единица за ефективност на използваната енергия. Идеята е да създаваме среда за намаляване на нуждите от електричество и да използваме наличната енергия по-ефективно, вместо да строим нови централи и да увеличаваме запасите. Обикновената електрическа централа губи близо половината от генерираната топлина, издухва я във въздуха през комините. Половината! Представяте ли си? Но в „Алгонкуин“ имаме серия от термални колектори на комините и на охлаждащите мачти. И губим само двайсет и седем процента от енергията… Имам идеи за портативни ядрени генератори — на баржи, за да могат лесно да се местят от място на място — той се наведе към нея с искрящи очи. — Знаете ли кое сега е голямото предизвикателство? Съхраняване на електроенергията. Тя не е като храната. Не можеш да я произведеш и да я оставиш в шкафа за след месец. Трябва да я използваш или я губиш. На мига. Аз създавам нов начин за запазването и складирането й. Махови колела, системи за въздушна херметизация, нови технологии за батерии…

Напоследък използвам половината от времето си да пътувам из страната, да свързвам и обединявам малки компании, използващи алтернативни и възобновяеми източници на ток, за да могат да влязат в големите мрежи като Североизточна интер връзка — това е нашата — и да ни продават своята енергия, вместо ние да продаваме на тях.

— Доколкото разбрах, Анди Джесън не разчита на алтернативните и възобновяемите технологии.

— Така е, но тя не е глупава. Тези технологии са нашето бъдеще. С нея просто не можем да се разберем кога ще настъпи това бъдеще. Аз залагам на по-близко време — той се усмихна иронично. — Естествено, трябва да сте забелязали, че кабинетът й е колкото целия ми отдел, при това е на деветия етаж, с изглед към Манхатън, а аз… съм в мазето — изведнъж стана сериозен. — Сега кажете с какво мога да ви помогна.

Сакс заговори:

— Имам списък със служители на „Алгонкуин“, които може да са свързани с атаката тази сутрин.

— Някой от нашите ли? — Сомърс изглеждаше поразен.

— Така изглежда. Най-малкото някой е ползвал услугите на вътрешен човек. Вероятно мъж, въпреки че би могло и да е жена. Той или тя е имал достъп до компютърните кодове и чрез тях е влязъл в софтуера за управление на мрежата. Изключвали са подстанциите една по една, за да пренасочат потока от електроенергия към онази на Петдесет и седма улица. И са нагласили прекъсвачите да се задействат на по-висока степен, отколкото е нормално.

— Значи така е станало — произнесе замислено Сомърс. В очите му се появи тревога. — Компютрите. Чудех се как го е направил. Не знаех подробностите.

— Някои от тях сигурно имат алиби. Ние ще имаме грижата да ги проверим. Но искам от вас да ми помогнете да разбера кой би имал уменията да пренасочи електричеството и да предизвика електрическа дъга.

Той хареса идеята.

— Поласкан съм. Нямах представа, че Анди знае какво изобщо правим тук — после ангелският израз на лицето му изчезна и на негово място се появи крива усмивка. — Заподозрян ли съм?

Когато Джесън спомена за Сомърс, Сакс потърси името му в списъците и го откри.

— Името ви е в списъка — погледна го в очите тя.

— Хм. Сигурна ли сте, че можете да ми се доверите?

— Били сте на конференция от десет и половина почти до дванайсет на обяд, а атаката е осъществена точно в този период. И сте се намирали извън града в деня, когато извършителят е откраднал компютърните кодове. Данните от ключалката показват, че не сте влизали в сейфа и в друго време.

Сомърс вдигна въпросително вежда.

Тя извади телефона си.

— Написах съобщение, докато идвахме насам. Помолих в полицията да проверят за вас. Вие сте чист — обясни, надявайки се всичко това да му прозвучи като извинение за липсата на доверие към него.

Очите на Сомърс блеснаха и той я изгледа възхитено.

— Томас Едисон щеше да ви хареса.

— Какво имате предвид?

— Той е казал, че геният е талантлив човек, който си върши работата добре.

20

Амелия Сакс не искаше да показва целия списък на Сомърс. Беше твърде вероятно той да познава лично служителите и да отхвърли възможността някой от тях да се окаже заподозрян само от лични симпатии. Или обратното, да насочи вниманието й към някого, защото по принцип му се струва съмнителен.

Тя не обясни мотивите си, поиска само да й направи профил на човек, способен да организира атаката и да използва компютъра.

Сомърс отвори пакет „Доритос“ и й предложи. Тя отказа и той напъха в устата си една шепа. Видът му с нищо не напомняше на изобретател. С рошавата си глава и измачканата риза на бели и сини райета по-скоро имаше вид на автор на реклами на средна възраст. Имаше си и леко коремче, и очилата му бяха модерни, въпреки подозренията й, че след думите „made in“ на етикета следваше името на азиатска държава. Бръчките около очите и устните се забелязваха само отблизо.

Сомърс отпи глътка газирана вода и каза:

— Първо да помислим за пренасочването на тока към подстанцията на Петдесет и седма. Това би стеснило периметъра. Не всеки от работещите тук би могъл да го направи. Всъщност само малцина ще се справят. Трябва да познават СКАДА. Това е нашата програма за наблюдение и контрол на данните. Тя се управлява от Юникс. Трябва също така да е запознат и с ГТУЕ — програмата ни за управление на енергията. Нашата е „Енетрол“. Също базирана на Юникс. Юникс е сложна оперативна система. Използва се при големите интернет рутери. Не е като Уиндоус и Епъл. Затова не може просто да погледнеш в интернет и да се научиш да работиш с нея. Ще ти трябва учител, познаващ добре СКАДА и ГТУЕ. Трябва да изкараш курс или най-малкото да чиракуваш в контролната зала между шест месеца и година, за да се научиш да работиш с тях.

Сакс записа чутото, после попита:

— А за електрическата дъга? Кой би могъл да свърже кабела?

— Кажете ми как точно го е направил.

Тя му разказа за кабела и за железния знак.

— И е бил изваден навън през прозореца? Като пушка?

Тя кимна.

Сомърс замълча за момент. Мислеше за нещо.

— Той би могъл да убие десетки хора… и после пожарът. Ужасно.

— Кой би могъл да го стори? — върна го на земята Сакс.

Той се отплесваше за пореден път. Явно го правеше често. След няколко секунди заговори:

— Знам, че питате за хората от „Алгонкуин“. Но трябва да знаете, че дъговите искри са първото нещо, което научава всеки електротехник. Независимо дали работи като частник, в строителството, за електроцентрала, за армията или за флота… Щом работи с достатъчно ток, човек трябва да знае правилата, за да може да предотврати авария.

— Искате да кажете, че който знае как да предотвратява дъга, знае и как да я предизвика?

— Точно така.

Тя записа още нещо в бележника си, после отново го погледна.

— Нека сега да се съсредоточим върху служителите на компанията.

— Добре. Кой от нашите би могъл да свърже правилно кабела? Човекът явно знае как да работи с кабели под напрежение, значи трябва да е лицензиран електротехник, телефонен техник или отговорник по авариите.

— По авариите ли?

Сомърс се засмя.

— Интересна работа, нали? Това са главните техници, които отговарят за аварийните екипи в случай на прекъсване на електроподаването, късо съединение или друг проблем по веригата. Имайте предвид, че по-голямата част от висшия състав са тръгнали именно от този пост. Не бива да мислите, че понеже са станали бизнесмени и седят зад бюра, няма да ви свържат трифазен работен панел дори и насън.

— И да предизвикат волтова дъга.

— И да предизвикат волтова дъга. Трябва да търсите човек, обучен да работи с програмите за контрол и управление на Юникс. И със стаж като телефонен техник. Или авариен техник в нашия бранш. Също и в армията. Армията, флотът и военновъздушните сили произвеждат много електричество.

— Благодаря за това сведение.

Разговорът бе прекъснат от почукване на вратата. Появи се млада жена с обемиста папка в ръце.

— Госпожица Джесън ви изпраща това. От „Човешки ресурси“ е.

Сакс пое резюметата и досиетата на служителите и й благодари.

През това време Сомърс се зае с десерта — малък кейк с надпис на опаковката „Домашен“. Изяде го и разопакова още един. Отпи от газираната вода и я погледна:

— Искате ли да ви кажа нещо? — тя вдигна вежди. — Може ли да ви изнеса кратка лекция?

— Лекция ли?

— По безопасност.

— Съжалявам, но нямам много време.

— Ще бъда кратък. Важно е за вас. Току-що си помислих, че късметът ви е изиграл лоша шега, като ви е изпратил да издирвате този… как го наричахте?

— Извършител или престъпник.

— Извършител е по-секси. Ако бяхте по следите на обикновен извършител, банков обирджия, крадец, убиец… там е друго. Вие знаете, че може да има пистолет или нож. Свикнали сте с това. Знаете как да се защитите. Учили сте се как да се справяте с такива. Но електричеството е оръжие и капан… това е нова игра за вас. Тук става дума за енергия. Нещо невидимо. И я има навсякъде.

В съзнанието на Амелия веднага се появиха парченцата разтопен метал. И онези ужасни кръгли дупчици по кожата на Луис Мартин. Спомни си и обгарялото място на престъплението и потръпна от отвращение.

Сомърс посочи към знака на стената си.

Не забравяйте ръководството на Националната асоциация за противопожарна защита 70.

Прочетете и запомнете.

Ръководството на НАПЗ 70 може да спаси вашия живот!

Сакс бързаше да продължи разследването, но искаше да чуе какво ще й каже той.

— Имам много работа, но моля ви, продължете.

— Първо, трябва да знаете, че електричеството е много опасно оръжие. Затова трябва да научите поне нещичко за амперите и за волтовете му. Знаете ли какво означават тези думи?

— Аз… — смяташе, че има някакви познания, но сега изведнъж осъзна, че е пълен дилетант.

— Нека да сравним електрическия кръг с водопроводната мрежа: водата върви по тръби. Налягането на водата се създава в тръбите. То придвижва по тях определено количество вода с определена скорост. В една или друга степен тя се придвижва лесно, в зависимост от диаметъра и състоянието на тръбите. При електричеството е същото, само че вместо вода, имате електрони, вместо тръби — кабели или други пренасящи съоръжения, и вместо помпа — генератор или батерия. Налягането, което движи електроните, се нарича напрежение. Количеството електрони, придвижващи се по кабела, се нарича ампераж или сила на тока. Съпротивлението се измерва в омове, определя се от диаметъра, дължината и вида на кабела или проводника, по който тече токът.

„Това беше полезно“ — помисли си Сакс.

— Никога не са ми го представяли по този начин.

— Сега да поговорим за силата на тока. Запомнете, това е количеството на движещите се електрони.

— Добре.

— Колко ампера са необходими, за да убият човек? При петнайсет милиампера ще изпитате мъчителна болка и ще усетите дихателни проблеми. При сто милиампера на заряда ще получите фибрилация на сърцето и ще умрете. А това количество се равнява на една десета от един ампер. За сравнение, вашият сешоар харчи десет ампера.

— Десет? — прошепна Сакс.

— Да, детектив. Един прост сешоар. Десет ампера, между другото, са напълно достатъчни за електрическия стол.

Сякаш вече не беше достатъчно изплашена.

Той продължи:

— Електричеството е като Франкенщайн. Помните ли, че беше съживен от мълния? Точно като чудовището, нашият ток е едновременно глупав и умен. Глупав, защото, веднъж създаден, той иска да прави само едно: да се върне обратно в земята. Умен, защото инстинктивно намира най-лесния начин да го направи. Винаги тръгва по най-малкото съпротивление. Може да хванете в ръка кабел, пренасящ стотици хиляди волта напрежение, но ако за него е по-лесно да се върне назад, вие сте в пълна безопасност. Но ако се окажете най-добрият проводник към земята… — красноречивият му поглед направи излишно обяснението на последствията. — Ето го моят урок. Запомнете моите три правила за работа с ток. Първо: при всяка възможност избягвайте съприкосновение с него. Този ваш „извършител“ сигурно ще разбере, че сте по следите му и не е изключено да ви заложи капани с кабели под напрежение. Стойте далеч от метал — метални парапети, врати и дръжки, непокрити подове, електрически уреди и машини. Влажни мазета и застояла вода. Виждали ли сте някога на улицата трансформатор или телефонна кутия?

— Не.

— Виждали сте. Но не сте знаели какво представляват, защото градската управа ги замаскира. Работещите части в трансформаторите са грозни и плашещи. В града ги крият под земята, в невзрачни сгради или в боядисани в неутрален цвят заградени места. Може да стоите до трансформатор с протичащ през него тринайсет хиляди волта ток и нищо да не забележите. Така че си отваряйте очите за всичко, което би могло да има нещо общо с „Алгонкуин“. И стойте по-далеч от него, ако можете. Но трябва да знаете, че дори да си мислите, че го избягвате, пак не сте в безопасност. Има нещо, наречено „остров“ или резервно захранване.

— Да кажем, че електроподаването е спряно в една част на града, както стана днес. И вие си мислите, че във веригата няма ток, нали? И сте в безопасност. Но може и да не е така. На Анди Джесън много й се иска ние да сме единствените доставчици в града, но истината е, че не сме. Сега градът се снабдява с енергия чрез разпределящи генератори и по-малки производители вливат ток в нашата мрежа. И ако „Алгонкуин“ спре електроподаването, но друг, по-малък източник все още налива енергия в мрежата, в празното пространство се получава остров, захранен с електричество. Освен това има и обратно захранване. Изключваш прекъсвачите и отиваш да работиш, сигурен, че в мрежата няма ток. Но линиите с ниско напрежение може да започнат да връщат енергията обратно към трансформатора…

Сакс разбра.

— И трансформаторът го предава обратно.

— Именно. И мъртвият кабел в буквалния смисъл на думата оживява.

— Има ли достатъчно енергия да нарани човек?

— О, да. Да не забравяме и за индукцията. Дори да си сигурен, че си изключил кръга и не се забелязват никакви признаци на живот, няма и острови, кабелът, по който работиш, може отново да се захрани, ако наблизо има кабел под напрежение. Причината е в индукцията. Потокът енергия от един кабел може да наелектризира съседен, ако той е достатъчно близо.

И така, правило номер едно: избягвай електрическия ток. Ако не можеш да го избегнеш, вземи предпазни мерки. Облечи защитно облекло. Гумените ботуши и ръкавици са задължителни, и не онези префърцунени ръкавици, дето ги гледаме в шоуто „Разследвай престъпление“. Вземи дебели ръкавици за работа на обект. Използвай изолирани инструменти или още по-добре стик, какъвто използват нашите техници. Те са от фибростъкло като стиковете за хокей, с прикрепени към тях различни инструменти. Те са незаменими при работа с линии под напрежение.

Вземи предпазни мерки — повтори той. — Помни правилото за най-малкото съпротивление. Човешката кожа е лош проводник, ако е суха. Но ако е влажна, особено от пот, съпротивлението спада драстично от солта. Ако имаш рана или изгорено място, тогава кожата става отличен проводник. Сухите кожени обувки са надежден изолатор. Мокрите обувки са като човешката кожа, особено ако си застанал на проводима повърхност, като влажна земя или под на мазе. А ако нагазиш в локва? Олеле!

Ако ви се наложи да пипнете нещо, вероятно свързано с електричество… да кажем, да отворите метална врата, уверете се, че ръцете ви са сухи и обувките ви са с изолация. Използвайте специалния стик или инструменти с изолация и по възможност работете само с едната ръка — по-добре дясната, защото е по-далече от сърцето. Другата ръка дръжте в джоба си, за да сте сигурна, че няма случайно да пипнете нещо и да затворите веригата. Внимавайте къде стъпвате. Виждали ли сте накацали по голи кабели птици? Те не използват специално облекло. Как тогава е възможно да си дремят на металната жица с напрежение от стотици хиляди волта? Защо не виждаме от небето да падат печени гълъби?

— Защото не докосват друга жица.

— Именно. Щом не докосват друга жица или мачта, няма проблем, токът не минава през тях. Ах, искам да съм като тези птици — размечта се Сомърс.

И това напомни на Сакс колко уязвим е човекът.

— Преди да работите с ток, махнете всичко метално от себе си. Особено бижутата. Чистото сребро е най-добрият проводник в света. След него идват медта и алуминият. Златото също. На другия край са диелектриците — изолаторите. Стъклото и тефлонът, после керамиката, пластмасата, гумата, дървото. Всички те са лоши проводници. Като говорим за това, едно съвсем тънко покритие от тях може да ви спаси живота. Това е и правило номер две: защити се — продължаваше Сомърс. — И накрая правило номер три: ако не можеш да избегнеш допира и не можеш да се предпазиш, откъсни му главата. Всички кръгове — големи или малки — могат да бъдат изключвани. Всички имат прекъсвачи, всички имат предпазители и шалтери. Можете да спрете веднага тока, като натиснете шалтера, изключите прекъсвачите или извадите предпазителите. Дори не е необходимо да знаете къде да ги търсите. Какво става, ако пъхнем две жички в контакта и допрем другите им краища?

— Бушонът изключва.

— Именно. Можете да направите това с всеки кръг. Но помнете правило номер две. Вземете предпазни мерки, ако се наложи да го направите. Защото при по-голямо напрежение допирът на двата края ще произведе мощна искра и ето ви електрическа дъга.

Сомърс се нахвърли на бисквитите, преглътна и каза:

— Мога да продължа часове, но основното е това? Стана ли ви ясно сега?

— Да. Наистина беше полезно, Чарли, благодаря.

Съветите му изглеждаха прости, но Сакс бе изслушала всичко с огромно внимание. Както беше казал и той, не биваше да се пренебрегва факта, че това оръжие беше съвсем ново за нея.

Би ли могъл Луис Мартин да избегне смъртта? Отговорът беше: не.

— Ако имате нужда от техническа помощ, обадете се — завърши той и й даде два телефонни номера. — И… чакайте малко…

Подаде й черна пластмасова кутия с бутон отстрани и екран от течен кристал отгоре. Приличаше на удължен мобилен телефон.

— Това е едно от моите изобретения. Безконтактен детектор за електрически ток. Волтметър. Стандартните отчитат до хиляда волта и трябва да си съвсем близо до кабела или клемата, за да го измери правилно. Но този отчита до десет хиляди. И е много чувствителен. Ще усети напрежението от пет-шест метра и ще ти даде точния волтаж.

— Благодаря. Това ще ми е необходимо — тя огледа уреда и се засмя. — Колко жалко, че не са изобретили подобно нещо, което да показва, дали човекът, задаващ се срещу теб по улицата, носи оръжие.

Сакс се пошегува, но изобретателят кимна бавно, явно обмисляше думите. Сбогува с нея, налапа няколко царевични пръчици, обърна се и започна трескаво да чертае скица. Тя забеляза, че първата хартия, към която посегна, беше салфетка.

21

Том застана на прага на стаята. Зад гърба му се подаваше непознат посетител.

— Линкълн, доктор Копецки е тук.

Линкълн погледна разсеяно към вратата. Беше някъде към осем и половина вечерта и въпреки че напрежението около случая „Алгонкуин“ пулсираше из стаята, докато Сакс не се завърнеше от срещата с президента на електрическата компания, той нямаше какво да прави. Затова се съгласи да приеме представителя на Сдружението за правата на инвалидите, макар и без особено желание, и да получи наградата.

Копецки не ти е придворен, няма да потрива крака и да чака кралят да благоволи да го приеме.

— Моля, наричайте ме Арлен.

Арлен Копецки имаше мек подкупващ глас. Носеше консервативен костюм, бяла риза и вратовръзка, която заприлича на Райм на оранжево-черна захарна пръчка във формата на бастун. Той се приближи със ситни крачки към домакина и кимна за поздрав, без да протяга атрофиралата си ръка. И без да погледне краката на Райм, нито инвалидния стол. Все пак работеше в асоциация на хора с увреждания, нормално беше състоянието на Райм да не го шокира. Линкълн хареса поведението му. Той лично смяташе, че всички хора са инвалиди в един или друг аспект, като започнеш от емоционалните рани, минеш през артрита и стигнеш до болестта на Лу Гериг[2]. Животът увреждаше хората. Въпросът беше прост: какво може да се направи срещу това? Но истината беше, че той рядко се замисляше върху проблема. Не искаше да става борец за правата на тези хора: това би отклонило вниманието му от неговата работа. Той беше криминалист, просто се бе случило така, че се движеше по-трудно от колегите си. Компенсираше го, доколкото можеше, с повече умствен труд и продължаваше напред.

Райм хвърли поглед към Мел Купър, кимна към коридора, за да го предупреди, че ще се оттегли за малко в кабинета си, после се обърна към Том. Болногледачът покани с ръка Копецки и забута количката на Райм след него. Вкара инвалидния стол в кабинета, затвори вратата след себе си и изчезна.

— Заповядайте, седнете, ако желаете — покани го Райм. Последната част от изречението бе изречена с надеждата, че човекът ще остане прав, ще си изпълни задачата и ще си тръгне.

Копецки носеше малко куфарче. Сигурно преспапието беше вътре. Той седна и заговори:

— От известно време следя с интерес кариерата ви, господин Райм.

— Така ли?

— Запознат ли сте с работата на Съюза на инвалидите?

Том му бе разказал накратко за какво става дума. И Райм си спомни части от монолога му.

— Вие правите много добри неща.

— Така е.

Тишина.

„Ако може да побързаме… — Райм хвърли изпълнен с очакване поглед към прозореца, сякаш новините щяха да долетят до дома му на крилете на птица, като онзи сокол по-рано през деня. — Много съжалявам, но трябва да вървя, дългът ме зове…“

— През тези години съм работил с много инвалиди. Увреждания на гръбначния стълб, спина бифида, множествена склероза и всякакви други проблеми. Също и с болни от рак.

Колко интересно! Райм никога не бе мислил за тази болест като за недъг, но предположи, че някои видове сигурно отговаряха на определението. Погледна към часовника на стената. Тиктакаше съвсем бавно. Том внесе табличка с кафе и, о, за Бога, бисквити. Хвърли поглед към помощника си — това не ти е шибано чаено парти — но той не му обърна внимание.

— Благодаря — каза Копецки и взе чашата си ръка. Райм видя, че не си сложи мляко и се разочарова. То щеше да охлади кафето по-бързо, човекът можеше да го изпие набързо и да си тръгне.

— За теб, Линкълн? — погледна го Том.

— Не, благодаря — отвърна с леден тон той, но болногледачът не се обезпокои от тона му и от смразяващия му поглед. Остави таблата и се върна в кухнята.

Доктор Копецки се облегна назад и коженият фотьойл въздъхна под тежестта му.

— Чудесно кафе.

Колко мило.

— Знам, че сте зает, затова ще мина директно на въпроса.

— Ще съм ви благодарен за това.

— Детектив Райм… Линкълн. Религиозен ли сте?

Тези от Съюза на инвалидите сигурно се бяха сдушили с някаква църква.

— Не.

— И не вярвате в живота след смъртта?

— Досега не съм видял нито едно доказателство за съществуването му.

— Много хора мислят така. Значи за вас смъртта е равна на… да го наречем, пълен покой?

— Зависи как ще си отида.

Гостът се усмихна.

— Аз нарочно пропуснах да се представя пред вашия помощник. И пред вас. Но си имам основателна причина.

Райм не се разтревожи. Ако човекът се представяше за друг, само за да проникне вътре и да го убие, досега щеше да е мъртъв. Вдигнатата му вежда означаваше: добре, признай всичко и да приключваме.

— Аз не съм от Съюза на инвалидите.

— Не сте?

— Не. Но понякога се представям за член на една или друга асоциация, защото когато кажа името на истинската си организация, някои хора веднага ме изритват от домовете си.

— Да не сте от „Свидетелите на Йехова“?

Човекът тихо се изсмя.

— Аз съм от „Да умрем с достойнство“, организация за защита на евтаназията. Седалището й се намира във Флорида.

Райм беше чувал за тях.

— Някога обмисляли ли сте самоубийство?

— Да, преди няколко години, но реших да живея.

— Но го виждате като вероятна възможност?

— Има ли човек, който да не го е обмислял? Инвалид или не?

Кимване.

— Прав сте.

— Не разбирам защо сте тук. Ясно е, че няма да ми връчите награда за най-достоен начин за завършване на земния път. Тогава какво мога да направя за вас?

— Вижте, ние имаме нужда от защитници. От познати на обществото хора като вас. Те биха могли да накарат хората да се замислят за промяната.

Промяната. Евфемизъм ли е или става дума за нещо друго?

— Бихте могли да пуснете видео в Ю-Туб. Да направите няколко интервюта. И един ден да прибегнете до нашите услуги.

Той извади някаква брошура от куфарчето. Хартията беше мека и луксозна, с цветя. Не бяха лилии и маргарити. Рози. Заглавието над розите гласеше „Избор“. Мъжът я остави на масата до Райм.

— Ако се съгласите да ви използваме като наш говорител, ние не само ще ви обслужим безплатно, но ще ви осигурим и малка компенсация. Вярвате или не, но за малка група като нашата се справяме доста добре.

И се подразбира, че плащат предварително, помисли си Райм.

— Не мисля, че аз съм вашият човек.

— Всичко, което се иска от вас, е да разкажете на хората, че никога не сте спирали да мислите за възможния вариант да сложите край на живота си. Ще направим няколко снимки. И…

Гласът от вратата накара Райм да подскочи на стола.

— Махай се веднага оттук!

Копецки стана и погледна изплашено към вратата.

Том връхлетя в стаята и от страх докторът седна обратно на стола и изпусна чашата. Тя се разби на парчета и кафето се разля по пода.

— Чакайте, аз…

Том обикновено се контролираше, но сега лицето му бе почервеняло като домат.

— Казах да се махаш!

Копецки стана отново, но вече си бе възвърнал спокойствието.

— Вижте, имам важен разговор с детектив Райм — изрече хладнокръвно той. — Не знам защо се ядосвате.

— Вън! Веднага!

— Няма да му отнема много време…

— Напуснете!

— Том… — започна Райм.

— Тихо! — извика болногледачът.

Погледът на доктора беше красноречив: „И вие позволявате на вашия болногледач да ви говори по този начин?!“.

— Не искам да повтарям отново.

— Ще си тръгна, когато приключа разговора — смело отвърна Копецки и направи крачка към Том. Като всички лекари този също беше в добра физическа форма.

Но Том беше болногледач, което включваше разнасяне на задника на Райм от стола до леглото и от него до стола по няколко пъти на ден. Той застана точно пред Копецки, готов да му забие един в носа.

Всичко продължи само няколко секунди. Докторът отстъпи.

— Добре, добре — вдигна ръка той. — Боже, няма защо…

Том вдигна куфарчето на мъжа, притисна го към гърдите му, после го хвана за лакътя и го поведе към изхода. След малко Райм чу затръшването на външната врата. Картините по стените се раздвижиха.

Минутка по-късно помощникът му се появи с гробовна физиономия. Почисти с парцал петната от кафе и събра парчетата от чашата.

— Съжалявам, Линкълн. Проверих ги. Беше истинска организация… поне така мислех… — гласът му се пречупи. Той поклати отчаяно глава. Красивото му лице беше посивяло, ръцете му трепереха.

Райм задвижи стола към лабораторията и каза през рамо:

— Всичко е наред, Том. Не се тревожи… Дори съм доволен.

Помощникът обърна учуден поглед към него и откри, че шефът му се усмихва.

— Няма да губя време в писане на благодарствени слова за тъпата награда. Мога спокойно да се върна към работата си.

22

Електричеството поддържа живота ни; импулсът от мозъка към сърцето и дробовете е поток като всеки друг.

Електричеството може и да убива.

Не можеш да го разделиш от смъртта.

В девет часа вечерта, точно девет часа и половина след атаката в подстанцията МХ-10, мъжът в тъмносиния работен комбинезон на „Алгонкуин Консолидейтед“ огледа сцената, избрана за второ действие на неговото представление.

Електричество и смърт…

Стоеше на една строителна площадка и оглеждаше внимателно мястото. Никой не му обръщаше внимание, защото беше работник сред колеги. Различни работни облекла, различни защитни каски, различни компании. Но нещо ги свързваше: те изкарваха прехраната си с двете си ръце и „истинските хора“, онези, които разчитаха на техните услуги, богатите, неблагодарните, жестоките, ги гледаха отвисоко.

Сигурен, че е невидим за останалите, той се готвеше да инсталира много по-мощно от изпробваното по-рано във фитнес центъра изобретение. Съгласно номенклатурата на електроцентралите „висок волтаж“ се нарича напрежение над 70 000 волта. За да е сигурен, че всичко ще протече, както го е планирал, той трябваше да се убеди, че всички системи щяха да издържат поне два, дори три пъти по-високо напрежение.

Мъжът погледна по посока на мястото на сутрешната атака. И докато гледаше, не можеше да не мисли за волтове, ампери и… смърт.

Според него голяма част от думите на Бен Франклин бяха предадени неточно от журналистите, особено разказа за онзи идиотски ключ под гръмотевиците. Всъщност Франклин е стоял не на мокра земя, а в една плевня, и между ръката му и мокрия конец на хвърчилото е имало суха копринена панделка. Хвърчилото не е улучено от мълния, просто е събрало статично електричество от вилнеещата наоколо буря. Резултатът не е мълния, а една красива синя искра, затанцувала по ръката на Франклин, проблясвала в тъмното като риба, подскачаща над повърхността на езерото.

Няколко години след това един европейски учен повторил експеримента. Но не оцелял.

Още от първия ден производството на електричество било съпроводено със смърт. Непрекъснато загивали работници, изгаряли в пожари или сърцето им спирало от токов удар. В началото електрическите мрежи убивали много коне заради металните им подкови по мокрите павета на градовете.

Томас Алва Едисон цял живот се борил срещу великия си помощник Никола Тесла, мъчил се да докаже преимуществата на правия ток DC (Едисон) пред променливия АС (Тесла), опитвайки се да убеди хората, че вторият е опасен и убива. Конфликтът станал известен под името „Войната на електрическите токове“ и темата не слизала от първите страници на вестниците. Едисон тръбял от всички възможни трибуни, че променливият ток е смъртоносен и който го използва е в опасност. Истина е, че за да убиеш някого, ти трябва много по-малко количество променлив ток, отколкото прав, при това умираш по ужасен начин, но е истина също, че всеки достатъчно силен ток би те убил със същия успех.

Първият електрически стол е изобретен от хората на Едисон. Това било тактически ход, за да видят хората докъде води употребата на променливия ток на Тесла. Първата екзекуция с новата машина се провела през 1890 година, извършена не от екзекутор, а от „държавен електротехник“. Затворникът починал, но се мъчил цели осем минути. Добре поне, че докато дъгата го убивала, вече бил в безсъзнание.

След това дошли електрошоковите оръжия. В зависимост от това, кой е удареният и коя част от тялото е била поразена, смъртта, причинена от тях, би могла да се брои за случайна. Така всички работещи в тази индустрия започнали да се страхуват, особено от електрическите дъги, като предизвиканата тази сутрин от него.

Ток и смърт…

Мъжът тръгна през строителната площадка, симулирайки умора в края на работния ден. Наоколо гъмжеше от хора, дневната смяна се сменяше с нощната. Той се приближи необезпокояван до мястото. Продължаваха да не го забелязват. Беше скрил очите си зад предпазни очила с дебела рамка, а на главата си носеше жълтата каска на „Алгонкуин“. Беше невидим като електричество в кабел.

Първата атака изпълни страниците на вестниците, въпреки че цялата работа беше сведена до „инцидент“ в една от подстанциите в Мидтаун. Репортерите говореха за късо съединение, електрически искри и временно прекъсване на електроподаването. Имаше подмятания за терористи, но никой не откри неоспорима връзка с тях.

Все още.

Очакваше в един момент някой да спомене за възможността работник от „Алгонкуин“ да поставя капани из района, причинявайки болезнена смърт, но това не се случи.

Мъжът напусна мястото на бъдещата атака и влезе под земята. Никой не му обърна внимание. Работното облекло и идентификационният бадж бяха като вълшебен ключ. Той свърна по друг горещ тунел, сложи прозрачната предпазна маска и започна да монтира кабела.

Ток и смърт…

Да отнемеш живот по този начин — колко елегантно, сравнено например със стрелба по жертвата от… от пет метра.

Беше толкова чисто, просто и естествено!

Електричеството е странно нещо. Можеш да го спреш, можеш да го направляваш. Но не можеш да го измамиш. Веднъж създадено, то щеше да направи всичко възможно, за да се върне в земята, и ако най-директният начин беше да отнеме човешки живот, щеше да го направи на секундата.

Токът нямаше съвест и не чувстваше вина.

Това го очароваше най-много в неговото оръжие. За разлика от хората електричеството беше вярно на природата си.

23

По това време на вечерта градът сякаш възкръсваше за нов живот.

Девет часът вечерта беше като зелена светлина за автомобилни състезания по улиците на Ню Йорк.

В Ню Йорк мъртвото време не беше вечерта и през нощта; по ирония на съдбата градът беше най-тих, когато всички бяха най-заети: в пиковите часове, в късната сутрин и ранния следобед. Но паднеше ли здрачът, хората разпръскваха сънливото спокойствие на работния град и пълнеха въздуха с живот, докато взимаха важни решения: в кой бар, с кои приятели, с коя блуза? Със сутиен или без сутиен? Презервативи?… И после, хайде навън.

Фред Делрей вдиша дълбоко от хладния пролетен въздух и усети прилив на енергия, като онази, която течеше през електрическите кабели под краката му. Той не шофираше редовно, нямаше собствена кола, но чувството в него му напомни за онова, което човек усеща, когато натисне газта докрай и се понесе с пълна скорост напред към съдбата си.

Две пресечки след метрото, три, четири.

Нещо прогаряше джоба на панталона му. Стоте хиляди долара.

Фред Делрей вървеше бързо и непрекъснато се питаше: „Провалих ли се? От морална гледна точка постъпвам правилно. Бих рискувал кариерата си, бих рискувал дори да вляза в затвора, ако това ще доведе до разкриването на извършителя, било то «Справедливост за…» или някой друг.“

Да, той беше готов на всичко, за да спаси човешки живот. За тази цел сто хиляди долара не бяха нищо. И благодарение на късогледството на бюрократите може би никой никога нямаше да забележи липсващата сума. Но проблемът не беше в това. Дори да станеше така, дори и Уилям Брент да го отведеше до птичето и той да успееше да предотврати последващите атаки, нямаше ли извършеното престъпление да отрови целия му живот и вината му да започне да нараства като тумор?

Този грях щеше да тормози съвестта му, може би щеше да промени живота му завинаги и да го превърне в безчестен човек.

Промяна…

Беше готов да се върне в сградата на федералните и да остави парите.

Но не. Той знаеше, че постъпва правилно. И щеше да приеме последствията, каквито и да са те. Но, за Бога, Уилям, само не ме предавай!

Делрей пресече улицата и се оказа точно пред Уилям Брент, който примига изненадано, сякаш не бе вярвал, че агентът ще дойде. Останаха един до друг. Това не беше постановка, операция под прикритие или опит за вербуване. Сега те бяха просто двама приятели, срещнали се на улицата по някаква работа.

Зад тях един младеж с кървяща от последния пиърсинг устна дрънкаше на китара и мучеше нещо, което трябваше да мине за песен.

Делрей и Брент побързаха да се отдалечат от разнасящата се воня на нечисто и нечленоразделните звуци.

— Откри ли нещо? — попита агентът.

— Да.

— Какво? — попита бързо Делрей, като внимаваше да не издаде нетърпението си.

— На този етап не бих могъл да кажа нищо конкретно. Просто следа, водеща до друга следа. Но ти гарантирам, че до утре сутрин ще имаш нещо.

Гаранция? Не беше дума, дето се чуваше често от устата на информатор.

Но сред цялата паплач Уилям Брент беше неговият Армани.

Освен това Делрей нямаше друг избор.

— Успя ли да набавиш хартийките — попита безизразно Брент.

— Естествено. Вземи — отвърна също така безизразно Делрей и му подаде пакет, увит в днешния брой на „Ню Йорк Пост“.

Бяха го правили и друг път, разбира се. Поне сто пъти. Информаторът пусна вестника в дипломатическото си куфарче, без дори да погледне плика, да не говорим за отваряне и броене.

Докато парите изчезваха в куфарчето, Делрей гледаше така, сякаш наблюдаваше как спускат ковчег в земята.

Брент не попита за източника на парите. И защо да пита? Това не беше негова грижа.

Информаторът въздъхна и обобщи фактите:

— Значи бял мъж на средна възраст, вътрешен или свързан със служител на компанията. „Справедливост за нещо си“ и Рахман. Възможна терористична атака. Но може да е друго. Познава електричеството. И замисля нещо голямо.

— Това е всичко засега.

— Не мисля, че ми трябва повече — отвърна Брент. Делрей прие думите и поведението му за обнадеждаващи. Обикновено, когато се разделяше с типичния хонорар за доносници — около петстотин долара — винаги имаше чувството, че го ограбват. Но сега инстинктът му подсказваше, че Брент си заслужава парите.

— Да се видим утре — предложи той. — „Кармела“ във Вилидж. Знаеш ли го?

— Да. Кога?

— По обяд.

Набръчканото лице на Брент се набръчка още повече.

— Пет часа?

— Нека е три.

— Добре.

Делрей беше готов да прошепне „Моля те“. Никога не бе мислил, че може да каже подобно нещо на информатор. Успя да спре навреме, но трябваше да използва цялата си воля, за да не гледа към дипломатическото куфарче, чието съдържание можеше да превърне кариерата му в купчина прах. Както и целия му живот. В главата му се появи усмихнатото лице на неговия син, но той побърза да го прогони.

— Удоволствие е човек да работи с теб, Фред — усмихна се Брент и му кимна за довиждане. Светлината се отрази в дебелите стъкла на очилата му. Той се обърна и бързо се отдалечи.

24

— Сакс се връща.

Автомобилният двигател избоботи край къщата.

Райм разговаряше с Тъкър Макданиъл и Лон Селито и двамата дошли малко след като Доктор Смърт бе изгонен най-позорно от дома му.

В този момент Сакс сигурно слагаше полицейската карта на предното стъкло и после щеше да тръгне към входната врата, изчисли Райм. И наистина, миг по-късно вратата се отвори и стъпките й отекнаха по коридора.

Тя влезе, кимна на присъстващите и отдели една секунда повече, за да огледа Райм. Той забеляза израза на лицето й: нежност, примесена с клинично око, типично за всички близки на тежко болни хора и инвалиди. Тя бе чела много повече за квадриплегията от него, можеше да се справи с всички задачи, включени в ежедневието му, и понякога го правеше. В началото Райм се срамуваше, но когато тя отбеляза с чувство за хумор и дори леко флиртувайки: „С какво това е по-различно от всяка друга възрастна съпружеска двойка?“, той се предаде. „Добро попадение“ беше единственият му коментар.

Което не означаваше, че не й крещеше като на останалите и не я тормозеше с капризите си.

Той също я изгледа, после се обърна към таблото с веществените доказателства.

— Къде е наградата? — огледа се тя.

— Оказа се, че нещата са представени невярно.

— Какво искаш да кажеш?

Той й разказа за малката хитрост на доктор Копецки.

— О, не!

— Да. Никакво преспапие.

— И ти го изгони?

— Не аз, а Том. Представи се отлично. Но сега не искам да говорим за това. Имаме по-важна работа — той погледна към чантата й. — Какво носиш?

Тя извади оттам няколко дебели папки и отвърна:

— Взех списък на хората с достъп до компютърните кодове на „Алгонкуин“.

— Ами на недоволните служители? И онези с психически отклонения?

— Никой от тях не е свързан с кодовете.

Сакс разказа подробно за срещата си с Анди Джесън: нямало архив на работилите в тунелите за парното близо до подстанцията на Петдесет и седма улица. Нямало явни терористични заплахи, но шефът на охраната ще провери още веднъж в архивите.

— Говорих и със завеждащия отдел „Специални проекти“. Най-общо това е отделът, който се занимава с алтернативните енергии. Казва се Чарли Сомърс. Симпатяга. Той ми направи профил на човека, който би могъл да свърже кабела и да предизвика електрическа дъга. Трябва да е работил с ток, занаятчия, военен електротехник, телефонен техник, специалист по авариите…

— Това твое определение ли е? — погледна я Селито.

— Не, така се нарича. Специалист по авариите, старши майстор, така да се каже. И е много вероятно да е такъв. За да предизвикаш една от тези дъги, ти трябва известен практически опит. Не може просто да го прочетеш в интернет.

Райм кимна към бялата дъска и тя написа резултатите си в резюме.

— Колкото до компютъра, трябва да си изкарал курс на обучение или да си работил дълго време в такъв отдел. Това също е сложна работа.

Тя обясни, че извършителят трябва да е компетентен и в програмите СКАДА и ПУЕ. Добави и тези подробности на дъската.

— Колко имена съдържа списъкът? — попита Селито.

— Над четирийсет.

— Олеле! — измърмори Макданиъл.

Райм предположи, че вероятността едно от имената в този списък да е на престъпника е голяма. Надяваше се Сакс и Селито да намалят броя на възможните извършители до приемливо число. Но това, което искаше най-много в момента, бяха улики. Разполагаха със съвсем малко, поне онези, които можеха да се окажат полезни.

Изминаха дванайсет часа от атаката, а те не бяха мръднали и крачка напред с идентифицирането на човека от кафенето, нито на някой друг.

Липсата на всякакви следи беше изнервяща, но още по-плашещо беше следното изречение от профила на извършителя: „Голяма вероятност извършителят да е същият човек, откраднал 25 метра кабел «Бенингтън» и 12 сплит болта. Планирал ли е други атаки?“.

Дали в момента не свързваше някъде кабел към друг кръг? За атаката над автобуса нямаше никакво предупреждение. Дали това не беше неговото modus operandi? Всеки миг отнякъде можеше да долети новината, че е имало втора електрическа дъга, убила десетки души.

Мел Купър направи копие на списъка. Сакс, Пуласки и Селито взеха половината, Макданиъл щеше да предаде останалите на федералните агенти, за да ги проследят. После Сакс взе донесените от „Алгонкуин“ лични досиета, задържа онези, които съвпадаха с избраните имена от списъка, другите подаде на Макданиъл.

— Този Сомърс според теб заслужава ли доверие? — попита я Райм.

— Да. Проверих го. Той ми даде това.

Тя извади малкия електронен уред и го насочи към контакта близо до Райм. Натисна един бутон и прочете съобщението на екрана.

— Хм. Двеста и четирийсет волта.

— Я го насочи към мен. Аз съм зареден до дупка.

Тя се засмя и насочи уреда към Райм. После вдигна съблазнително (както му се стори) вежди. Телефонът й избръмча и тя го вдигна, загледана в дисплея. Проведе кратък разговор и затвори.

— Беше Боб Кавано, вицепрезидент на „Алгонкуин“ и производствен директор. Трябваше да провери за евентуална връзка между служителите им и терористични организации. Нямало сведения за заплахи от страна на еко терористи или атаки срещу заводите на „Алгонкуин“. Но има доклад за проникване в една от големите им подстанции във Филаделфия. Бял мъж, към четирийсетте. Никой не знае кой е бил и какво е правил вътре. Няма доклад от охраната, защото нямало щети. Полицията не е открила нищо. Това е станало миналата седмица.

Раса пол, години…

— Това е нашият човек. Но какво е търсил там?

— Няма други опити за проникване в подразделенията на компанията.

Дали мисията на извършителя не е била да събере информация за охраната на подстанциите и на цялата мрежа? Райм можеше само да размишлява над това и когато му дойде времето, да намести инцидента на точното място.

Телефонът на Макданиъл иззвъня. Той го вдигна и се загледа с отсъстващ поглед в написаното върху бялата дъска, после затвори.

— Т и К са прихванали нов разговор за терористичната група „Справедливост за…“.

— Какво са чули? — попита припряно Райм.

— Нищо съществено. Но едно е интересно: чули са кодови думи, използвани преди за едрокалибрени оръжия. Нашият алгоритъм изолира думите „хартия и материали“.

Той им обясни, че терористите често закодират съобщенията си, като използват такива безобидни думи. Наскоро във Франция била предотвратена атака, благодарение на подслушан разговор между известни негативисти, използвали думи като „gateau“, „farine“ и „beurre“, френските съответствия на „торта“, „брашно“ и „масло“. Оказало се, че наистина се отнася за съставки на бомба: експлозиви и детонатор.

— От „Мосад“ твърдят, че групировките на „Хизбула“ понякога използват съчетанията „офис материали“ или „материали за парти“, а всъщност става дума за експлозиви. Подозираме, че освен Рахман в групата участват и поне още двама души. Компютърът ги определя като мъж и жена.

— Казахте ли на Фред? — попита Райм.

— Добре, че ме подсети — Макданиъл извади отново телефона и пусна говорителя.

— Фред, обажда се Тъкър. Пуснах те на микрофона у Райм. Някакви попадения?

— Моят информатор действа. Напипал е следа.

— Напипал следа? И няма нищо конкретно?

Кратка пауза. После Фред изрече:

— Нямам нищо. Не още.

— Т и К откриха някои неща.

И той информира агента си за кодовите думи и за вероятността да са замесени мъж и жена.

Делрей го увери, че ще предаде информацията на своя човек.

— Значи се съгласи да работи при този бюджет?

— Да.

— Знаех си. Ако ги оставиш, тези хора ще ти се качат на главата, Фред. Така работят информаторите.

— Случва се — отвърна глухо Делрей.

— Ще поддържаме връзка — Макданиъл изключи. — Тази проклета сенчеста зона. Няма как да бръкнем навсякъде.

Да бръкнем? Негативисти?

Селито потупа купчината досиета на служителите на „Алгонкуин“ пред себе си.

— Аз отивам в управлението. Ще раздам това на хората си. Ох, ще бъде дълга нощ, братле.

Часът беше единайсет и десет.

„Нощта наистина ще е дълга — помисли си Райм. — За мен също.“ Главно, защото на този етап той нямаше какво да прави.

От всичко най-много мразеше да чака!

Загледан в оскъдната информация на бялата дъска, той си каза ядосано: „Движим се прекалено бавно, а се опитваме да хванем престъпник, действащ със скоростта на светлината“.

Профил на извършителя

• Мъж

• Около четирийсетте

• Вероятно бял

• Възможни очила и шапка. Вероятно с къса руса коса

• Тъмносиньо работно облекло, подобно на носеното от работниците на „Алгонкуин“. Познава отлично електрическата система. Отпечатъкът от обувка предполага добро физическо състояние без малформации в краката и затруднения при придвижването. Голяма вероятност извършителят да е същият човек, откраднал 25 метра кабел „Бенингтън“ и 12 сплит болта. Планирал ли е и други атаки? Проникването в склада на „Алгонкуин“ е станало с ключ

• Вероятно работи в „Алгонкуин“ или има контакт с техен служител

• Връзка с терористични организации? Със „Справедливост за (неизвестно)“? Терористична група? Включен ли е човек с име Рахман? Закодирани съобщения за движение на парични средства, оживление сред определени кръгове и слухове за нещо „голямо“?

пробивът в охраната на склада на „Алгонкуин“ във Филаделфия вероятно има връзка с атаките

— разкрития от СИГНИТ: кодови думи за оръжие, „хартия и оборудване“ (оръжие и експлозиви)? Бойната група включва мъж и жена

• Вероятно е изучавал СКАДА — програма за управление и контрол на данните, и ПУЕ — програма за управление на енергията

• Управленските програми на „Алгонкуин“ и „Енетрол“ са базирани на „Юникс“

• За да произведе дъга, вероятно е телефонен техник, специалист по авариите, електротехник, конструктор на електрически машини, старши инспектор или военен

Шестнайсет часа до Деня на Земята

II

Пътят на най-малкото съпротивление

„Един ден човекът ще впрегне приливите и отливите, ще улови енергията на слънцето и ще освободи енергията на атома.“

Томас Алва Едисон за производството на електричество в бъдещето

25

Осем часът сутринта.

Слънчевите лъчи нахлуха през прозорците на къщата. Линкълн Райм стисна очи и придвижи инвалидния стол извън обсега на заслепяващия лъч към асансьора, свързващ спалнята му с лабораторията на първия етаж.

Сакс, Мел Купър и Лон Селито работеха отдавна. Бяха се събрали преди часове.

Селито говореше по телефона.

— Добре. Разбрах — приключи той и записа някакво име в бележника си. Райм видя, че не си е сменял дрехите. Сигурно беше спал в кабинета или в спалнята на долния етаж.

Купър си бе ходил до дома, поне за малко. Колкото до Сакс, тя бе прекарала известна част от нощта на леглото до Райм. Но в пет и половина стана, за да продължи прегледа на досиетата на служителите с надежда да ограничи списъка на заподозрените.

— Докъде стигнахме? — попита Райм.

— Току-що говорих с Макданиъл — отвърна уморено Селито. — Те са отделили шест, ние също.

— Искаш да кажеш, че сме свели заподозрените до дванайсет? Тогава…

— Хм, не, Линк. Елиминирахме дванайсет.

Сакс се обади:

— Проблемът е, че много от служителите са в ръководния състав. Те не са вписали в досиетата предишните си служебни позиции и дали са изкарали компютърни курсове. Трябва да ровим много, за да разберем дали имат уменията и знанията да манипулират системата и да свържат кабела.

— Какво стана със скапания ДНК анализ? — избухна Райм.

— Трябва да почакаме още малко — отвърна Купър. — Момчетата работят извънредно.

— Извънредно ли? Глупости! — изръмжа Райм.

Новите тестове ставаха за ден, най-много два, за разлика от старата система, която изискваше седмица. За него нямаше обяснение защо резултатите не бяха на бюрото му.

— Научихме ли нещо повече за „Справедливост за…“?

— Нашите хора преровиха всичките им файлове — отговори Селито. — Агентите на Макданиъл също. Както и Националната сигурност, военното разузнаване и Интерпол. Не открихме нищо за тях, нито за Рахман. Тая шибана сенчеста зона! Като извадена от роман на Стивън Кинг.

Райм реши да звънне в лабораторията и да поиска да побързат с ДНК експертизата, но телефонът иззвъня. Той вдигна вежди и моментално натисна бутона „отговор на позвъняване“.

— Катрин, добро утро. Рано си станала.

В Калифорния сега беше пет часът сутринта.

— Да.

— Нещо ново?

— Логан е засечен отново. Близо до мястото, където са го видели първия път. Току-що говорих с Артуро Диас.

Представителят на закона също бе станал рано. Добър знак.

— Неговият шеф е поел лично случая. Помниш ли, че ти споменах за него? Казва се Родолфо Луна.

Оказа се, че този Луна наистина е голяма клечка: вторият по важност човек в Мексиканската федерална полиция. Катрин им обясни, че Луна, въпреки огромната си заетост покрай някаква операция на наркоотдела и постоянния си ангажимент, свързан с изкореняването на корупцията от държавните институции и агенции, е проявил готовност да участва лично в операцията по залавянето на Часовникаря. Всички знаеха, че още едно убийство в Мексико нямаше да бъде кой знае каква новина и едва ли заслужаваше вниманието на толкова високопоставена личност като Луна, но той очевидно беше амбициозен и се надяваше сътрудничеството с нюйоркската полиция да му донесе точки пред дръпнатите му колеги на север от Мексико.

— Той е голяма работа. Кара собствен лексус, носи две пушки… истински каубой.

— Но дали може да му се вярва?

— Артуро ми каза, че понякога си играе на котка и мишка със системата, но иначе е честен човек. И е добър професионалист. Работи за федералните от двайсет и две години — истински ветеран — и все още понякога се включва в полевата работа. Дори сам събира веществени доказателства.

Райм беше впечатлен. Той бе правил същото, докато беше действащ капитан в полицията и оглавяваше криминалния отдел. Спомни си колко пъти младите полицайчета се вцепеняваха от гласа на шефа на шефовете им, после се обръщаха и не можеха да повярват на очите си, като го виждаха с пинсета в ръце и с ръкавици да прибира от пода влакънце или косъм.

— Той си е създал име в разкриването на икономически престъпления, трафика на хора и борбата с тероризма. Закопчал е лично няколко известни политици и ги вкарал зад решетките.

— И все още е жив — измърмори Райм.

Не го каза с насмешка. Беше известно, че съвсем наскоро е убит шефът на полицията в Мексико Сити.

— Луна има сериозна охрана — обясни Данс. — Райм, той иска да говори с теб.

— Дай ми номера.

Дан му го продиктува. Бавно. Знаеше за парализата му и се съобразяваше с нея. Райм премести показалец върху специалното табло и натисна съответните цифри. Те се появиха на плоския екран пред него.

Данс ги информира, че в отдел „Наркотици“ продължава разпитът на мъжа, доставил кутията на Логан.

— Излъга, като каза, че не знае какво е имало вътре. Гледах записа и им дадох някои насоки за разпита. Работникът си е помислил, че вътре има наркотици или пари, затова не се е сдържал и е хвърлил един поглед. Фактът, че не е откраднал нищо, означава, че не е имало нито едно от двете. Всеки момент ще го подложат на нов разпит.

Райм й благодари.

— Ох, има и още нещо.

— Да?

Данс им даде един адрес в интернет. Райм записа и него на браузъра си.

— Влез в този сайт. Реших, че ще искаш да видиш Родолфо. Мисля, че е по-лесно да разбереш някого, когато знаеш как изглежда.

Райм не беше сигурен в това. В работата си той предпочиташе да не вижда хората. Жертвите обикновено бяха мъртви, а докато дойде ред да се намеси той, убийците отдавна бяха изчезнали от местопрестъплението. Ако можеше да избира, предпочиташе да не вижда никого.

Но все пак, след като прекъсна връзката, реши да влезе във въпросния сайт. Беше статия в мексикански вестник за залавяне на голяма пратка наркотици. Водещият разследването беше Родолфо Луна. Придружаващата снимка показваше широкоплещест мъж сред свои колеги от федералната полиция. Някои от тях носеха маски, за да скрият самоличността си, останалите имаха мрачния и напрегнат израз на хора, чиято работа ги бе белязала завинаги.

Луна беше с широко лице и тъмна кожа. Носеше фуражка, но личеше, че главата под нея е обръсната. Маслиненозелената му униформа беше по-скоро военна, отколкото полицейска и гърдите му блестяха от накичените по тях медали. Имаше буйни черни мустаци. Гледаше намръщено и решително и сочеше към нещо наляво от обектива.

Използвайки таблото, Райм позвъни на телефонния номер в Мексико. Можеше да използва и гласова команда, но откакто си възвърна подвижността на пръста на дясната ръка, предпочиташе да действа с него.

Необходимо беше съвсем малко усилие, докато добави отпред кода на Мексико, и след минутка вече разговаряше с Луна, чийто глас се оказа изненадващо нежен, с много лек акцент. Можеше да бъде на мексиканец, естествено, но разтягането на гласните напомняше и за френски.

— А, Линкълн Райм! Какво удоволствие! Чел съм много за вас. Имам всички ваши книги, разбира се. Пуснал съм ги сред моите следователи за задължително четене — той замълча за момент, после попита: — Извинете за въпроса, но смятате ли да осъвремените сектора ДНК…

Райм не можа да сдържи смеха си. Само преди няколко дни обмисляше подобна идея.

— Имам такова намерение. Веднага, след като приключим със случая. Инспекторе… инспектор ли сте всъщност?

— Инспектор ли? Съжалявам, но не мога да разбера защо в САЩ си мислят, че полицаите във всички страни, освен в тяхната са инспектори — рече той, но тонът му остана дружелюбен и в думите му нямаше сарказъм.

— Източниците на информация са ни такива — отвърна Райм. — Черпим сведения от филми и телевизионни сериали.

Отсреща се чу смях.

— Ах, да! Какво биха правили горките полицаи без кабелните телевизии? Как щяха да си вършат работата? Но, не. Аз съм командир. В моята страна армията и полицията… ние често си разменяме местата. Както разбрах, вие сте ПЕН капитан. Това да не означава полицай — експерт по нумерология? Просто се чудех.

Райм се засмя:

— Не, това означава, че съм пенсиониран.

— Така ли? Но все още работите?

— Да. И оценявам високо помощта ви за конкретния случай. Този мъж е много опасен.

— Радвам се, че мога да ви бъда полезен. Вашата колежка Катрин Данс ни помага много в залавянето и екстрадирането на наши престъпници от Щатите, а това не е лесна задача, като имате предвид, че тук я притискат да не го прави.

— Тя е много добра в работата си — отвърна Райм и реши, че е време да пристъпи към конкретния въпрос. — Разбрах, че сте открили Логан.

— Моят помощник Артуро Диас и екипът му са го засекли на два пъти. Най-напред вчера в хотела. Няколко часа по-късно са го видели около близките офис сгради на авеню „Боске де Реформа“. Това е в търговския район. Снимал е сградите. Това повдига някои подозрения, защото в никакъв случай не бихме могли да ги наречем архитектурни постижения. Пътният полицай го е познал по разпространената от нас снимка. Хората на Артуро са отишли веднага на мястото, но преди да пристигне подкреплението, Часовникаря е изчезнал. Този човек е цар на изплъзването.

— Това го характеризира много точно. Какви хора работят в сниманите сгради?

— Там има десетки компании. Малки държавни агенции. Сателитни офиси. Транспортни и търговски фирми. В една от тях на първия етаж има банка. Може тя да е на прицел?

— Часовникаря не е дошъл в Мексико да краде. Нашето разузнаване показва, че планира убийство.

— В момента проверяваме персонала на фирмите, за да видим дали сред тях има евентуална жертва.

Райм познаваше тънката игра на преговорите между службите, но сега нямаше време да навлиза в детайли. Имаше чувството, че и Луна няма.

— Трябва да създадете добро прикритие за вашите хора, командире. Бъдете по-внимателен от обикновено.

— Да, естествено. Този човек притежава трето око.

— Трето око ли?

— Като второ зрение. Данс ми каза, че той е като котките. Усеща отдалече опасността.

„Не — помисли си Райм. — Просто е много умен и може да предвиди ходовете на преследвачите си. Като гросмайстор.“ Но каза:

— Точно така, командире.

Загледа се в снимката на Луна на екрана. Данс беше права: разговорът ти носи много повече информация, когато можеш да си представиш човека, с когото говориш.

— И ние си имаме такива хора тук — мексиканецът отново се засмя. — Аз съм един от тях. Това обяснява защо още съм жив, а много от колегите ми вече ги няма. Ще продължим наблюдението… много внимателно. Надявам се, когато го хванем, да дойдете лично за екстрадицията, капитане?

— Аз не излизам от дома си.

Луна помълча, после някак тъжно каза:

— Простете ми, капитане. Забравих за проблема ви.

„Нещо, което аз никога няма да забравя“ — помисли си Райм също толкова тъжно.

— Няма нужда от извинения — отвърна.

Луна добави:

— Ние тук сме… как да кажа… Мексико Сити е достъпен град. Ще бъдете добре дошъл, ако решите да ни дойдете на гости, и съм сигурен, че ще се чувствате удобно. Може да отседнете у нас. Съпругата ми готви много вкусно. Къщата няма стълби, така че няма да имате проблеми.

— Може би.

— Храната ни е отлична, а аз съм известен колекционер на мескал и текила.

— В такъв случай може да полеем приключването на случая с бутилка от колекцията ви — рече Райм, за да му достави удоволствие.

— Надявам се да хвана този човек, за да си издействам едно посещение от ваша страна… Може би ще се съгласите да изнесете лекция на моите хора.

Райм се усмихна вътрешно. Не бе осъзнал, че води преговори. С появата му в Мексико Луна щеше да бодне едно перо на шапката си; ето защо беше толкова отзивчив. Явно начинът да свършиш работа в Латинска Америка беше такъв, независимо дали ставаше дума за търговия или за полицейска работа.

— С най-голямо удоволствие — отвърна и погледна към Том, който му правеше знаци и сочеше към коридора.

— Трябва да затварям, командире.

— Благодаря ви, че се свързахте с мен, капитане. Ще ви се обадя веднага, щом науча нещо повече. Дори и да ми се струва незначително, ще ви уведомя, бъдете сигурен.

26

Том въведе в лабораторията, за втори път през този ден, енергичния и спретнат специален агент Тъкър Макданиъл. Този път водеше със себе си и свой колега, изтупан и симпатичен младок, чието име Райм забрави на минутата. Беше му по-лесно да го нарече в себе си Хлапето с главно „Х“. Хлапето примига срещу парализирания човек и бързо отклони поглед.

Специалният агент съобщи:

— Елиминирахме още няколко имена от списъка. Но дойдохме за друго. Получихме писмо с искания.

— От кого? — попита Лон Селито и вдигна поглед от работната маса, до която бе седнал, свит като спукана топка. — От терористите ли?

— Анонимно е и източникът не е установен — отвърна Макданиъл, изричайки грижливо всяка сричка. Райм се запита дали наистина не харесваше полицая толкова, колкото показваше. От една страна, се държеше, както се държеше с Фред Делрей, когото определено не харесваше. От друга страна, това можеше просто да е неговият маниер на поведение. От трета, понякога всичко ставаше без причина.

Сенчестата зона…

Агентът продължи:

— Прилича на писано от маниак, еко може би. Но знае ли човек?

— Сигурни ли сте, че е писано от извършителя? — попита Селито.

След очевидно немотивирана атака честа практика беше различни групировки да се опитат да се възползват от ситуацията. Те заплашваха да повторят атаката, ако не се изпълнят исканията им, въпреки че нямаха нищо общо със случилото се.

— Дал е неизвестни на широката публика подробности за атаката — изрече през зъби Макданиъл, без да погледне към смачкания Селито. — Естествено, че го проверихме.

Демонстративната враждебност на Макданиъл обясняваше неприязънта на Райм към него.

— Кой го е получил и как? — попита.

— Анди Джесън. Най-добре тя лично да ви запознае с подробностите. Исках да я свържа с теб възможно най-бързо.

Поне не беше обявил война на всички фронтове. Неприязънта на Райм намаля с няколко пункта.

— Осведомих кмета, Вашингтон и Националната. Осъществихме конферентна връзка, докато пътувах насам.

„Но без нас“ — отбеляза си наум Райм.

Федералният отвори куфарчето и извади лист хартия, сложен в нов найлонов плик. Райм кимна към Мел Купър. Специалистът извади листа с ръкавици и го сложи на работната маса. Насочи камерата към него и секунди по-късно написаният на ръка текст се появи на всички монитори в стаята.

До Анди Джесън, президент и изпълнителен директор на „Алгонкуин Консолидейтед Пауър“

Вчера сутринта, към 11:30 часа, при подстанция МХ-10 на Петдесет и седма западна улица стана инцидент с електрическа дъга, причинена от изолиран кабел „Бенингтън“ и стълб на автобусна спирка, свързан чрез клема с два сплит болта. След изолирането на четири други подстанции от мрежата и шунтирането на прекъсвачите в МХ-10 натоварването на кабелите с близо двеста хиляди волта предизвика електрически искров разряд.

Цялата вина за инцидента е ваша, причината се крие във вашата алчност и егоизъм. Това е типично за тази индустрия и неприемливо за обществото ни. „Енрон“ наруши финансовата стабилност на хората, вие увреждате физическото им здраве и изобщо живота на земята. Експлоатирате електричеството безогледно и като последица разрушавате нашия свят, вмъквате се коварно в живота ни като вируси и ни поставяте в състояние на зависимост от това, което ни убива.

Хората трябва да разберат, че не им трябва толкова много електричество, както се опитвате да ги убедите. И вие сте тези, които трябва да им покажат пътя. За целта трябва да ограничите потреблението на електричеството от битовите абонати, като съкратите енергоподаването във вашата мрежа до петдесет процента в извън върховите часове за половин час, като започнете днес в дванайсет и трийсет на обяд. Ако не го направите, в един часа ще умрат още хора.

Райм кимна към телефона и каза на Сакс:

— Обади се на Анди Джесън.

Тя набра номера и след малко в слушалката се чу женски глас:

— Детектив Сакс? Чухте ли вече?

— Да. До мен са Линкълн Райм, хора от полицията и от ФБР. Те донесоха писмото.

Райм долови раздразнение и гняв, когато жената попита:

— Кой стои зад всичко това?

— Не знаем — отвърна Сакс.

— Все пак трябва да имате някаква представа.

Макданиъл се представи и заговори:

— Разследването е в пълен ход, но все още нямаме заподозрян.

— А онзи човек в работното облекло в кафенето срещу подстанцията при атаката вчера сутринта?

— Не сме го идентифицирали. Сега работим над вашия списък. Но все още не можем да посочим конкретен човек.

— Госпожице Джесън, аз съм детектив Селито от нюйоркската полиция. Можете ли да го направите?

— Какво да направя?

— Исканото от извършителя. Да намалите електроподаването.

Райм не виждаше нищо лошо да си поиграе малко с лошите момчета, като отвърне на искането им. Воденето на преговори по принцип даваше допълнително време за анализ на веществените доказателства и установяване на наблюдение над заподозрените. Но това не беше неговият подход.

— Госпожице Джесън, отново е Тъкър. Ние не препоръчваме преговори. В дългосрочен план това ще ги окуражи да искат все повече и повече.

Очите му пронизаха предложилия идеята детектив.

Но Селито упорстваше:

— Това ще ни позволи да си поемем въздух.

Федералният агент се замисли, вероятно не искаше да разединява отбора. Но въпреки това каза:

— Аз съм твърдо против.

— Това е просто невъзможно. Да свалим с петдесет процента натоварването в този голям район на града? Как си го представя той? Това не е като да завъртиш реостата и да регулираш яркостта на електрическата крушка. Ще натовари допълнително останалата част от Североизточна интер връзка. Ще трябва да прекъснем тока на много места. Освен това имаме милиони клиенти със самоизключваща се система и тя ще се изолира при такъв спад на електроенергията. А и възстановяването ще бъде изключително трудно. Ще се загубят данните в компютъра. Не може от нула да завъртиш ключа на максимум. Ще ни отнеме дни да препрограмираме и въпреки това ще загубим много информация. Най-лошото е, че не всички сгради имат батерии и генератори. Болниците имат, но много от тях не са в добро състояние. В резултат ще загинат много хора.

„Е — помисли си Райм, — нашият човек е прав за едно нещо: електричеството в лицето на «Алгонкуин» и другите електрически компании наистина се е настанило трайно в живота ни. Ние сме зависими от тока.“

— Ето, видяхте ли? — изгледа ги Макданиъл тържествуващо. — Това не може да се направи.

Селито сви устни. Райм погледна към Сакс.

— Паркър?

Тя кимна и се зае да търси в телефона си номера и имейла на Паркър Кинкейд във Вашингтон. Бивш агент на ФБР, Кинкейд сега работеше като частен консултант, най-добрият екзаминатор на документи в цялата страна, поне според Райм.

— Сега ще му го изпратя.

Сакс седна на един от столовете пред компютрите, написа набързо имейл, сканира писмото, приложи го и го изпрати.

Селито извади телефона си и се свърза с Отдела за борба с терористите, а оттам и със специалния отряд за бързо реагиране към отдел „Тактически разработки“ — местната версия на СПОТ, „специални оръжия и тактики“ — и им съобщи, че се очаква нова атака към един часа на обяд.

Райм се обърна към микрофона:

— Госпожице Джесън, отново е Линкълн. Исках да ви попитам за онзи списък, който дадохте вчера на детектив Сакс.

— Да?

— Можете ли да ни предоставите образци от почерците на хората?

— На всичките ли?

— Колкото може повече и колкото може по-бързо.

— Предполагам, че ще мога. Изисквали сме от тях формуляри и декларации за много неща. Мисля, че здравните картони също са подписани собственоръчно от тях и ще ви свършат работа.

Райм се отнасяше скептично към подписите като показател за почерка на човека. Не беше специалист, но няма как да си шеф на криминален отдел, без да разбираш поне малко от почерци, документи и подписи. Той знаеше, че хората се отнасят нехайно към подписа си (лоша практика, както разбра в процеса на работата, защото небрежният подпис се фалшифицираше много по-лесно). Но когато си взимаха бележки, се стараеха да пишат по-четливо, което даваше по-добра представа за почерка им. Той обясни това на Джесън и тя обеща, че ще ангажира помощниците си да открият възможно най-много образци от писани на ръка бележки. Искането не й беше по вкуса, но изглежда беше отстъпила относно участието на служител на „Алгонкуин“ в атаките.

Райм се отдалечи от микрофона и извика:

— Сакс! Там ли е Паркър? Какво става?

— На някакво съвещание е — обясни Сакс. — Чакам да ме свържат.

Кинкейд беше самотен баща на две деца, Роби и Стефани, и балансираше с мъка между личния и професионалния си живот. Децата му отнемаха толкова време, че той се принуди да напусне ФБР и да стане частен консултант като Райм. Но криминологът познаваше добре Кинкейд и знаеше, че при случай като този той веднага щеше да се качи на борда и щеше да направи всичко, за да помогне.

Райм се обърна отново към микрофона.

— Госпожице Джесън, можете ли да сканирате материалите и да ги изпратите на… — вдигна вежда към Сакс и тя продиктува имейла на Паркър Кинкейд.

— Записах го — отвърна Джесън.

— Тези термини… „ограничаване на потреблението“, „шунтиране“, „извън върхови часове“… предполагам, че са част от бизнеса?

— Така е.

— Това дава ли ни някаква информация за него?

— Не съвсем. Да, това са технически термини, но ако може да влезе в програмите ни и да манипулира линията, тогава естествено ще знае и това. Всеки в енергийната промишленост ги знае.

— Как получихте писмото?

— Беше доставено в дома ми.

— Вашият адрес публично известен ли е?

— Не съм в телефонния указател, но не е невъзможно човек да го открие.

Райм настоя.

— Как точно го получихте?

— Живея в сграда с портиер. В горната част на Ийст Сайд. Някой позвънил на вратата за доставчиците. Портиерът отишъл да види кой е. Когато се върнал, писмото било оставено в стаичката му. На плика пишеше: „Спешно. Незабавно доставете на Анди Джесън“.

— Имате ли охранителна камера?

— Не.

— Кой го е пипал?

— Портиерът. Но само плика. После куриерът, който го донесе в офиса ми. И аз, разбира се.

Макданиъл се приготви да каже нещо, но Райм го изпревари:

— Писмото е трябвало да се достави бързо. Който го е пратил, е знаел, че в сградата има портиер и ще ви го предаде веднага.

Макданиъл кимна. Очевидно бе искал да каже същото. Хлапето с блестящия поглед също кимна и главата му се заклати като главата на куче играчка на задния прозорец на кола.

След кратко мълчание Джесън заговори. Този път не успя да скрие тревогата си.

— Предполагам, че е така. Това означава, че ме познава. Вероятно много добре.

— Имате ли охрана? — попита Селито.

— Шефът на охраната в централата Барни Уол. Детектив Сакс се запозна с него. Той разполага с четирима въоръжени служители за всяка смяна. Но вкъщи нямам. Никога не съм мислила…

— Ще изпратим някой от патрула да застане пред дома ви — каза Селито.

Веднага след него се обади и Макданиъл:

— Ами семейството ви? Може да се наложи да изпратим хора да се погрижат за тях.

Анди замълча, после попита:

— Защо?

— Може да се опита да ги използва като разменна монета.

— Ох! — малко резкият и уверен глас на Джесън сега прозвуча несигурно и изплашено. Тя веднага обясни: — Родителите ми са във Флорида.

— Вие имате брат, нали? — обади се Сакс. — Мисля, че го видях на снимките на бюрото ви.

— Брат ми ли? Но… ние не поддържаме връзка. И той също не живее тук — нечий друг глас я прекъсна, тя го изслуша, после се върна към разговора: — Вижте, извинявам се, но на другата линия ме търси губернаторът. Току-що е чул по новините.

Чу се изщракване и връзката прекъсна.

— И така — вдигна ръце Селито и погледна Райм. — Това опростява нещата.

— Опростява ли ги? — обади се Хлапето.

— Да — отвърна детективът и кимна към часовника на близкия монитор. — Щом няма да преговаряме, няма какво друго да правим, освен да го хванем. Имаме цели три часа. Фасулска работа.

27

Мел Купър и Райм работеха върху анализа на писмото. Рон Пуласки, дошъл преди няколко минути, също се присъедини към тях. Лон Селито се отправи към управлението, за да координира действията им с тактическия отдел за идентифицирането на извършителя или откриването на възможното място на атаката.

Тъкър Макданиъл огледа писмото с исканията, сякаш виждаше абсолютно непознато за него ястие. Райм предположи, че причината е в писания на ръка текст, той определено не попадаше в сенчестата зона и се явяваше антитеза на високотехнологичните комуникации. Всичките му компютри и проследяващи системи бяха безполезни срещу мастилото и хартията.

Райм също се загледа в текста. От работата си с Паркър Кинкейд, както и от собствен опит, знаеше, че почеркът не разкрива характера на личността, каквото и да твърдяха в продаваните по супермаркетите книги и колкото и да ни уверяваха философите и психолозите. Въпреки това анализите бяха полезни, ако имаш друг писан от заподозрения образец, защото помагаха да се потвърди, че първият документ е писан от автора на втория. И в момента Паркър Кинкейд правеше точно това: сравняваше писмото с други почерци на заподозрени в тероризъм. А тях сравняваше с почерка на фигуриращите в списъка служители на „Алгонкуин“.

Почеркът и съдържанието можеха да определят с коя ръка си служи човекът, даваха информация за нивото на образование, националността, място, където е отрасъл, доказваха ментални и физически заболявания, интоксикации и състояния на наркотичен унес.

Но интересът на Райм беше към по-материалната част: източник на хартията, на мастилото, отпечатъци от пръсти и оставени по хартията следи.

Въпреки усърдието на Купър постигнатото беше кръгла нула.

Хартията и мастилото бяха широко разпространени, можеха да се купят във всеки магазин в града. Единствените отпечатъци по писмото се оказаха на Анди Джесън, а онези върху плика — на момчето от куриерската служба и на портиера. Агентите на Макданиъл взеха отпечатъци и от двамата и ги изпратиха на Райм за сравнение.

Напразно, сви горчиво устни Райм. Единственият извод беше, че извършителят е много умен и знае как да се пази.

Но десет минути по-късно изскочи и нещо интересно.

Паркър Кинкейд се обади от дома си във Феърфакс, Вирджиния.

— Линкълн?

— Паркър, какво откри?

— Първо, за сравняването на почерците. Образците от „Алгонкуин“ бяха съвсем оскъдни и не успях да направя пълен анализ, колкото и да ми се искаше.

— Разбирам.

— Но намалих броя на заподозрените служители до дванайсет.

— Дванайсет? Отлично.

— Ще ти дам имената. Готов ли си?

Райм погледна Купър и той кимна. Започна да записва, докато Кинкейд диктуваше.

— Мога да ти дам нещичко и за автора. Първо, служи си с дясната ръка. После, открих някои характеристики от избора на думи и езика му.

— Давай.

Райм кимна и Купър отиде до бялата дъска с профила на извършителя.

— Завършил е елитна гимназия, вероятно и колеж. В американско училище. Има малко граматични и пунктуационни грешки, но главно при трудни думи и конструкции. Отдавам го на стреса от последните му действия. Най-вероятно е роден тук. Не бих могъл да твърдя с абсолютна сигурност, че няма чужди корени, но английският му е пръв, а не е чудно да е и единствен език.

Купър записа това на дъската.

— Освен това е умен и хитър. Не използва първо лице и избягва действителен залог.

Райм разбра.

— Не казва нищо за себе си.

— Точно така.

— Навежда на мисълта, че работи в група.

— И аз така мисля. Открих и друго: различни вариации в движението на ръката нагоре и надолу при писане. Това се забелязва при ядосан или емоционално нестабилен човек. Разгневен или страдащ. На местата, където пада логическото ударение, буквите са по-широки, изписани със замах.

— Ясно — Райм кимна към Купър и той записа информацията на дъската. — Благодаря, Паркър. А сега на работа.

Те прекъснаха връзката.

— Дванайсет души — въздъхна Райм. Погледна към дъската с веществените доказателства, после към другата с профила на престъпника и накрая погледът му се насочи към имената на заподозрените. — Няма ли начин да стесним кръга малко по-бързо? — попита ядосано той и отчете с горчивина, че стрелката на часовника се премести с още една минута към наближаващия краен срок.

Място на престъплението: подстанцията „Алгонкуин“ „Манхатън 10“, Западна петдесет и седма улица

• Жертва: Луис Мартин, помощник-управител в музикален магазин

• Няма пръстови отпечатъци по повърхностите

• Шрапнел от разтопен метал като резултат от електрическата дъга

• Многожилен изолиран алуминиев кабел

— произведен в завод за електроматериали „Бенингтън“; АМ-МВ, издържа до 60 000 волта

— срязан ръчно с ножовка, нов лист, счупен зъб

• Два сплит болта с двайсетмилиметрови отвори в тях

— неустановен източник

• Отчетливи следи от инструменти по болтовете

• Болтове с диаметър шест милиметра за прикрепване на кабела към металния пилон на знака на автобусната спирка

— неизвестен източник

• Следи от обувки

— „Албъртсън-Фенуик“, модел Е-20, за работа с електричество, размер 11

• Срязана решетка, за да се открие достъп до подстанцията, ясни следи от резач за болтове

• Метална врата с рамка от сутерена

— взет материал за ДНК. Изпратен за тест

— гръцка храна, тарама хайвер

• Рус косъм, дължина — два сантиметра и половина. Естествена, от човек под петдесет години; открит в кафенето на улицата срещу подстанцията

— изпратен за токсико-химичен анализ

• Следа от минерали: вулканична пепел

— не се намира в почвата около Ню Йорк

— изложби, музеи, институти по геология?

• Проникването в софтуера на контролния център на „Алгонкуин“ е станало с вътрешни кодове; не са замесени хакери отвън

…

Писмо с искания

• Доставено в дома на Анди Джесън

— няма свидетели

• Писано на ръка

— изпратено на Паркър Кинкейд за анализ

• Обикновена хартия и мастило

— неизвестен източник

— няма други пръстови отпечатъци, освен тези на Анди Джесън, портиера и куриера

• Няма открити видими следи по хартията

…

Профил на извършителя

• Мъж

• Около четирийсетте

• Вероятно бял

• Възможно е да носи очила и шапка

• Тъмносин работен комбинезон, подобен на работното облекло на служителите в „Алгонкуин“

• Познава отлично електропреносната мрежа

• Отпечатък от обувката не предполага нарушено телосложение и походка

• Голяма вероятност извършителят да е мъжът, откраднал 25 метра кабел и 12 болта от склада на „Алгонкуин“. Планирал ли е други атаки? Проникването в помещението е станало с ключ. Вероятно работи в „Алгонкуин“ или има контакт с вътрешен човек

• Връзка с терористични организации? Със „Справедливост за (неизвестно)“? Терористична група? Включен ли е човек с име Рахман? Неизяснено движение на парични средства, оживление сред определени кръгове и слухове за нещо „голямо“?

— пробивът в охраната на склада на „Алгонкуин“ във Филаделфия вероятно има връзка с атаките

— разкрития от СИГНИТ: кодови думи за оръжие, „хартия и материали“ (оръжие и експлозиви)?

• Бойната група включва мъж и жена

• Вероятно е изучавал СКАДА — програма за управление и контрол на данните, и ПУЕ — програма за управление на енергията. Управленските програми на „Алгонкуин“ и „Енетрол“ са базирани на „Юникс“

• За да произведе дъга, вероятно е телефонен техник, специалист по авариите, електротехник, конструктор на електрически машини, старши инспектор или военен

• Профил от Паркър Кинкейд след анализ на почерка:

— служи си с дясната ръка

— завършил елитна гимназия, може и колеж

— американско образование

— английският е пръв и вероятно единствен език за комуникации

— използва страдателен залог, за да създаде впечатление, че има съучастници

— може да е един от дванайсетте работници в „Алгонкуин“

— според начина на изписване на буквите — емоционален, гневен, страдащ

28

Мел Купър седна пред компютъра и обяви доволно:

— Мисля, че намерих един.

— Намери какво — присви кисело устни Райм.

— Начин да съкратя списъка. — Специалистът се приведе, намести тържествено очилата си и се зачете в някакъв имейл. — Косъмът. Дето го намерихме в кафенето срещу подстанцията.

— Няма луковица, така че не става за ДНК.

— Нямам предвид това. Току-що получих резултата от токсикологичния анализ. Винбластин и преднизон в значителни количества, както и следи от етопозид.

— Онкологично болен — издаде брадичка Райм — неговата версия на позата на Купър с вирнатия нос. — Той е на химиотерапия.

— Няма друго обяснение.

Младото протеже на Макданиъл се изсмя.

— Как го разбрахте? — попита заинтригувано и се обърна към шефа си: — Това е страхотно.

— Ще се изненадаш, като разбереш колко още можем — усмихна му се Рон Пуласки.

Райм нареди:

— Звънни в „Алгонкуин“ и разбери дали някой е провеждал химиотерапия през последните пет-шест месеца.

Сакс набра номера на електрическата компания. Анди Джесън говореше на другата линия — вероятно с губернатора или кмета — затова я прехвърлиха на шефа на охраната Бърнард Уол. Дълбокият променен от микрофона глас на афроамериканеца ги увери, че ще провери моментално.

Не беше моментално, но все пак стана достатъчно бързо. След три минути Уол беше отново на телефона.

В първоначалния списък с онези четирийсет и две имена има шест. Само две имена от тях се повтарят в списъка с дванайсетте души, отделени след анализа на почерка на писмото. Единият е мениджър в търговски отдел. По време на атаката е пътувал със самолет, връщал се е след служебна командировка — допълни информацията им той.

Купър си записа и след знак от страна на Райм се обади на летището, за да провери.

Въздушен контрол някак незабелязано бе станала партньор на силите на реда в тяхната работа, защото изискванията за идентификация и контрол на пътниците бяха станали толкова строги, че вече можеше да се разчита на данните за местонахождението и самоличността на всеки пътуващ със самолет.

— В момента проверяват — докладва Мел.

— А другият?

— Той също е възможен вариант. Казва се Реймънд Галт, четирийсетгодишен. През миналата година е подал молба за провеждане курс на лечение за левкемия.

Райм погледна Сакс и тя инстинктивно разбра какво иска той. Седна на стола срещу компютъра и набра нещо на клавиатурата.

— Какво е работил? — попита Райм.

— Започнал е в отдел „Конкуренция“ в Мидуест, после е дошъл в „Алгонкуин“.

— Какъв е този отдел „Конкуренция“?

Отсреща настъпи пауза.

— Е, не е като в „Кармейкър“. Просто следи как се съотнасяме с другите електрически компании.

— Какво работи за вас този Галт?

— Старши електротехник в аварийна група — отвърна Уол.

Райм се загледа в изписания на дъската профил на извършителя. Според Сомърс аварийният техник имаше достатъчно опит, за да произведе дъга като онази в подстанцията.

— Мел, погледни досието на Галт. Виж дали познава СКАДА и управленската програма.

Купър отвори личното досие на мъжа.

— Не се споменава конкретно. Но пише, че човекът продължава да повишава квалификацията си в различни курсове.

— Господин Уол, Галт семеен ли е или е ерген? — попита Райм.

— Ерген. Живее в Манхатън. Искате ли адреса му, сър?

— Да.

Уол му даде данните.

— Господин Уол, аз съм Тъкър Макданиъл — наведе се към микрофона агентът. — Знаете ли къде се намира в момента Галт?

— Това е интересно. Преди два дни се обади, че е болен. Никой не знае къде се намира в момента.

— Имате ли сведения, дали е пътувал наскоро? До Хаваи или Орегон? На място, където има вулкан?

— Вулкан ли? Защо?

Райм се въоръжи с търпение и отвърна:

— Просто ме интересува дали е пътувал.

— Според екипните доклади — не. Взел си е два дни болнични… предполагам, заради терапията, но скоро не е излизал в отпуск.

— Бихте ли проверили при колегите му дали някой от тях знае къде ходи обикновено, има ли приятели извън фирмата, дали е член на някаква група?

— Разбира се.

— Знаете ли нещо за семейството му, господин Уол? — попита Макданиъл.

Уол обясни, че бащата на Галт е починал, но майка му и сестра му живеели в Мисури. И продиктува имената, адреса и телефонния им номер.

Райм и Макданиъл не се сетиха какво друго да питат шефа на охраната. Райм му благодари и те прекъснаха връзката.

Макданиъл нареди на подопечния си да се свърже с квартирата на ФБР в Кейп Жирардо, Мисури, и да ги прати да разучат семейството на Галт.

— Има ли смисъл да изисквам разпечатка на телефонните им разговори?

— Съмнявам се. Но не пречи да проверят. Погледни пен регистъра.

— Веднага.

— Райм — повика го Сакс.

Той погледна към монитора и видя плода на трескавото тракане на Сакс по клавиатурата през последните няколко секунди. От снимката на разрешителното за шофиране на Галт ги гледаше бяло, лишено от усмивка лице с втренчени в обектива очи. Беше с къса руса коса. Дълга около два сантиметра и половина.

— Е, най-после имаме заподозрян — въздъхна Макданиъл. — Добра работа, Линкълн.

— Ще се поздравяваме, когато го вкараме в съда.

Райм прочете още веднъж информацията под снимката. Адресът беше същият.

— Живее в долната част на Ийст Сайд? Там няма много колежи и музеи. Според мен вулканичната прах идва от определеното за новата атака място. Следващата му цел. Сигурно е избрал публична сграда, където има много хора.

И много жертви…

Погледна часовника. Беше десет и половина.

— Мел, провери отново геоложкия състав с твоята апаратура.

— Веднага.

— Аз ще се обадя за съдебна заповед и ще подготвя екип за влизане в жилището — предложи Макданиъл.

Райм кимна и се обади на Селито, все още на път към кметството.

Гласът на детектива изпращя във високоговорителя:

— Преминах през петстотин светофара, Линк. И си мисля, че ако този извратеняк прекъсне тока, ще обърка цялото движение и ще настане ад под небето. Няма начин да…

Райм го прекъсна:

— Лон, имаме име. Казва се Реймънд Галт. Работи в един от аварийните екипи на „Алгонкуин“. Не сме абсолютно сигурни, но вероятността е голяма. Мел ще ти изпрати имейл с подробностите.

Мел продължаваше да поддържа връзката с лабораторията си, откъдето му диктуваха всеки получен резултат от анализите на вулканичната прах, докато търсеше информацията за заподозрения в компютъра.

— Аз също ще изпратя хората си на адреса — обади се Селито.

— Ние изпращаме екипа на място — каза бързо Макданиъл.

Като децата, помисли си Райм.

— Които и да са, не ме интересува — изрече. — Само да тръгват веднага.

Детективът и агентът се съгласиха да действат координирано, като всеки от тях щеше да организира свой екип.

— Крайният срок наближава и той сигурно няма да си е вкъщи — предупреди ги Райм. — Ако жилището е празно, държа лично да проведа огледа с моя екип.

— Дадено — отвърна Макданиъл.

— Аз ли? — вдигна вежди Сакс.

— Не. Ако открием някаква следа за следващата атака, трябва да си тук — отвърна Райм и погледна към Пуласки.

— Аз ли? — същите думи, но различен глас.

— Тръгвай, новобранец. И помни…

— Знам — прекъсна го Пуласки. — Тези дъги са пет хиляди градуса по Фаренхайт. Ще внимавам.

Райм се засмя.

— Исках да кажа: не прецаквай нещата… Хайде, тръгвай!

29

Огромни количества метал. Навсякъде.

Рон Пуласки погледна часовника си. Единайсет. Два часа до следващата атака.

Метал… отличен проводник и много вероятно свързан с излизащи от невидими източници на енергия жици, скрити в утробата на неугледната сграда с апартаменти, пред която стоеше в момента.

Снабдени със съдебна заповед, екипите на ФБР и на полицията откриха — за всеобщо разочарование, но очаквано от всички — че Галт не си е у дома. Пуласки изгони униформените служители и започна огледа на тъмния апартамент и мазето в грохналата червеникавокафява сграда в Долен Ийст Сайд. По заповед на Райм той и трима от тактиците прочистиха мястото, за да го предпазят от допълнително замърсяване.

Всички, освен него бяха навън, а той се приготви да изследва сам малкия едностаен апартамент на първия етаж. Навсякъде имаше метални части и всяка една от тях можеше да е свързана с линията. Или да крие в себе си бомба. Като батерията в сутерена на подстанцията, която едва не уби Амелия Сакс.

Пуласки си спомни за пръските разтопен метал по тротоара и по тялото на горкото момче Луис Мартин. Припомни си и друго, още по-тревожно: изплашените очи на Амелия. Никога не я бе виждал в такова състояние. Щом електричеството успя да изплаши нея…

Миналата вечер, след като жена му си легна, Пуласки влезе в интернет, за да научи нещо повече за електричеството. „Ако разбираш нещо, ще се страхуваш по-малко от него — му бе казал Райм. — Знанието е контрол.“ Но не и при електричеството, при тока, при сока или както там го наричаха. Колкото повече научаваше, толкова повече се плашеше. Схвана основното, но съзнанието му непрекъснато се връщаше към най-тревожното — токът беше невидим. Никога не можеш да разбереш къде се спотайва. Като отровна змия в тъмна стая.

Пуласки побърза да прогони тревожните мисли. Линкълн Райм бе поверил работата на него. Трябваше да оправдае доверието му. Докато пътуваше насам, той се обади на криминолога и го попита дали иска да влезе с камера и радио, както правеше Амелия.

Райм му отговори: „Имам си друга работа, новобранец. Ако не можеш да претърсиш мястото сам, няма надежда за теб“.

И прекъсна връзката.

Повечето хора щяха да приемат този отговор като обида, но у Пуласки той предизвика усмивка и желание да се обади на своя брат близнак, патрулиращ полицай в Шести район, и да му разкаже какво е станало. Не го направи: реши да го запази за по-късно, когато двамата се видеха през уикенда на чаша бира.

Сложи ръкавици и започна претърсването.

Апартаментът на Галт беше мрачно място с евтини мебели, дом на ерген без отношение към средата, в която живее. Жилището беше тъмно, малко и мръсно. Стари и по-нови остатъци от храна, някои от тях — мухлясали. Дрехите бяха натрупани накуп върху един стол. Предварителният оглед, както бе отбелязал Райм, нямаше за цел да събере доказателства за пред съда — въпреки че не биваше да се забравя и това — а да открие къде би могъл да удари Галт и каква връзка имаше, ако изобщо имаше, с Рахман и „Справедливост за…“

Пуласки започна търсенето от паянтовото, направено от неизгладено дърво бюро, после отвори провисналите врати на шкафчетата, кашоните, където би могло сред другите хартии да са скрити някакви документи, скици на хотели, мотели, други апартаменти, приятели, вили… а защо не и карта с голям червен знак Х с надпис отдолу: „Място на атаката“.

Естествено, нямаше нищо подобно, можеше да се каже, че полезното беше съвсем малко. Нямаше бележници с адреси и телефони, нямаше скици и писма. Паметта на телефона беше изтрита и когато натисна бутона „redial“, чу единствено електронен глас да попита кой код да набере. Галт беше взел лаптопа със себе си, а в стаята нямаше стационарен компютър.

Но успя да открие листове за писма и пощенски пликове, подобни на използваните за писмото с исканията му до Анди Джесън. Както и дузина писалки. Събра ги всичките и ги сложи в найлонов плик.

Не откри друго и тръгна по решетката, номерираше отделните квадранти, фотографираше всичко и събираше образци за изследване.

Движеше се възможно най-бързо, бореше се със страха. Най-много се страхуваше да не би да го ранят отново, да се изплаши и да реши да напусне тази работа.

Това от своя страна доведе до друг страх. Ако го раняха, нямаше да свърши работата си и нямаше да отговори на очакванията на хората около него, щеше да разочарова жена си, брат си, Амелия Сакс.

И най-вече Линкълн Райм.

Опита се да се отърси от страха, но не успя.

Ръцете му се разтрепериха, дишането му се учести. Нещо изскърца и той подскочи.

Чу в главата си нежния глас на жена си. Той звучеше в ухото му: „Всичко е наред, всичко е наред, всичко е наред…“.

И тръгна отново. Откри малък килер и посегна да го отвори. Но забеляза металната дръжка. Стоеше върху линолеум, но нямаше представа дали може да разчита на това покритие. Беше прекалено изплашен, за да събере сили и да отвори вратата дори и с гумените ръкавици. Взе гумената постелка за съдове, хвана дръжката с нея и отвори.

Вътре откри неоспоримо доказателство, че Рей Галт е извършителят на атаката: лист за ножовка със счупен зъб. И резачка за болтове. Той знаеше, че работата му е само да премине по решетката и да събере уликите, но не можа да се въздържи, извади от джоба си лупа и потърси вдлъбнатини по острието на инструмента, идентични с онази ясна следа върху метала на решетката, която беше открил до автобусната спирка при подстанцията. После сложи двата инструмента в пликовете и ги прибра. В друг малък шкаф откри ботуши „Албъртсън-Фенуик“, единайсети размер.

Вибрацията на телефона го стресна. На дисплея бе изписано името на Линкълн Райм. Пуласки отговори веднага.

— Линкълн, аз…

— Откри ли нещо полезно, новобранец? Наемане на кола? Имена на приятели? Или нещо за предстоящата атака?

— Не, апартаментът е като излизан. Но открих инструментите и ботушите. Няма съмнение, че е той.

— Искам мястото! Искам адреси!

— Да, сър, аз…

Райм затвори.

Пуласки затвори телефона и опакова старателно събрания доказателствен материал. После обиколи два пъти целия апартамент, надникна навсякъде, включително и в хладилника, фризера и във всички шкафчета. Дори и в по-големите кутии за храна, където би могло да се скрие нещо.

Нищо…

Страхът беше заменен с раздразнение. Бе открил доказателства, че Галт е извършителят на атаката, но нищо друго. Къде би могъл да се крие, къде мислеше да удари следващия път? Очите му отново се спряха на бюрото. Върху него имаше евтин принтер. Най-отгоре мигаше жълта лампичка. Той се приближи. Съобщението гласеше, че хартията е задръстила изхода.

Какво бе принтирал Галт? Полицаят отвори предпазливо капака и надникна вътре. Видя смачкан лист хартия и изписаното предупреждение: „Внимание, опасност от токов удар! Изключи захранването преди почистване на машината!“

Това означаваше, че вътре може да има и други страници. И те да съдържат полезна информация. А защо не и адреса на следващата му атака?

Но ако изключеше захранването, паметта щеше изтрие оставащите за принтиране страници. Той пристъпи предпазливо към машината. Пред очите му се появиха отново разтопените парченца метал.

Пет хиляди градуса…

Погледът му попадна върху часовника на ръката.

По дяволите! Амелия го бе предупредила да махне всичко метално от себе си, преди да се приближава до електричество. Беше забравил за това. Тази проклета рана на главата! Защо не можеше да мисли ясно? Пуласки свали часовника. И го сложи в джоба си. Боже Господи, какво правеше? Извади сейкото от джоба и го остави на бюрото, далече от принтера. Следваше едно последно усилие. Отново го обзе страх. Той се ядоса на собствената си нерешителност.

— По дяволите! — измърмори и се върна в кухнята. Откри огромни розови гумени ръкавици, сложи ги и като се оглеждаше, за да е сигурен, че никой от ФБР или от полицията не следи отнякъде унизителната ситуация, се върна при принтера.

Отвори комплекта с инструментите за събиране на улики и избра най-доброто за почистване на хартия: пинсети. Те бяха метални, разбира се, идеалният инструмент за една хубава солидна връзка с електрическия кабел, евентуално свързан от Галт с принтера.

Той спря на два метра от бюрото и погледна часовника. До следващата атака оставаше по-малко от час и половина.

Рон Пуласки пристъпи напред, наведе се и пъхна пинсетата между два дебели кабела.

30

Местните телевизии излъчиха снимката на Галт, интервюираха две бивши негови приятелки, съотборниците му по боулинг и лекуващия го онколог. Но от него нямаше и следа. Сякаш бе потънал в земята.

Специалистът, с когото се свърза Мел Купър, откри двайсет и една изложби в Ню Йорк, съдържащи вулканична пепел, включително и един скулптор, използващ за материал вулканична скала.

— Двайсет хиляди долара за камък с размерите на диня — изсумтя Купър. — И между другото е точно, каквото изглежда.

Райм кимна разсеяно, заслушан в гласа на завърналия се в Бюрото Макданиъл. Той ги информираше по говорителя, че майката на Галт не го била чувала от няколко дни. Това не било необичайно за него. Напоследък бил много променен заради болестта.

— Поиска ли заповед за подслушване?

Агентът обясни кисело, че не успели да убедят съдията да разреши подобни действия към семейството на Галт.

— Но имаме пен.

Пен регистърът не даваше възможност за подслушване на разговорите, но щеше да запише номерата на всички обадили се на съответния телефон. След това можеха да проследят телефоните им.

Нетърпелив за новини, Райм се обади отново на Рон и той отговори веднага с треперещ глас. Каза, че вибрацията на телефона му изкарала „вие знаете какво“. После обясни, че изтегля информация от принтера на Галт.

— Господи, новобранец, не го прави!

— Всичко е под контрол. Стъпил съм на гумена постелка.

— Нямам предвид това. Остави това на компютърните специалисти. Може да има програма за изтриване на данните…

— Не, не, тук няма компютър. Само принтер. Задръстен е и аз…

— Има ли нещо за адреса на следващата атака?

— Не.

— Ако откриеш нещо, да се обадиш на минутата. Не, на секундата.

— Аз…

Въпреки дружните усилия на силите на реда те нямаха късмет при разпита на хората на Петдесет и седма улица и в квартала на Реймънд Галт. Извършителят — вече известен — сякаш беше потънал в земята. Мобилният му телефон беше изключен, батерията му — извадена, за да не може да бъде проследен, както им обясниха от мобилния оператор.

Сакс бе залепнала за личния си телефон и привела глава, слушаше внимателно. После благодари и затвори.

— Беше Бърни Уол. Разговарял е с хората от отдела на Галт — аварийната бригада, обслужваща района на Ню Йорк Сити — и всички били единодушни, че той е затворен човек. Нямал приятели, обядвал сам. На линията предпочитал да работи също сам.

Райм кимна и продължи разговора си с агента на ФБР за източниците на вулканичната пепел.

— Открихме двайсет и едно места. Ние…

— Двайсет и две — поправи го Купър, все още във връзка с жената от Куинс. — Добави и художествената галерия в Бруклин. На Хенри Стрийт.

Макданиъл въздъхна.

— Толкова много?

— Съжалявам, но това е положението. Трябва да уведомим Фред.

Макданиъл не отговори.

— Фред Делрей — повтори Райм и продължи наум: „Твой служител, мамка му!“ — Той трябва да информира своя човек за Галт.

— Така е. Чакай малко. Сега ще го пусна на конферентната връзка.

Чуха се няколко изщраквания, после кратка тишина и най-после гласа на Фред:

— Ло? Делрей е на телефона.

— Фред, Аз съм, Тъкър. И Линкълн те слуша. На конферентна си. Имаме заподозрян.

— Кой?

Макданиъл погледна към Райм и той разказа за Галт.

— Нямаме мотив, но всички следи водят до него.

— Открихте ли го?

— Не. Изпратихме екип в апартамента му.

— Крайният срок остава същият, така ли?

— Нищо не говори за промяна — обади се Макданиъл. — Ти откри ли нещо?

— Моят човек е попаднал на следа. Чакам вести всеки момент.

— Нещо конкретно? — запита остро агентът.

— Не засега. Имаме среща в три. Но каза, че има нещо за мен, ще му звънна и ще му дам името на Галт. Това може да ускори нещата.

Те прекъснаха връзката. Само миг по-късно телефонът на Райм звънна отново.

— Детектив Райм ли е на телефона? — попита женски глас.

— Да, аз съм.

— Обажда се Анди Джесън от „Алгонкуин Консолидейтед“.

Макданиъл се представи и попита:

— Разбрахте ли нещо повече за този Галт?

— Не, но трябва да споделя нещо с вас.

Притеснението и бързината, с която говореше, привлякоха цялото внимание на Райм.

— Слушаме ви.

— Вече ви казах, че сменихме компютърните кодове и той няма как да повтори вчерашната атака.

— Спомням си.

— Аз се разпоредих да изпратят допълнителна охрана около подстанциите. Двайсет и четири часово наблюдение. Но преди петнайсет минути в една от подстанциите в Ъптаун избухна пожар. В Харлем.

— В Арсън ли? — попита Райм.

— Да. Хората от охраната са били отпред. Изглежда, че някой е хвърлил бомба през задния прозорец. Пожарът е бил загасен, но е нанесъл щети. Разстроил е комутатора. Това означава, че не можем да управляваме тази подстанция. Тя е извън контрол. Няма начин да спрем потока по трансмисионните линии, без да спрем електроподаването в цялата мрежа.

Райм усети тревогата й, но не разбра проблема. Помоли я да му обясни.

— Мисля, че е направил нещо… истинска лудост. Свързал е директно трансмисионната линия, така че цялото електроподаване да преминава през опожарената подстанция, без да трансформира напрежението. Това са почти сто и петдесет хиляди волта.

— Как го е направил? — попита Райм. — Мислех, че вчера е използвал подстанция, защото е прекалено опасно да свърже кабела директно с главната линия.

— Не знам. Може да разполага с някакъв дистанционен прекъсвач, с чиято помощ успява да свърже кабела и по-късно да активира линията.

— Имате ли представа къде може да е свързал кабела?

— Линията, която имам предвид, е дълга около един километър. Минава под централната и западната част на Харлем в посока към реката.

— Сигурна ли сте, че няма начин да прекъснете подаването?

— Не и преди да поправим прекъсвача в подстанцията, където е избухнал пожарът. Това ще ни отнеме около два часа.

— И смятате, че тази дъга може да бъде със силата на вчерашната?

— Най-малко.

— Добре. Ще видим какво може да се направи.

— Детектив Райм? Тъкър? — гласът й беше много по-мек.

— Да? — отзова се специалният агент.

— Съжалявам за поведението си вчера. Но наистина не вярвах, че някой от моите служители може да направи такова нещо.

— Разбирам — отвърна Макданиъл. — Важното е, че вече разполагаме с името му. Дано имаме късмет да го спрем, преди да са пострадали още хора.

Докато прекъсваха, Райм вече нареждаше:

— Мел, чу ли това? Горната част! Морнингстар Хейтс, Харлем. Открий ми възможна мишена. Музей, скулптор, каквото и да е!

После набра номера на временно изпълняващия длъжността шеф на Криминалния отдел в Куинс — пост, заеман от него преди инцидента, и го помоли да изпрати хора при затворената заради предизвикания пожар подстанция.

— И да донесат всичко намерено.

— Намерих възможна мишена — извика Купър и отдръпна слушалката от ухото си. — Колумбийският университет. Една от най-големите колекции от вулканични скали в страната.

Райм се обърна към Сакс и тя кимна.

— След десет минути съм там.

Двамата обърнаха едновременно погледи към цифровия часовник на компютъра пред Райм. Часът беше 11:29.

31

Амелия Сакс беше в градчето на Колумбийския университет в Северен Манхатън.

Току-що бе излязла от Катедрата по екология, където услужливата секретарка й бе обяснила:

— Не може да се нарече изложба, но имаме мостри от вулканична пепел, лава и други продукти от изригвания. Всеки път, когато някоя от студентските групи се върне от подобна експедиция, носи мостри и имаме много от тях.

— Тук съм, Райм — наведе се към микрофона тя и му предаде наученото за вулканичната пепел.

— В момента говоря с Анди Джесън — осведоми я той. — Трансмисионната линия върви под земята през целия път от Пето Авеню до Хъдсън. Най-общо казано, следва Сто и шестнайсета улица. Но вулканичната пепел означава, че е подготвил дъгата близо до университета. Какво има там, Сакс?

— Главно кабинети и университетски аудитории. Администрация.

— Всичко там би могло да е в опасност.

Сакс плъзна поглед отдясно наляво. Беше ясен свеж пролетен ден. Студентите се разхождаха наоколо, някои правеха сутрешния си джогинг, други бяха насядали по тревата и на стъпалата пред библиотеката.

— Не виждам наоколо възможна мишена, Райм. Сградата е стара, строена е, както изглежда, предимно от камък и дърво. Няма желязо, няма кабели, няма нищо от този род. Няма как да заложи капан и да нарани голям брой хора.

— Накъде духа вятърът? — попита Райм.

Сакс замълча и вдигна глава, за да прецени посоката.

— Струва ми се, че е на изток-североизток.

— Ти как мислиш? Надали би издухало тази пепел на километри от мястото. Най-много две преки.

— Съгласна съм с теб. Това се пада някъде в Морнингсайд Парк.

— Ще се свържа отново с Анди Джесън или с друг от „Алгонкуин“ и ще разбера къде минават захранващите кабели в този участък. И… Сакс?

— Какво?

Той се поколеба. Тя предположи — не, беше сигурна — че ще й каже да внимава. Но подобен коментар не беше от задължителните.

— Нищо — смънка той.

И затвори без предупреждение.

Амелия излезе пред един от входовете и тръгна по посока на вятъра. Пресече „Амстердам“ и пое на изток по една от улиците на Морнингсайд Хейтс към бежови блокове с апартаменти и редица от солидни къщи, строени от гранит и тухли.

Телефонът й завибрира и тя погледна дисплея.

— Райм? Какво има?

— Току-що говорих с Анди. Тя казва, че кабелите вървят на север около Сто и седемнайсета, после продължават на запад под парка.

— Всеки момент ще стигна до него. Не виждам… О, не!

— Какво има, Сакс?

Наближаваше обяд и Морнингсайд Парк беше пълен с народ. Деца, детегледачки, работници, студенти, музиканти… Бяха стотици, разхождаха се, разговаряха, наслаждаваха се на хубавото време. Тротоарите около парка също бяха пълни. Но броят на евентуалните мишени не беше единствената причина за възникналата у нея тревога.

— Райм! Цялата западна частна парка! По Морнингсайд Драйв!

— Какво?

— Разкопано е. Подменят главния водопровод. Има големи железни тръби. Господи, ако свърже линията с тях…

— Тогава дъгата ще удари цялата улица — довърши Райм. — Може да влезе във всяка сграда, всеки офис и близък магазин… Да засегне километри.

— Трябва да открия мястото на свързването. До скоро. Тя прибра телефона и тръгна към разкопаната улица.

32

Сам Ветър изпитваше смесени чувства към Ню Йорк.

Вече беше на шейсет и девет години, а досега не бе идвал в големия град. Но през цялото време си мечтаеше да осъществи това пътуване от Скотсдейл, където живееше през целия си живот. Рут, съпругата му, също искаше да го разгледа, но все ставаше така, че през отпуските неизменно се оказваха в Калифорния, Хаваите или Аляска.

Сега по ирония на съдбата първата му командировка след нейната смърт го бе довела именно в Ню Йорк и всички разходи по пътуването бяха платени предварително от фирмата.

Сам Ветър се радваше на възможността.

И тъгуваше, че Рут не е с него.

Той обядваше в елегантния ресторант на хотел „Батъри Парк“ заедно с колегите си, пиеше бира и обсъждаше предстоящата среща по въпроси, свързани с финансирането в строителния бранш.

Делови разговори. Уолстрийт. Спорт, предимно отборен. И малко индивидуален, но само за голф. Никой не обелваше и дума за тенис, неговата любима игра. Надал, Федерер… но в тениса нямаше такава битка. Темата за жените не беше на дневен ред; всички мъже тук бяха на възраст над средната.

Ветър се загледа през панорамните прозорци, опитвайки се да събере повече впечатления от Ню Йорк. Знаеше, че секретарката му и колегите щяха да го разпитват. Засега можеше да им каже това: наистина оживен, наистина богат, наистина шумен и наистина сив, въпреки ясното небе. Сякаш слънцето знаеше, че нюйоркчани нямат голяма нужда от светлината му.

Смесени чувства…

Част от тях бяха свързани с вината, породена от факта, че се забавляваше. Имаше намерение да гледа „Злите“, да сравни дали съвпада с версията на театър „Феникс“, вероятно щеше да гледа и „Били Елиът“, интересно му беше доколко съвпада с филма. После щеше да вечеря с двама от банкерите, с които се бе запознал тази сутрин; единият беше местен, другият — от Санта Фе.

Усещаше известна доза предателство в интересната си програма.

Рут, разбира се, не би имала нищо против.

И все пак.

Трябваше да си признае, че се чувства малко не на място тук. Неговата компания поемаше основната инфраструктура — фундамента, така да се каже — площадките, пътищата, тротоарите — не особено интересни, но необходими и полезни неща, фирмата му работеше бързо, беше ефективна и етична… в бизнес, лишен от тези качества. Но беше малка; другите участници в срещата бяха по-вещи в бизнеса, в регулаторните и законовите разпоредби. От отбора по бейзбол „Даймънбакс“ на Аризона и нюйоркския „Метс“ разговорът неусетно се прехвърли към лихвени проценти и високотехнологични системи и Ветър се смути. Обърна поглед към прозореца и се загледа в големия строеж до хотела; сигурно строяха голяма офис сграда или жилищен блок с апартаменти под наем.

Един работник привлече вниманието му. Беше с различно от останалите работно облекло — тъмносин комбинезон и жълта каска. На рамото си носеше навит кабел. Излезе от шахтата близо до работната площадка и се огледа с примигващи от слънцето очи. Извади мобилния си телефон и набра някакъв номер. После го затвори рязко, тръгна по тротоара и вместо да напусне, влезе по-навътре в строителната площадка. Изглеждаше уверен, вървеше с леко подскачаща походка. Каквото и да бе намислил, то явно му доставяше удоволствие.

Всичко изглеждаше съвсем нормално. Този приятел с комбинезона можеше да бъде самият Ветър преди трийсет години. Или един от неговите работници.

Ветър започна да се отпуска. Сцената го накара да се почувства повече у дома си: този приятел в синьото работно облекло, останалите с работните якета „Карчарт“, всички носеха по нещо — инструменти и различни материали — шегуваха се помежду си. Това го върна към собствената му фирма и към хората, с които работеше. Те бяха неговото семейство. По-възрастните — бели момчета, тихи и мършави, с почернели от слънцето лица, сякаш родени сред бетона, и по-новите — латиноамериканци, които не спираха да бъбрят, но работеха здраво, стараеха се повече и бяха горди с професията си.

Ню Йорк и хората, с които преговаряше в момента, в много отношения бяха близки с неговия свят и с хората там.

Отпусни се.

Очите му проследиха мъжа в тъмносиния комбинезон и жълтата каска, който премина през строителната площадка и изчезна в посока на съседната сграда. Беше някакво училище или университет. Сам Ветър прочете надписите на таблото отпред:

Състезание с пого стик — 1 май

Скачай за здраве!

Музикална вечер — 3 май

С предварително записване!

Катедрата по геология представя:

„Вулканите отблизо и лично“

20 април — 15 май

Вход свободен. Отворено за външни лица.

Добре, ето че Ню Йорк беше малко по-различен от Скотсдейл.

33

Райм продължаваше да изследва уликите в отчаян опит да открие във видимо несвързаните помежду им метални парчета, пластмаса и прах, някаква връзка, която да разпали въображението му и да помогне на Сакс в търсенето на точното място, където Галт би свързал смъртоносния кабел по преминаващия през Морнингстар Хейтс и Харлем тръбопровод.

Ако наистина това беше неговата мишена.

Да разпали въображението му…

При тази взривоопасна обстановка не беше подходящо да употребява думи, свързани с пожар.

Сакс продължаваше да търси смъртоносната жица, съединена със захранващия кабел. Той знаеше, че задачата я плаши. Нямаше начин да откриеш връзката, ако не се приближиш до кабела, за да видиш къде точно е прикрепен към тръбата, и тя го знаеше. Спомни си очите й и гласа й, когато вчера разказваше за надупченото от разтопения метал тяло на Луис Мартин. Но нямаше друг начин.

Той разбра, че всички полицаи от съседните квартали се стекоха към Морнингсайд Парк и сградите около определения за подмяна на водопровода район, за да го опразнят от хора. Но не би ли могло електричеството да последва желязната тръба до самия й край? И искрата да избухне в нечия къща на километри оттук?

Например в неговата. Да изригне от мивката, над която в момента се бе навел Том?

Райм погледна часовника на монитора си. Ако не откриеха кабела до шейсет минути, въпросите в главата му щяха да получат своя отговор.

Сакс се обади отново:

— Нищо, Райм. Може и да греша, но си мисля, че линията трябва да пресече метрото в определена точка. Може да е решил да го сложи там. Трябва да проверя.

— Имаме връзка с „Алгонкуин“. Те се опитват да стеснят кръга. Изчакай да се чуя с тях и ще ти се обадя — каза той и извика към Мел Купър. — Нещо интересно, Мел?

Специалистът говореше с един от диспечерите от контролния център на „Алгонкуин“. Следвайки насоките на Анди Джесън, той и екипът му се опитваха да открият участъци от мрежата с нестабилно напрежение. Това беше във възможностите им, защото сензорите бяха разположени на няколкостотин метра, за да предупредят веднага, ако се яви проблем с изолацията или спад на напрежението в захранващите кабели. Отчитането на определено колебание щеше да им помогне да определят мястото, където Галт бе свързал своята смъртоносна жица и където я бе извадил на повърхността.

Но отговорът на Купър беше:

— Съжалявам, нищо.

Райм затвори очи. Колкото и да отричаше, болката в главата се засилваше с всяка минута. Разтревожи се, че тя можеше да е знак за нещо по-сериозно. Както винаги тревогата му бе свързана с квадриплегията. Болката беше важен показател за състоянието на човека. Без нея той не осъзнаваше, че нещо в организма му не е наред. Докато пада в гората, дървото сигнализира с определен звук, независимо че може никой да не го чуе. Но как да разбереш дали болката съществува, ако не можеш да я почувстваш?

Райм усети нездравия привкус на мислите си. Главата му се изпълни с мрачни образи и разсъждения за пореден път през този ден. Не знаеше защо, но не можеше да се отърси от тях.

Видя му се странно, че за разлика от вчера, когато по това време се впусна в епична битка с Том, днес не му се пиеше скоч. Дори мисълта за едно питие му се стори противна.

Това го разтревожи повече от главоболието.

Очите му бяха върху списъка с доказателствения материал, но подскачаха из буквите, без да ги разпознаят, сякаш написаното беше на чужд език, някога изучаван в училище, но неизползван от години. Той примига и премести очи на диаграмата, проследяваща пътя на електроенергията от силовия генератор през постепенното намаляване на напрежението до домакинствата.

Сто трийсет и девет хиляди волта…

Райм помоли Мел Купър да му набере номера на Сомърс от „Алгонкуин“.

— „Специални проекти“, моля?

— Търся Чарли Сомърс.

— На телефона е.

— Обажда ви се Линкълн Райм. Аз работя с Амелия Сакс.

— О, разбира се. Тя спомена за вас — отвърна любезно човекът отсреща, после заговори по-тихо. — Чух, че един от заподозрените е Рей Галт. Вярно ли е това?

— Така изглежда, господин Сомърс…

— Наричай ме Чарли. Иначе имам чувството, че съм някакво голямо началство.

— Добре, Чарли. Знаеш ли какво става в момента?

— Имам схема на мрежата в лаптопа си. Анди Джесън… президентът на компанията, ме помоли да следя какво става.

— За колко време ще оправят… как го наричахте… прекъсвача в подстанцията, където избухна пожарът?

— Два-три часа. Онази линия все още подава ток. Нищо не можем да направим, за да го спрем, освен да прекъснем електричеството на половината град. Мога ли да ви помогна с нещо?

— Да. Искам да науча нещо повече за електрическите разряди. Изглежда, че Галт е свързал кабела към голяма линия, захранваща огромен район, и го е прикачил към главния водопровод, така че…

— Не, не. Не би могъл да направи това.

— Защо?

— Защото тръбите са в земята. В мига, когато електричеството докосне земята, ще стане късо съединение.

Райм се замисли за миг. После му хрумна друга идея.

— Може само да ни подвежда, а всъщност да е подготвил по-малка клопка на друго място. Колко волта му трябват, за да предизвика дъга?

— За сериозни разрушения са нужни сто и трийсет хиляди волта, но искра може да се произведе и с много по-малко напрежение. Номерът е, че то надминава капацитета на линията или на пренасящия кабел. Искрата прескача от този кабел на друг — това е фаза-фаза. Или в земята. Тогава е фаза-земя. С напрежението на домашния ток можеш да произведеш искра, но не и дъга. Там токът е около двеста волта. Но ако имаме четиристотин, да, възможна е малка дъга. Над шестстотин вероятността е много по-голяма. Но няма да се случи нищо сериозно, ако не достигнеш средните нива на високия волтаж.

— Но хиляда волта биха свършили работа, нали?

— Ако условията са подходящи, да.

Райм погледна към картата на Манхатън и се взря в точката, където беше Сакс сега. Новата информация увеличи многократно вероятните места на планираната атака.

— Но защо ме питате за дъгата? — зачуди се Сомърс.

— Защото — отвърна отчаяно Райм — Галт ще убие някого с нея след по-малко от час.

— Споменал ли е в писмото за електрическа дъга?

Райм се замисли и откри, че всъщност нямаше такова нещо.

— Не.

— Значи просто предполагате, че ще го направи по този начин?

Линкълн мразеше думата „предполагам“ и всичките й производни. Ядоса се на себе си и се замислили дали не бяха пропуснали нещо важно, като тръгнаха по пътя на предположението.

— Изплюй камъчето, Чарли.

— Волтовата дъга е голямо зрелище, но всъщност е един от най-малко ефективните начини за използването на електричеството като оръжие. Човек не може да я управлява, защото никога не е ясно къде ще завърши. Вижте какво стана вчера сутринта. Галт е имал за цел да вдигне във въздуха целия автобус, но пропусна. Искате ли да ви кажа как аз бих убил някого с електричество?

— Да, много искам — отвърна мигновено Райм и наведе глава към говорителя, за да не пропусне нещо.

34

През 1883 година Томас Едисон измислил въздушните линии, онези грозни далекопроводи в Ню Джърси, но първата изградена под улиците на долната част на Манхатън мрежа била около неговия генераторен пост на Пърл Стрийт. Тя имала общо петдесет и девет клиенти.

Някои техници не обичаха подземната мрежа — тъмната част, както я наричаха понякога — но Джоуи Барзан харесваше работата в тунелите. В „Алгонкуин“ беше само от две години, но работеше с електричеството вече десет години, откакто беше започнал работа на осемнайсет. В началото беше частен електротехник, после постъпи в компанията като чирак и бързо се издигна до помощник-техник. Искаше да продължи нагоре, да стане майстор и знаеше, че един ден ще бъде, но по-важното за момента беше, че работата в голямата компания му харесваше.

Какво по-престижно място можеше да намери от „Алгонкуин Консолидейтед“, една от най-големите електрокомпании в страната?

Преди половин час, докато работеха с партньора си, шефът им се обади и каза, че имало странно колебание в тока на метрото близо до Уолстрийт. Някои от линиите на метрото имаха собствени електрически генератори, миниатюрни версии на техния МОМ, но въпросната линия беше захранвана изцяло от ток на „Алгонкуин“. Компанията придвижваше 27 500 волта от Куинс до подстанциите в района, които намаляваха постъпателно напрежението до 625 волта за маршрут номер 3.

Един от измервателните уреди в подстанцията близо до метростанцията показваше, че в една част от участъка има спад в напрежението — не прекалено, за да наруши енергоподаването, но достатъчно, за да предизвика тревога, предвид инцидента на автобусната спирка вчера сутринта.

Колко ужасно! И най-лошото беше, че зад него стоеше служител на „Алгонкуин“. Рей Галт — шеф на аварийната група в Куинс.

Барзан беше виждал електрически дъги — всеки в бранша беше виждал поне веднъж спектакъла от светлинните фойерверки, експлозията, зловещото съскане — и оттогава си бе обещал никога да не поема риск с тока. Защитни ръкавици и ботуши, изолиращи пръти за работа с ток и без метал по себе си. Много хора си мислеха, че са по-умни от тока, но не можеха да го надхитрят. Както не можеха да го надбягат.

Сега, останал сам за малко, понеже колегата му се бе качил горе по работа, Барзан се огледа за нещо, което би могло да причини искра. Тук беше хладно и безлюдно, но не и тихо. Моторите над главата му бръмчаха и преминаващите мотриси тресяха земята като при земетресение. Да, тук определено му харесваше, сред кабелите и миризмата на топла изолация, гума и масло. Ню Йорк Сити беше кораб с толкова кабели отдолу, колкото и на повърхността. Той познаваше всяко местенце от него не по-зле от родния си Бронкс.

Линиите изглеждаха наред. Не можеше да си обясни какво е предизвикало колебанието. Да не би…

Той зърна нещо странно, което възбуди любопитството му, и спря.

„Какво е това?“ — зачуди се. Като всички електротехници, независимо дали работеха горе или в тъмната част, той познаваше територията си на пръсти и забеляза, че в дъното на задимения тунел има нещо необикновено. Някакъв кабел беше свързан с едно от таблата за прекъсвачите на линията за метрото. И вместо да върви надолу към захранващите кабели за метрото, този отиваше нагоре през тавана на тунела. „Свързан е професионално — прецени младият техник, — значи е сложен от човек от бранша. Но от кого? И защо?“

Той тръгна бавно натам.

Изведнъж спря. В дъното на тунела стоеше друг работник на „Алгонкуин“. Неочакваната среща изглежда го бе изплашила повече и от Барзан. Той не можа да го разпознае в сумрака.

— Здрасти — кимна към непознатия. Никой не подаде ръка. И двамата бяха с дебели защитни ръкавици за работа с жици под напрежение, така че жестът беше излишен.

Другият примига и изтри потта от челото си.

— Не очаквах да срещна някого.

— Аз също. Чу ли за проблемите с напрежението?

— Да.

Мъжът каза и още нещо, но Барзан не го чу. Зачуди се какво точно прави този приятел тук. Лаптопът му беше включен и той гледаше нещо на екрана. Естествено, всички електротехници ползваха лаптопи, цялата мрежа беше компютризирана. Но този не проверяваше нивата на напрежението, нито състоянието на прекъсвачите. На монитора имаше видеообраз. Изглеждаше като строежа над главите им. Сякаш гледаше картина от охранителна камера с добра резолюция.

Барзан погледна баджа на човека със знака на „Алгонкуин“ и прочете: „Реймънд Галт, старши техник по авариите“. По дяволите!

Дъхът му спря, докато си припомняше какво им бе казал сутринта диспечерът за Галт и стореното от него.

Разбра, че онзи кабел е свързан нарочно, за да произведе друга електрическа дъга.

„Спокойно“, каза си. В тунела беше тъмно и Галт не виждаше добре лицето му; имаше голяма вероятност да е пропуснал реакцията на Барзан. Компанията и полицията бяха направили изявление по радиото и телевизията преди половин час. Нищо чудно Галт да е слязъл в тунела преди часове и да не знае, че ченгетата го издирват.

— Време е за обяд. Не знам за теб, но аз умирам от глад — потупа корема си той, но веднага свали ръце. Реши, че не бива да преиграва. — Трябва да се качвам. Партньорът ми ще се чуди какво става с мен.

— Бягай тогава — отвърна Галт и се обърна отново към компютъра.

Барзан пое към близкия изход, като едва не хукна нагоре.

Трябваше да го направи.

В мига, когато обърна гръб, Галт се наведе и вдигна нещо от земята.

Барзан усети опасността, затича се, но Галт беше по-бърз. Обърна се в мига, когато тежкият стик от фибростъкло се изсвистя в дъга, преди да се стовари върху каската му. Ударът го повали и той падна върху мръсния под. Погледът му затърси кабела с напрежение 138 000 волта, когато престъпникът го удари още веднъж.

35

Амелия Сакс правеше това, което умееше най-добре.

Може би не най-добре.

Но това, което обичаше да прави най-много. И я караше да се чувства жива.

Шофираше.

Форсирайки метал и плът до границата на възможностите им, движейки се като стрела из градските улици — почти невъзможна задача, като се има предвид ужасния трафик — сливайки човек и машина в едно. Движеше се на зигзаг, за да се придвижва по-бързо. На места гумите поднасяха, но тя реагираше светкавично. Когато караш бърза кола, не изпускаш волана нито за миг. С такава кола човек не ходи на танци; той стиска, удържа, забавя и подава газ. Затова автомобили като нейния се наричаха „тежки“.

Нейната кола „Форд Торино Кобра 428“ от 1970, наследник на „Феърлейн“, беше с четиристотин и пет конски сили и с 447 въртящ момент. Сакс естествено имаше максималната за модела четиристепенна механична трансмисия, отговаряща най-добре на крака й. Скоростният лост беше тежък и трудно подвижен, ако не го нагласиш правилно, щеше да ти се наложи да даваш сериозни пари за поправка, включително и за изваждане на паднали зъбци от зъбно колело. Това не ти е днешната шестскоростна кутия, произвеждана за разглезени бизнесмени на средна възраст с блутуут в ухото и мисъл за предстоящата резервация в петзвезден ресторант за вечеря.

Кобрата хриптеше, ръмжеше и виеше, имаше много и различни гласове.

Сакс напрегна мускули. Докосна леко клаксона, но преди звукът да се разнесе и да предупреди мързеливия шофьор отпред за смяната на платната, тя вече го беше задминала.

Трябваше да си признае, че старото Шеви Камаро SS, наследство от баща й, й липсваше. Но то стана жертва на престъпника, когото преследваше в един неотдавнашен случай. Баща й често казваше, че човек не бива да се привързва прекалено много към колата си. Тя беше част от човека, но не беше синоним на човек. Не можеше да замести детето му, нито най-добрия му приятел. Буталата, гумите, цилиндрите и барабаните, както и сложната електроника бяха равнодушни и безчувствени, можеха да те предадат всеки момент. Дори да те убият. Огромна грешка беше човек да си мисли, че тази купчина желязо и пластмаса, мед и алуминий я е грижа за него.

„Душата на колата е човекът, Ами. Без човека тя е просто купчина желязо. Не го забравяй.“

Да, тя тъгуваше за своето камаро и вероятно винаги щеше да си спомня за него. Но в момента караше отличен автомобил, правен точно като за нея. Дори и онази емблема на камарото, която Пами бе свалила от шевито и в знак на почит я бе сложила на форда, й харесваше.

На пресечката натисна спирачка, бърза смяна пета — пръсти, за да форсира двигателя, поглед наляво, поглед надясно, изключване на амбреажа и педала за скоростта до долу. Скоростомерът отчете седемдесет. После вдигна осемдесетте и нагоре, към деветдесетте. Синята лампичка на таблото замига бързо като пулсиращо сърце, но тя изобщо не я забеляза.

В момента се намираше на магистралата в Уест Сайд, старото шосе 9А, на няколко километра от Хенри Хъдсън. Пътувайки на юг през познатото летище за хеликоптери, през Хъдсън Ривър Парк и яхтеното пристанище до сложния вход за Холандския тунел. Отдясно се виждаше сградата на финансовото министерство, после мина покрай някакъв строителен обект близо до далекопроводите и дори и в този напрегнат момент през ума й мина, че ако някъде беше заложена дъга, то щеше да е тук.

Сакс намали леко скоростта, кобрата зави към Батъри Плейс и полетя към лабиринта от улици през долната част на Манхатън. В ухото си имаше слушалка и прищракването й я разсея тъкмо когато задминаваше две таксита под шокирания поглед изпод тюрбана на сикха, собственик на едното.

— Сакс?

— Какво има, Райм?

— Къде си?

— Почти пристигнах.

Прежалвайки гумите, тя направи почти деветдесетградусов завой и се промъкна от дясната страна на един автомобил на милиметри от бордюра. Вече беше на Уайтхол Стрийт. Близо до „Стоун“. Райм бе разговарял с Чарли Сомърс и резултатите бяха изненадващи. Шефът на „Специални проекти“ бе казал, че Галт може да опита нещо различно от електрическа дъга; бил готов да се обзаложи, че ще пробва да увеличи напрежението на публично място така, че да убие повече минувачи. Щял да ги включи във верига и по някакъв начин да пусне тока през тях. Било по-лесно и много по-ефективно, както му обяснил изобретателят, и не му трябвало много високо напрежение.

Райм бе стигнал до заключението, че пожарът в горната част на града беше начин Галт да отклони вниманието им от истинската цел — вероятно в долната част или в центъра. После бе прегледал още веднъж списъка с източниците на вулканична пепел и бе насочил полицейските отряди към най-отдалечения от Харлем обект — колежа „Амстердам“. Училището беше общинско, специализирано в бизнес и офис администрация. Но Катедрата им по хуманитарни науки поддържаше геологична колекция, включваща вулканични продукти.

— Тук съм, Райм — каза Сакс, зави рязко и спря пред колежа, оставяйки по две черни следи на сивия асфалт.

Изскочи от колата още преди вдигнатата от гумите й прах да се разнесе. Миризмата на изгоряло й напомни за зловещата атмосфера в подстанция десет в Манхатън… и въпреки че се опита да го избегне, в паметта й се появи надупчената с червени и черни точки кожа на Луис Мартин. Докато тичаше към входа на училището, изпита благодарност към артрита си. Пронизващата болка в коленете успя да я отклони донякъде от ужасяващия спомен.

— Пред входа съм, Райм. Мястото е голямо. По-голямо отколкото си го представях.

Описанието се налагаше, защото не претърсваше местопрестъпление и видеовръзката беше изключена.

— Имаш осемнайсет минути.

Тя огледа шестетажната сграда на колежа, откъдето се изсипваха на тълпи студенти, преподаватели и персонал с изплашени лица. Тъкър Макданиъл и Лон Селито евакуираха хората и те бързаха да напуснат мястото, стиснали в ръце чанти, компютри и учебници. Почти всеки от тях поглеждаше нагоре поне веднъж по време на придвижването си към изхода.

Всички правеха така след единайсети септември.

Пристигна още една кола и жена в тъмен костюм излезе от нея. Беше приятелката й, детектив Нанси Симпсън. Тя изтича при Сакс и попита:

— Какво имаме, Амелия?

— Мислим, че Галт е заредил училището с ток. Още не знаем как. Аз ще огледам отвътре. Искам да разпиташ — тя кимна към бързащите да излязат от района на училището хора — дали някой не е забелязал Галт? Имаш ли снимката му?

— Да, в електронния си бележник.

Сакс кимна, обърна се към училището и още веднъж премисли всичко. Не знаеше как да действа. Припомни си казаното от Сомърс. Тя знаеше къде би могло да има скрита бомба, къде би застанал снайперистът, за да улучи определена цел. Но електрическата атака може да дойде отвсякъде.

— Какво точно каза Сомърс? Какво би могъл да направи Галт? — попита тя.

— Най-лесният начин би бил да използва жертвата си като комутатор. Да свърже дръжка на врата или парапет на стълба с източник, а другия край да заземи в пода. Подът също може да е естествен проводник, ако е мокър. Кръгът е отворен, докато жертвата не докосне дръжката на вратата или желязото на перилата. Но докосне ли го, токът преминава през него. При това положение, за да убиеш някого, не е необходим висок волтаж. Дори и ниско напрежение ще е достатъчно. Но не е много ефективно.

Ефективно… — при създалите се обстоятелства думата й прозвуча ужасно.

Зад нея завиха сирени. Пожарната, отрядът за бързо реагиране към полицията и линейките започнаха да пристигат едни след други.

Тя махна за поздрав на Бо Хоуман, шефа на тактиците, висок прошарен сержант, бивш преподавател в тренировъчен отдел. Той кимна в отговор, нареди на хората си да помогнат при евакуацията и определи няколко души да започнат издирването на Галт и евентуални негови съучастници.

Тя се поколеба за миг, но после тръгна решително към училището, бутна вратата, като допря ръка до стъклото, и влезе в училището. Искаше й се да извика никой да не се докосва до металните части, но се изплаши, че това ще предизвика паника и ще доведе до жертви. А и до крайния срок оставаха още петнайсет минути.

Вътре беше пълно с метални парапети, дръжки, стълби и отделни участъци от пода. Но нямаше как да прецени за толкова кратко време дали са свързани с кабел или не.

— Не знам, Райм — каза неуверено тя. — Има много метал. Но по-голямата част от пода е покрита с килими или с линолеум. Те са лоши проводници.

Дали не бе замислил да предизвика искра и да опожари мястото до основи?

Тринайсет минути.

— Продължавай, Сакс.

Тя включи безконтактния индикатор на Чарли Сомърс и той отчете случайни изменения във волтажа, но никъде не беше по-висок от този в едно домакинство. При това източниците не бяха на място, където можеха да убият или да ранят някого.

Изведнъж през прозореца припламна ярка жълта светлина и привлече погледа й. Беше камион на „Алгонкуин Консолидейтед“ с надпис „Аварийна група“ отстрани на каросерията. Тя позна двама от четиримата слезли от камиона: Бърнард Уол, шефа на охраната, и Боб Кавано, завеждащ оперативния отдел. Те изтичаха към групата полицаи, където беше и Нанси Симпсън.

Докато проследяваше пътя им през стъклото на прозореца, Сакс за пръв път се загледа в съседния на училището обект. Строителна площадка за висока сграда. Работниците сглобяваха метално скеле, завинтваха болтове и заваряваха трегерите на място.

Метал. Цялата конструкция беше от чист метал.

— Райм — каза тихо тя. — Мисля, че не е училището.

— Защо?

Тя му обясни.

— Стомана… Разбира се, Сакс, това е логично. Опитай се да накараш работниците да слязат на земята. Аз ще звънна на Лон и ще го накарам да организира хората си.

Тя бутна вратата и изтича към караваната, служеща за офис на фирмата предприемач. Погледна нагоре към двайсет — двайсет и пет етажната метална конструкция, готова да стане проводник и да опече всичките около двеста на брой работници, и забеляза, че има само два малки елеватора, с които биха могли да се спасят.

До един часа оставаха десет минути.

36

— Какво става? — обърна се Сам Ветър към сервитьора.

Заедно с останалите си колеги той гледаше евакуацията на хората в училището и на работниците на строежа до хотела.

Полицейските коли и пожарните виеха тревожно.

— Безопасно е, нали? — попита един клиент от другата маса. — Имам предвид, тук?

Човекът явно нямаше представа къде е безопасно и къде не. Но Ветър беше професионалист и потърси аварийните изходи.

Един от колегите на масата, банкерът от Санта Фе, попита:

— Чухте ли за вчерашния инцидент? Експлозията в онази електрическа подстанция? Може да е свързано с това тук. По телевизията говореха за терористи.

Ветър бе чул нещичко по новините, но не знаеше подробности.

— Какво е станало?

— Някакъв бърникал из мрежата. Онази на електрическата компания — обясни инвеститорът и кимна по посока на прозореца. — Може да е подготвил същото и в училището. Или на строежа.

— Но не при нас, нали? — разтревожи се друг клиент. — Не и в хотела.

— Не, не в хотела — усмихна се сервитьорът и изчезна бързо. Ветър се запита към кой ли от изходите е хукнал.

Хората наставаха от местата си и се приближиха до прозорците. Ресторантът предлагаше добра видимост към шоуто.

— Не, не са терористи — чу зад себе си Ветър. — Казват, че бил някакъв недоволен служител. Работел за компанията. Показаха снимката му по телевизията.

Изведнъж в ума на Ветър светна червена лампичка и той попита своя познат бизнесмен:

— Знаете ли как изглежда?

— Бил към четирийсетте. Носел работно облекло с емблемата на компанията и жълта защитна каска. Дрехите са сини.

— Боже мой! Мисля, че го видях. Преди малко.

— Какво?

— Видях работник в син комбинезон и жълта каска. Носеше на рамо навит кабел.

— Трябва да кажете на полицията.

Ветър стана. Тръгна към изхода, но спря и бръкна в джоба си. Разтревожи се да не би новите му познати да си помислят, че иска да ги подхлъзне със сметката. Беше чувал, че нюйоркчани са много подозрителни към непознати хора, а не искаше първите му стъпки в бизнеса на големия град да бъдат помрачени от нещо такова. Извади десетачка за бирата и сандвича си, но бързо си спомни къде се намира, и бръкна за двайсет.

— Сам, не се тревожи за парите сега! Бързай!

Той се опита да си спомни къде точно беше шахтата, откъдето бе излязъл човекът, и къде бе застанал да говори по телефона, преди да влезе в училището. Ако си припомнеше в колко часа бе проведен телефонният разговор, може би щеше да помогне на полицията да проследи връзката.

Мобилната компания щеше да им каже с кого е разговарял.

Той забърза надолу по ескалатора, като взимаше по две стъпала наведнъж, после изтича във фоайето. Зърна застаналия близо до рецепцията полицай и отиде при него.

— Извинете ме, полицай, но току-що чух… че търсите някакъв служител в електрическа компания. Виновникът за вчерашния взрив, нали?

— Точно така, господине. Да не би да знаете нещо за него?

— Мисля, че го видях. Но не съм сигурен… Може да не е бил той. Реших, че трябва да ви го кажа.

— Почакайте.

Полицаят вдигна радиостанцията си и заговори:

— Патрул седем-девет-осем-седем-три до командния пост. Мисля, че открих свидетел. Вероятно е видял заподозрения, ка.

— Прието — изпращя в спикера. — Изчакай… Добре, седем-девет-осем-седем-три. Стоун Стрийт. Детектив Симпсън иска да говори с него, ка.

— Прието. Седем-осем, ка.

После се обърна към Ветер и каза:

— Излезте през главния вход и се обърнете наляво. Там има детектив. Жена. Тя ви очаква.

— Докато прекосяваше забързано фоайето, Ветър си помисли: „Ако мъжът е още тук, може би ще го хванат, преди да нарани друг човек. За пръв път съм в Ню Йорк, а виж какъв късмет. Снимката ми може да се появи във вестниците. И аз да стана герой. Какво ли би казала Рут?“

37

— Амелия! — извика я Нанси Симпсън от другия тротоар. — Имам свидетел. Бил е в съседния хотел.

Сакс забърза към Симпсън и тя я посрещна с думите:

— Идва към нас.

Сакс предаде информацията на Райм по предавателя.

— Къде са видели Галт? — попита бързо той.

— Не знам още. Всеки момент ще разбера. Свидетелят идва към нас.

Двете със Симпсън забързаха към хотела да посрещнат свидетеля. Сакс хвърли един поглед към стоманения скелет на строящата се сграда. Работниците се изнасяха бързо от площадката. До крайния срок оставаха няколко минути.

В същия миг чу зад гърба си мъжки глас:

— Полицай? Детектив?

Обърна се и видя вицепрезидентът на „Алгонкуин“ Боб Кавано да тича към тях. Едрият мъж дишаше тежко, по лицето му се стичаше пот. Изразът на лицето му казваше: „Извинявайте, но забравих името ви!“

— Амелия Сакс.

— Боб Кавано.

Тя кимна.

— Чух, че евакуирате хората от строежа.

— Да. Не открихме нищо подозрително в училището. Подът е застлан с килими и…

— Но в това няма никаква логика — извика Кавано и посочи нетърпеливо към строежа.

— Ами… помислих си… тези греди… толкова метал — обърка се тя.

— Кой е при теб, Сакс — гръмна гласът на Райм.

— Изпълнителният директор на „Алгонкуин“. Според него мишената не може да бъде строителната площадка — обясни тя и попита Кавано: — Защо не може?

— Погледнете! — извика отчаяно Кавано и посочи към застаналите наблизо работници.

— Какво?

— Ботушите им!

— Защитно облекло — прошепна тя. — Те са с изолационно облекло.

Ако не можете да го избегнете, вземете предпазни мерки…

Всички работници носеха защитни ботуши, някои от тях имаха ръкавици и плътни жилетки.

— Галт не може да не знае, че те са защитени — каза директорът. — За да рани някого от тях, ще трябва да натовари толкова много енергия, че мрежата в тази част на града би изключила.

— Ако не е училището, нито строежът, тогава каква е неговата цел? — запита Райм. — Или бъркаме от самото начало? Може мястото изобщо да не е тук. А близо до друга изложба на вулканични материали.

Кавано я хвана за ръката и посочи зад себе си.

— Хотелът!

— Боже! — прехапа устни Сакс, загледана в хотела.

Това беше една от онези малки модерни сгради с грубо одялани камъни, мрамор, фонтани и… метал. Много метал. Медни врати, стоманени стълби и подове.

Нанси Симпсън също огледа сградата и изпъшка.

— Какво — кресна в ухото й Райм.

— Хотелът е, Райм. Ще атакува хотела.

Тя извади радиостанцията и се обади на шефа на отряда за бързо реагиране. Приближи апарата до устата си и заговори, тичайки със Симпсън към хотела.

— Бо, Амелия е. Той ще атакува хотела. Сигурна съм. Няма да е строежът. Изпрати хората си. Евакуирай всички.

— Прието, Амелия. Ще…

Но Сакс не чу останалото. Отговорът му не я интересуваше. Сега цялото й внимание беше в хотела.

До крайния срок — един часа на обяд — оставаха още няколко минути, но малкото хора в хотел „Батъри Парк“ изведнъж замръзнаха на място. Оживени допреди миг, лицата им застинаха. Превърнаха се в лица на кукли, на карикатури, на гротески. От ъгълчетата на устните им потече слюнка. Пръстите, краката и брадичките започнаха да се тресат. Случайните свидетели замряха по местата си, после запищяха панически при зловещата гледка — клиентите зад стъклата на хотела се превръщаха пред очите им в зомбита от филм на ужасите. Двама или трима, приклещени между крилата на въртящите се врати, докато са влизали или излизали от хотела, заритаха и се замятаха в конвулсии в затворените пространства със залепнали за металните рамки ръце. Кракът на един от мъжете проби витрината на едно от крилата и стъклото сряза бедрената му артерия. Друг младеж, на ученическа възраст, стискаше дръжката на голяма медна врата към тоалетната, уринираше и се гърчеше, неспособен да отдръпне ръката си. Други двама със залепнали ръце върху железните перила на стълбището към фоайето се тресяха и танцуваха на място, докато животът напускаше телата им.

Въпреки че беше отвън, Сакс чу ясно нечовешкия вик, излизащ заедно с кълба дим от гърлото на жена, стъпила с единия крак върху метално стъпало.

Дебел мъж се спусна към един от гостите, за да откъсне замръзналите му върху страничния панел на елеватора димящи ръце. Добрият самарянин се надяваше, че ще успее да издърпа жертвата оттам. Но не познаваше силата и скоростта на тока. Щом докосна жертвата, той също стана част от веригата. Лицето му се сгърчи от болка. После се появи онова зловещо кукленско изражение и той се затресе като останалите.

В неистовия си танц жертвите прехапваха устните и езиците си, от устите им потече кръв. Очите се обърнаха в орбитите си.

Жената, хванала дръжката на една врата, сигурно правеше отличен контакт, защото гърбът й се изви в невъзможна дъга, невиждащите й очи се вдигнаха към тавана, а бялата й коса пламна като факла.

— Божичко, Райм — прошепна Сакс, — това е ужасно! Ще ти се обадя по-късно.

И прекъсна, без да дочака отговор.

Двете със Симпсън се обърнаха към линейките и им дадоха знак с ръце да се приближат. Сакс не виждаше нищо друго, освен гърчещите се в конвулсии ръце и крака, застиналите мускули, тресящите се тела, изпъкналите вени, кръвта и слузта, избила от мехурите по горящата им кожа.

Кавано извика:

— Трябва да им кажем да не се опитват да излизат навън. Не бива да докосват нищо, иначе ще има още жертви.

Сакс и Симпсън хукнаха към прозорците и с жестове се опитаха да спрат устрема на хората към вратите, но паниката беше по-силна и те продължиха да напират към изходите. Спряха едва когато видяха ужасната картина при първите, достигнали до металните врати.

Откъснете му главата…

Тя се обърна към Кавано:

— Как да спрем електроподаването?

Изпълнителният директор се огледа.

— Не знаем къде е свързал кабела. Наоколо има много линии: захранващи, трансмисионни, за метрото… Ще се обадя в Куинс. Ще отрежа целия район. Това ще причини затваряне на стоковата борса, но нямаме друг избор — той извади телефона си и докато набираше цифрите, предупреди: — Но ще отнеме няколко минути. Кажете на хората в хотела да останат на място. Да не докосват нищо.

Сакс изтича до голямото стъкло на предния прозорец и започна да маха неистово с ръце, за да върне хората назад. Някои разбраха и се отдръпнаха. Но повечето бяха заслепени от страха. Сакс видя как една жена се освободи от ръцете на приятелите си и се втурна към аварийния изход, препречен от още димящото тяло на мъж, опитал се да излезе секунди преди нея. Тя заудря по стъклото и закрещя:

— Не!

Жената обърна глава към нея, но продължи да тича с протегнати напред ръце.

— Не! Не докосвайте вратата!

Жената изскимтя и продължи напред.

Десет крачки от вратата… пет…

„Няма друг начин“ — реши Сакс.

— Нанси, прозорците! Да ги свалим!

И извади глока. Прецени къде има най-малко хора, стреля високо и използва шест куршума, за да свали три от масивните стъкла на прозорците във фоайето.

При звука от изстрелите жената изпищя и се хвърли на земята точно преди да хване смъртоносната дръжка.

Нанси Симпсън разби прозорците от другата страна на вратата.

След секунда и двете бяха вътре. Наредиха на хората да не пипат нищо метално и започнаха да организират извеждането им през прозорците, задушавайки се от отвратителния дим, изпълнил фоайето.

38

Боб Кавано извика към тях:

— Спряхме подаването.

Сакс кимна, насочи парамедиците от линейките към ранените и убитите и потърси Галт из тълпата отвън.

— Детектив!

Тя се обърна. Един мъж в униформа на „Алгонкуин Консолидейтед“ тичаше към нея. Тъмносиният комбинезон и бялата кожа я наведоха на мисълта, че може да е той. Свидетелят от хотела бе казал, че заподозреният е наблизо, а полицията разполагаше само с една неясна снимка за идентифициране.

Но когато работникът приближи, стана ясно, че е значително по-млад от Галт.

— Детектив — повтори задъхано работникът, — онзи полицай там каза, че трябва да говоря с вас. Исках да ви осведомя за нещо.

Лицето му се изкриви, когато усети носещата се от хотела миризма.

— Кажете.

— Аз съм от електрическата компания. „Алгонкуин“. Вижте, моят партньор е в един от тунелите ей там — кимна към колежа той. — Опитах се да се свържа с него, но той не отговаря. А радиостанцията работи отлично.

Под земята. Където бяха електропреносните кабели…

— Помислих си, че този Реймънд Галт… може да е бил долу и Джоуи да е налетял на него.

Сакс извика двама полицаи от патрула и тримата последваха работника от „Алгонкуин“ към училището.

— Имаме вход за тунела през мазето на сградата. Това е най-бързият начин да слезеш долу.

Ето откъде се бе взела вулканичната прах по обувките на Галт. Беше полепнала по обувките му, докато е преминавал през изложбената зала на колежа. Тя се обади на Райм и го осведоми за случилото се. После добави:

— Ще действам внимателно. Той все още може да е долу. Ще ти се обадя по-късно. Ти откри ли нещо полезно сред уликите? Нещо, което би могло да ни помогне?

— Нищо, Сакс.

— Слизам долу.

Тя прекъсна бързо връзката, за да не му остави време за възражения, и последва полицаите и работника към вратата за мазето. Захранването в сградата на училището беше спряно, но аварийните светлини мигаха като червени и жълти очи. Работникът посегна към вратата.

— Не — спря го Сакс. — Вие ще чакате тук.

— Добре. Отвътре има две стъпала, после ще видите червена врата. На нея пише „Алгонкуин Консолидейтед“. Тя ще ви отведе до стълбата към тунелите. Ето ви ключа — подаде й го той.

— Как се казва партньорът ви?

— Джоуи. Джоуи Барзан.

— И къде трябва да се намира?

— Щом слезете по стълбите, се обърнете наляво. Той работи на около сто, сто и петдесет крачки в тунела. Пада се някъде под хотела.

— Каква е видимостта долу?

— Електричеството е прекъснато, но вътре има дежурни лампи. Захранват се от батерия.

Батерия. Страхотно!

— Но батериите са слаби и вътре е тъмно. Ние използваме фенерчета.

— Вътре има ли кабели под напрежение?

— Да. Това е трансмисионен тунел. Захранващите са извън играта, но другите са живи.

— Оголени ли са?

Той я погледна учудено.

— По тях текат сто и трийсет хиляди волта. Разбира се, че не са оголени.

Освен ако Галт не ги бе оголил.

Сакс се поколеба за миг, после насочи детектора на Сомърс към вратата. Усети любопитния поглед на електротехника върху странното изобретение, но си спести обясненията, даде знак на всички да се отдръпнат и отвори вратата с ръка върху спусъка на глока. Беше празно.

Сакс и двамата полицаи тръгнаха бавно по тънещите в мрак стъпала. Клаустрофобията й алармира веднага, но поне отвратителната воня на изгоряла гума, кожа и коса тук се долавяше по-слабо.

Тя тръгна напред, полицаите я следваха по петите. Стискаше здраво ключа в ръка, но когато стигнаха до червената врата, откри, че е отворена. Полицаите се спогледаха. Сакс насочи пистолета към вратата. Те също извадиха своите. Тя им даде знак да застанат плътно зад нея, после бутна вратата с рамо.

На прага спря и погледна в краката си.

По дяволите! Водещите на около два етажа под земята стъпала бяха метални. Небоядисани.

Сърцето й отново забърза ритъма си.

Ако можете, го избегнете.

Ако не можете, вземете предпазни мерки.

Ако не можете и това, му откъснете главата.

Но нито едно от златните правила на Чарли Сомърс не действаше тук.

Сакс усети, че плува в пот, и веднага си припомни, че влажната кожа е много по-добър проводник от сухата. И не спомена ли Сомърс, че солта влошава още повече нещата?

Чу се шепот:

— Виждате ли нещо, детектив?

— Ще продължим ли?

Тя не отговори на въпросите, само им нареди също шепнешком:

— Не докосвайте нищо метално.

— Ясно. Защо?

— Защото по кабелите тече ток с напрежение сто хиляди волта.

— О… Да, разбира се.

Тя тръгна бавно надолу, очаквайки всеки момент да чуе ужасното пращене и да види пред себе си водопад от искри. Стъпи на първото стъпало, после премести другия крак на второто.

Но сметката й излезе погрешна и тя едва успя да запази равновесие. Оказа се, че стъпалата са три и много стръмни.

Щом стъпиха на равното, чуха силно бучене и гъргорене. Въздухът тук беше поне с двайсет градуса по-горещ от онзи отвън и температурата се покачваше с всяка следваща стъпка.

Друг кръг на ада.

Тунелът беше по-голям от очакванията й, широк около метър и осемдесет и висок над два метра, но много тъмен. Голяма част от аварийните електрически крушки липсваха. Сакс по-скоро изчисли, отколкото видя, че краят му е около петнайсет метра наляво от тях. Нямаше врати, през които Галт би могъл да избяга, нито удобни за криене места. Но наляво, където трябваше да бъде Джоуи Барзан, имаше много завои.

Сакс даде знак на полицаите да останат зад нея. Тримата се придвижиха един след друг до първия завой на тунела и спряха. Тя не вярваше, че Галт е още тук — според нея той вече беше на километри от мястото — но се страхуваше, че може да им е заложил капани.

Но да вярваш, че го няма, не беше като да си сигурен. Затова, преди да завие, приклекна и приготви глока, но не го издаде напред, за да не даде възможност на престъпника да го измъкне от ръката й или да го избие с удар. После подаде леко глава.

Нищо.

Видя мокрия бетонен под. Вода. Естествено. Много вода с много добра електропроводимост.

Огледа внимателно тунела. Към стената бяха прикрепени дебели черни кабели. И табела:

Внимание! Високо напрежение!

Преди работа уведоми „Алгонкуин Консолидейтед Пауър“

Припомни си какво беше казал работникът от „Алгонкуин“ за напрежението.

— Чисто е — успя да прошепне и даде знак на полицаите зад нея да побързат.

Естествено, тя се тревожеше за Джоуи Барзан, но сега по-важното беше да открие някакви следи от Галт, да разбере къде би могъл да се скрие.

Но какво би могла да направи? Тези тунели бяха дълги десетки километри. И предоставяха възможност за безпрепятствено измъкване. Бетонът на пода беше мръсен, но не се виждаха отпечатъци от обувки. Стените бяха почернели от сажди. Можеше да събира улики с дни и пак да не открие нищо полезно. Може би…

Хриплив звук.

Тя замръзна на място. Откъде идваше? Имаше ли странични коридори? Дали Галт не ги дебнеше в някой от тях?

Един от полицаите вдигна ръка. Посочи очите си, после напред. Тя кимна, макар че военният сигнал не й се стори подходящ за случая. Но в ситуация като тази правиш всичко, което би те накарало да се почувстваш по-уверен.

Само че в момента нищо не й вдъхваше увереност и пръските от разтопения метал по тялото на Луис Мартин отново изсвистяха като куршуми през ума й.

И все пак не можеше да се върне.

Още едно дълбоко вдишване.

Погледна зад завоя… тунелът пред тях беше празен. Но още по-тъмен от другия. Веднага разбра защо. Тук електрическите крушки бяха още по-малко, защото останалите бяха счупени.

Капан, мина й през ума.

Другият завой беше десен, под ъгъл деветдесет градуса, и тя изчисли, че се намират точно под хотела.

Отново погледна иззад ъгъла и този път не видя нищо. Коридорът беше абсолютно тъмен.

И пак онзи хриплив звук.

Единият от полицаите се приближи.

— Чух глас.

Тя кимна.

— Бъдете тихи — прошепна, после зави и тримата продължиха напред с приведени гърбове.

Тя чу отново звука и потръпна. Не беше глас, а стон. Отчаян стон. Човешки.

— Фенерче — прошепна отново.

Като детектив Сакс не носеше колан с инструменти, само оръжие и белезници. Едва не извика, когато, подавайки й фенерчето, полицаят зад нея неволно я удари.

— Извинете — измърмори той.

— На пода — нареди им тихо тя. — По очи. Пригответе се за стрелба. Но само след моя команда… освен ако той не стреля пръв.

Те се проснаха на мръсния под с насочени към тъмното пистолети.

Тя тръгна бавно напред. Включи фенерчето, като го държеше настрани, за да не се превърне в мишена, и заслепяващата му светлина изпълни тъмния коридор.

Не последваха изстрели, нито електрически дъги.

Но намериха още една жертва на Галт.

Работникът от „Алгонкуин“ лежеше на едната си страна на около десетина метра от тях. От слепоочието и ухото му течеше кръв.

— По-бързо!

Полицаите се изправиха и тримата забързаха по тунела към мъжа, който трябваше да се казва Джоуи Барзан. Светлината от фенерчето й даде възможност да се увери, че това не е Галт. Работникът беше тежко ранен и кървеше. Единият от полицаите стигна до него и се наведе да спре кръвоизлива, но Барзан вдигна трепереща ръка и простена.

В началото Сакс реши, че човекът умира и тялото му се разтърсва от предсмъртни гърчове. Но когато се приближи, погледна в широко отворените му очи и проследи погледа му. Барзан лежеше не на голия под, а на дебело парче тефлон или пластмаса.

— Спри! — извика тя на полицая, протегнал ръка към ранения мъж. — Това е капан.

Той замръзна на място.

Тя си припомни думите на Сомърс, че раните и кръвта намаляват резистентността на тялото към електричеството.

Без да го докосва, мина зад гърба на ранения.

Ръцете му бяха вързани. Но не с въже или лента, а с оголена медна жица. Свързана с една от линиите на стената. Сакс извади детектора на изобретателя и го насочи към свързаната с ръцете на електротехника жица.

Стрелката подскочи и отчете 10 000 волта. Ако полицаят бе докоснал тялото му, токът щеше да протече през него към земята и да ги убие.

Сакс отстъпи назад и включи радиостанцията си. Обади се на Нанси Симпсън, накара я да потърси Боб Кавано и да му съобщи, че се налага да отреже главата на още една змия.

39

Рон Пуласки успя да върне принтера на Рей Галт към живот и сега издърпваше нетърпеливо горещите листове от гърлото му.

Очите му шареха отчаяно по тях с надежда да уловят нещо свързано с местонахождението на престъпника, с евентуални съучастници, със „Справедливост за…“. За всичко, което би могло да им помогне да спрат този ужас.

Детектив Купър му изпрати съобщение и той разбра, че не са успели да спрат атаката на Галт срещу един хотел в центъра на града. И че все още издирват извършителя в района на Уолстрийт. Дали Пуласки има нещо полезно?

„Не още. Скоро, надявам се“ — написа той, изпрати съобщението и се върна към принтера.

От осемте страници нищо не беше пряко свързано с престъпленията на Галт. Но той научи нещо, което можеше да се окаже важно: мотивът на Галт.

Някои от страниците бяха препечатани от блогове или онлайн бюлетини. Други бяха свалени от медицински сайтове — подробни статии от лекари с име в областта на медицината. Но имаше и писани от шарлатани с езика и стила на заговорници терористи.

Една статия беше написана лично от Галт и публикувана в блог за околната среда като причина за смъртоносни заболявания.

„Моята история не се различава от тази на много други. Работех като електротехник на линия, после в отдел «Аварии» (като главен електротехник). През годините съм работил за няколко електрически компании и съм бил в директен контакт с линиите, пренасящи повече от сто хиляди волта. Създаваните от неизолираните трансмисионни далекопроводи електромагнитни полета са причина да се разболея от левкемия. Убеден съм в това. И съвсем скоро беше доказано, че силовите линии привличат аерозолни частици, причиняващи рак на гърлото и други заболявания, но това е нещо, за което медиите не говорят.

Трябва да накараме всички електрически компании да осъзнаят фактите, но по-важното е да предупредим хората за опасността. Защото компаниите не биха предприели нищо доброволно. Защо да го правят? Ако хората намалят потреблението на ток само наполовина, ще спасим хиляди хора за година и ще ги принудим (компаниите) да бъдат по-отговорни към обществото. Те на свой ред ще намерят по-безопасни начини за производство и доставка на електричество. И ще спрат разрушаването на Земята.

Хора, трябва да вземете проблема в свои ръце!

Реймънд Галт“

Ето къде беше разковничето. Той смяташе, че причина за болестта му са компании като „Алгонкуин Консолидейтед“. И за времето, което му оставаше, искаше да им го върне. Пуласки знаеше, че Галт е убиец, но не можеше да не изпита съжаление към него. В един от шкафовете полицаите бяха открили бутилки с алкохол, повечето от тях празни до половината. И приспивателни. И антидепресанти. Но трябва ли да убиваш някого, защото страдаш от смъртоносна болест, а отговорните за заболяването хора не се интересуват от теб? Младият полицай знаеше колко далече може да те отведе гневът.

Той продължи да чете излизащите от принтера страници, но всички бяха все в този дух: препоръки, статии за стари и нови медицински експерименти, алтернативни начини на лечение. Нямаше имейли, нямаше нито намек за негови приятели или следи, показващи къде може да се крие в момента.

Той прегледа още веднъж всичко и припомняйки си шантавата теория на специален агент Тъкър Макданиъл за сенчестата зона, потърси вмъкнати в текстовете кодови думи и тайни съобщения. Но скоро прецени, че е изгубил прекалено много време с този принтер. Трябваха му няколко минути, за да опакова всички намерени улики и да надпише пликовете. После попълни картончетата, номерира ги и ги фотографира едно по едно.

Скоро всичко беше готово. Той вдигна поглед към тъмния коридор за входната врата и изведнъж усети странно напрежение. Тръгна към вратата и за кой ли път отчете, че и тя, и дръжката са метални. „Какъв ти е проблемът? — опита се да се окуражи. — Нали я отвори и влезе през нея само преди час?“ Протегна предпазливо ръката си в латексова ръкавица към дръжката, натисна, изпусна въздишка на облекчение и излезе от апартамента.

Отпред стояха двама полицаи и един агент от федералните.

— Чу ли какво стана? — попита го той.

Пуласки спря до прага, но веднага се усети и се отдалечи от стоманената врата.

— За атаката ли? Да, чух, че е избягал. Но не знам подробности.

— Петима убити. Щели да бъдат много повече, но твоята партньорка успяла да спаси повечето хора.

— Партньорка ли?

— Ами, онази жена, детектив Амелия Сакс. Но ранените са много. С ужасни изгаряния. Повечето трета степен.

Пуласки поклати глава.

— Гадна работа. Пак ли електрическа дъга?

— Не знам. Но е пуснал ток през тях, това е сигурно.

— Господи!

Той огледа улицата. Никога досега не му бе правило впечатление колко много метал има в една обикновена жилищна сграда. Паниката го завладя с нова сила. Навсякъде виждаше само метални решетки, стълбове и врати. Аварийни входове, вентилаторни шахти, тръби и онези метални панели отстрани на асансьорите. Всеки един от тях можеше да бъде зареден, да пусне тока право през теб или да те засипе с дъжд от метални шрапнели.

Петима убити…

Трета степен на изгаряне…

— Добре ли сте, полицай?

Пуласки се усмихна отнесено.

— Да — искаше му се да си признае, че се страхува, но, разбира се, замълча. — Някаква следа от Галт?

— Не. Изчезнал е.

— Добре. Трябва да предам материалите на Линкълн Райм.

— Откри ли нещо?

— Да. Извършителят без съмнение е Галт. Но няма нищо, което да ни подскаже къде може да се укрива в момента. Нито дали планира следващ удар.

— Кой ще организира наблюдението — попита федералният агент и кимна към апартамента. — Искаш ли да оставим някого от твоите хора тук?

Истината беше, че федералните дотичаха, за да арестуват извършителя, но Галт не беше в апартамента и вероятно нямаше да се върне — сигурно беше чул по новините, че са го идентифицирали. Затова не им се искаше да ангажират хората си с наблюдението.

— Не решавам аз — сви рамене младият полицай.

После се свърза по радиостанцията със Селито и докладва какво е открил. Лейтенантът обеща да изпрати двама полицаи пред дома на Галт, но временно, докато отрядът за наблюдение под прикритие се организира и поеме обекта, в случай, че Галт реши да се промъкне вечерта в сградата.

Пуласки прекъсна връзката, зави зад ъгъла по пустата странична алея и отиде при паркираната зад сградата кола. Отвори багажника и остави доказателствения материал. Затвори капака и се огледа притеснено. Всичко беше метално, беше заобиколен от метал.

„По дяволите, Рон, не мисли за това!“ Той мина отпред, седна на шофьорското място и понечи да пъхне ключа в стартера. Но изведнъж спря. Колата беше паркирана тук, на алеята зад жилищната сграда, за да не се вижда от апартамента на Галт, в случай че той си е у дома. Но той все още беше на свобода. Нямаше ли вероятност да се е върнал и да е заложил някаква клопка в колата му?

Не, това беше прекалено.

Той стисна устни. Запали мотора и даде на заден.

Телефонът му звънна. Той погледна дисплея. Беше Джени, жена му. Младият полицай се поколеба. Не, щеше да й се обади по-късно. И прибра телефона.

Погледна в огледалото за обратно виждане и забеляза електрическото табло на късата стена на сградата. От него излизаха три големи кабела. Инстинктивно потръпна, стисна ключа и го завъртя отново. Стартерът издаде остър стържещ звук и моторът заработи. В паниката си той реши, че са му пуснали ток, хвана дръжката на вратата и я отвори. Кракът му се плъзна от спирачката и се приземи на съединителя. Колата дръпна назад, гумите поднесоха. Той натисна спирачка.

Но усети глух зловещ звук, после писък и мъжът, когото бе зърнал с крайчеца на окото си в огледалото за обратно виждане, че пресича алеята с пазарска количка, изхвърча към стената, удари се в нея и се срина на паважа. Кръвта рукна от главата му.

40

Амелия Сакс прегледа Джоуи Барзан.

— Как се чувстваш?

— Да, предполагам.

Тя не разбра какво имаше предвид работникът, но не мислеше, че и той разбира. Сакс все още се намираше в тунела под хотел „Батъри Парк“ заедно с ранения и полицаите и чакаше хората от „Бърза помощ“ да го вдигнат с носилката. Приближи се към Барзан и погледна въпросително надвесилия се над ранения парамедик.

— Има мозъчно сътресение, изгубил е доста кръв — каза той и се обърна към ранения, който седеше с опряна на стената глава. — Спокойно, момче, ще се оправиш.

Боб Кавано бе успял да открие източника на енергия и да затвори линията, използвана от Галт за капан. С помощта на индикатора на Сомърс Сакс бе потвърдила, че по кабелите няма напрежение и бързо — дори светкавично — бе освободила свързания за захранващата линия кабел.

— Какво стана? — попита тя Барзан, когато дойде на себе си.

— Беше Рей Галт. Открих го тук. Удари ме с работния стик и аз припаднах. Когато се съвзех, вече бях свързан за линията. Боже! Към захранващия кабел за метрото, шейсет хиляди волта. Ако ме бяхте докоснали… ако се бях завъртял няколко сантиметра встрани… Божичко! — затвори той очи, но бързо се съвзе и попита: — Чух сирени на улицата. Усетих миризмата. Какво стана?

— Галт свърза съседния хотел към мрежата.

— За Бога, не! Има ли жертви?

— Районът е пълен с полицаи. Още не знам подробностите. Накъде тръгна Галт?

— Не знам. Не бях в съзнание. Ако не е излязъл през колежа, трябва да е тръгнал натам, през тунела — той посочи с очи наляво. — Тунелите имат много изходи.

— Той каза ли нещо?

— Не мисля.

— Къде стоеше, когато го видя?

— Точно там — той посочи на около три метра напред, — до свързания кабел. Беше прикрепил някаква странна кутия. Не съм виждал такова нещо. И следеше строежа и хотела от лаптопа си. Като че се бе прикачил към охранителна камера.

Сакс се изправи и огледа свързания кабел, същия модел „Бенингтън“, като онзи на автобусната спирка. Нямаше следи от компютър или работен стик, за който й бе споменал вчера Сомърс — прът от фибростъкло за работа с кабели под напрежение.

Барзан промълви тихо:

— Единствената причина да съм жив е, че той искаше да ме използва, за да ви изпържи. Да ви спре, за да не го проследите, нали?

— Прав си.

— Кучият му син! И такъв човек да работи сред нас! Електротехник и старши по авариите. Знаете ли, ние там сме като братство. Така и трябва да бъде. Електричеството е опасно нещо — развълнува се той, лично засегнат от предателството на Галт.

Сакс изследва ръцете и краката му за полезни следи, после кимна към медиците.

— Можете да го вдигнете.

Тя помоли Барзан да й се обади, ако се сети нещо важно, и му даде визитната си картичка. Парамедикът се обади на колегите си, съобщи им, че мястото е обезопасено и вече могат да свалят носилката, за да евакуират ранения. Барзан се облегна на стената и затвори очи.

Сакс се свърза с Нанси Симпсън и й разказа какво се е случило.

— Вкарай хората вътре да огледат наоколо в радиус от един километър. Подлезите и метрото също.

— Разбрано. Задръж малко — отвърна Симпсън, изключи за момент, но след миг беше отново на линия.

— Разпоредих се.

— Научи ли нещо за нашия свидетел от хотела?

— Още проверявам.

Очите на Сакс постепенно бяха привикнали към тъмнината и поглеждайки напред по коридора, тя зърна жълто. Примижа и каза:

— Нанси, ще ти се обадя по-късно. Струва ми се, че виждам нещо.

Прекъсна връзката и се придвижи в посоката, където според Барзан Галт вероятно бе тръгнал.

На около десетина метра по-напред откри тъмносиния комбинезон на „Алгонкуин“, жълта каска и работна чанта, пъхнати зад решетката към една малка ниша. Това, което бе привлякло погледа й, беше жълтата каска. Галт явно бе разбрал, че всички го търсят, затова бе съблякъл работните дрехи и ги бе скрил заедно с инструментите.

Тя се свърза отново със Симпсън и я помоли да се обади на Бо Хоуман и в централата на полицията и да им съобщи, че Галт е с други дрехи. После сложи ръкавици и понечи да издърпа веществените доказателства от нишата.

Но спря навреме. В съзнанието й отекнаха думите на Сомърс:

Трябва да знаете, че дори да си мислите, че го избягвате, пак не сте в безопасност.

Тя извади детектора и го насочи към решетката.

Стрелката подскочи: 603 волта.

Сакс изстена, затвори очи и усети, че силите я напускат. Но веднага се стегна, вгледа се внимателно и забеляза жицата. Вървеше от решетката пред нишата, където бяха набутани дрехите, после по една тръба пред нея и оттам отиваше към най-горната линия. За да извади дрехите, трябваше да докосне тръбата. В тунела нямаше ток, но тук можеше да става дума за остров или възвратно напрежение, ако си спомняше правилно казаното от Сомърс.

Колко ампера са нужни, за да убият човек?

По-малко от една десета от ампера…

Тя се върна при Барзан. Все още подпрян на стената и с превързана глава, той я погледна.

— Имам нужда от помощта ви. Трябва да събера доказателства, но детекторът показва, че в линията все още има напрежение.

— Коя линия?

— Онази, най-отгоре. Шестстотин волта. Той я е свързал с една тръба.

— Шестстотин ли? Това е обратно захранване от третата линия на метрото. Може да използвате моя стик. Трябва да е някъде там — посочи неопределено той. — И ръкавиците ми. Най-добрият начин е да прокарате друг кабел от тръбата към пода. Знаете ли как да го направите?

— Не.

— Аз не съм в състояние да ви помогна. Съжалявам.

— Няма нищо. Обяснете ми как да използвам стика.

Тя сложи ръкавиците на Барзан и взе инструмента с извит като кука и покрит с гумена изолация накрайник. Това й вдъхна известна доза увереност.

— Стъпете на гуменото килимче и измъкнете каквото ви трябва едно по едно. Ще се справите… за по-голяма безопасност го направете с една ръка. С дясната.

По-далеч от сърцето…

Което заби бясно в гърдите й, когато тръгна към нишата, сложи тефлоновия лист на земята и започна да сваля доказателствата едно по едно.

Отново си представи надупченото тяло на младия Луис Мартин, потръпващите в предсмъртни гърчове хора в хотела…

Мразеше да се разсейва.

Мразеше да се бори с невидим враг.

Задържа дъх — макар да не знаеше защо — и с помощта на куката издърпа работния комбинезон и каската. После чантата с инструментите. Върху червения плат беше изписано с маркер и силно наклонен почерк: „Р. Галт“

От устните й се отрони дълга въздишка.

Най-после всичко беше свалено. Тя събра и опакова доказателствата.

Появи се човек от техническия отдел и донесе защитно облекло за всички. Въпреки че мястото на престъплението вече беше достатъчно замърсено, тя облече синия найлонов костюм и продължи огледа по обичайния начин. Номерира квадрантите, направи снимки и извървя решетката. Два пъти провери всички кабели с детектора на Сомърс, после бързо развинти болтовете на прикрепения от Галт кабел и черната пластмасова кутия, с която беше свързан към захранващата линия. Оттук смъртоносната жица стигаше до стоманената решетка в хотела и захранваше с ток металните части на вратите, дръжките и перилата на стълбите. Тя прибра всичко намерено, после взе проби от мястото, където бе стоял, докато бе свързвал кабела, и от мястото, където бе нападнал Джоуи Барзан.

Потърси работния стик, с който Галт бе ударил работника, но не го намери. Не откри и следи от срязване на захранващите кабели за видео наблюдението на училището и на строителния обект, споменат от Барзан.

След като приключи с всичко, набра номера на Райм и му съобщи фактите.

— Връщай се по най-бързия начин. Тези доказателства ни трябват.

— Рон откри ли нещо?

— Според Лон Селито, нищо интересно. Хм. Чудя се какво прави още там това момче. Трябваше отдавна да се е върнал.

Нетърпението му беше очевидно.

— Тръгвам след няколко минути. Искам първо да поговоря с онзи свидетел. Обядвал е в хотела и е забелязал Галт. Надявам се да ни каже нещо важно.

Те прекъснаха. Сакс излезе от тунела и видя Нанси Симпсън във фоайето на хотела. Опразнено от хората, то изглеждаше много по-просторно. Сакс тръгна към една от неоградените от жълтата лента на полицията въртящи се врати, но се спря навреме. Обърна се и влезе през счупения прозорец.

Посивялото лице на Симпсън говореше красноречиво, че тя все още е под въздействието на случилото се.

— Току-що говорих с Бо. Не успях да открия откъде точно е излязъл Галт. При положение, че токът е спрян, може да е тръгнал по линията на метрото към Кенъл Стрийт и да се изгуби някъде из Чайнатаун. Никой не знае.

Погледът й попадна върху следите от кръв и огън, очертали телата на жертвите по мраморния под.

— Каква е равносметката?

— Пет трупа и засега единайсет сериозно ранени. Изгарянията са от трета степен.

— Разпита ли хората?

— Да. Но никой не е видял нищо. Повечето от клиентите на хотела просто изчезнаха. Дори не са уведомили регистратурата.

И ядосано й обясни, че са си грабнали жените, децата, колегите и куфарите и са офейкали на мига. Хората от хотела не направили нищо, за да ги спрат. Половината от персонала също изчезнал.

— Какво става с нашия свидетел?

— Опитвам се да го издиря. Открих хората, с които е обядвал, и те потвърдиха, че наистина е видял Галт. Затова е важно да го намерим.

— Как се казва?

— Сам Ветър. От Скотсдейл. Тук е на бизнес среща. За пръв път е в града.

Един от патрулиращите полицаи се приближи и ги заговори:

— Извинете, чух, че споменавате името Сам Ветър.

— Да, Сам Ветър.

— Той дойде при мен във фоайето и каза, че има някаква информация за Галт.

— Къде е сега?

— О, не знаете ли? — погледна ги тъжно полицаят. — Той е сред жертвите. Беше на въртящата се врата. Мъртъв е.

41

Амелия Сакс се завърна с доказателствата. Щом влезе в къщата, Райм сбърчи нос. Тя носеше със себе си отвратителна воня на изгоряла коса, изгоряла гума, изгоряла плът. Някои хора смятаха, че обонянието му се изостря за сметка на парализираното му тяло. Райм не беше сигурен, че двете са свързани, но при всички случаи долавяше миризмите отдалече.

Той огледа събраните от Сакс и колегите от криминалния отдел материали и при мисълта за това, което може би щяха да му разкажат, потръпна нетърпеливо.

Докато Сакс подреждаше всичко върху работната маса, той попита:

— Полицията откри ли откъде е напуснал тунела?

— Не. Няма и следа от него. Нищичко — отвърна тя и се огледа. — Къде е Рон?

Райм й каза, че полицаят още не се е върнал.

— Звънях, пращах съобщения, но никакъв отговор. Последния път ми каза, че е разбрал какъв е мотивът на Галт, но не се впусна в подробности. Какво става, Сакс?

Докато говореха, той улови зареяния през прозореца поглед и застиналото й лице.

— Направих грешка, Райм. Изгубих време да евакуирам строежа и училището. Не отгатнах мишената.

Тя му каза, че Боб Кавано ги е насочил към хотела.

— Ако бях помислила по-добре, можех да ги спася — въздъхна дълбоко тя.

Отиде до бялата дъска и решително написа:

Място на престъплението — хотел „Батъри Парк“

Отдолу записа и имената на жертвите: семейство — мъж и жена, бизнесменът от Скотсдейл, Аризона, един писател и един рекламен агент от Германия.

— Можеше да са много повече. Чух, че си разбила стъклата на прозорците и си извадила много хора оттам.

Тя само вдигна рамене.

Райм знаеше, че „какво щеше да стане, ако“ не влизаше в работата на полицията. Правиш, каквото можеш, даваш всичко от себе си и толкова.

Но и той чувстваше същото като Сакс — вътрешно беснееше, че въпреки надпреварата с времето и отгатването на района на атаката те не само че не успяха да спасят хората, но изпуснаха Галт.

Но Райм не беше толкова разстроен. Хората на закона и реда се виняха при всяка своя грешка, но Сакс винаги се кореше най-много. Той можеше да й каже, че без нейната намеса щяха да загинат много повече хора. Че благодарение на нея Галт вече знаеше, че е идентифициран и издирван из целия град. И това може би щеше да го накара да спре с атаките и да се предаде. Но всичко това беше равносилно на снизходително потупване по рамото. Ако някой започнеше да успокоява него по този начин, той не би си направил труда да го слуша.

И колкото и да бе неприятно, истината беше, че престъпникът успя, защото тя сбърка.

Сакс се приближи към работната маса и се зае да подреди веществените доказателства.

Тя се отнасяше резервирано към грима и това позволи на Райм да забележи, че лицето й е по-бледо от обикновено. Разбра, че видяното на мястото на атаката я бе покъртило. Тя се бе разстроила от инцидента при автобусната спирка и споменът от видяното все още я плашеше. Но сега беше различно, сцената с умиращите в адски мъки хора в хотела я бе изкарала от равновесие.

— Те… те сякаш танцуваха, докато умираха, Райм — опита се да му опише картината тя.

После му показа работното облекло и каската на Галт от „Алгонкуин“, чантата с инструментите и резервните части, поредния кабел, същия като използвания при автобусната спирка вчера сутринта. Останаха още няколко плика с проби и улики. И един предмет в плътен найлонов плик: този път, за да свърже кабела с главната линия, Галт беше сложил нещо различно от използваното в подстанцията на „Алгонкуин“ на Петдесет и седма улица. Пак имаше сплит болтове, но между двете жички бе вмъкнал пластмасова кутия с размерите на книга с дебели корици.

Купър я провери за експлозиви, после я отвори.

— Изглежда домашно изработена, но нямам представа за какво може да служи.

— Да се обадим на Чарли Сомърс — предложи Сакс.

След пет минути те успяха да осъществят конферентна връзка с изобретателя от „Алгонкуин“. Тя му разказа подробностите от атаката в хотела.

— Не знаех, че положението е било такова… страшно — каза тихо той.

— Ние ценим високо съветите ви за начините, по които би могъл да действа, освен електрическата дъга — намеси се Райм.

— Но това не помогна много — промълви Сомърс.

— Искам да погледнете тази кутия. Намерихме я там — обясни му Сакс. — Свързваше линията на компанията ви с пуснатата от него към хотела.

— Разбира се.

Купър му даде адреса на страница в интернет за секретно препращане на видеоматериала, после обърна високочестотната камера към вътрешността на кутията.

— Виждам я. Нека да поогледам… Интересно. Не е готово изделие. Ръчно направено.

— И ние стигнахме до този извод — каза Райм.

— Досега не съм виждал такова нещо. Не и толкова компактно. Това е прекъсвач. Като онези в подстанциите и трансмисионните системи.

— За включване и изключване на кръга?

— Да. Като ключовете на стената в дома ви, само че този управлява напрежение от сто хиляди волта. Виждам вентилатор, соленоид и приемател. Дистанционно управление.

— Значи е закачил кабела, без да трансферира електропотока? Просто се е отдалечил на безопасно място и е натиснал ключа. Анди Джесън спомена, че може да опита нещо подобно.

— Така ли? Хм. Интересно — замисли се Сомърс и додаде: — Но не мисля, че го е направил по презумпция за безопасност. Всеки електротехник знае как да снажда безопасно жици. Не, причината е друга.

Райм разбра.

— Иска да прецизира времето на атаката. Да включи кабела, когато знае, че ще има най-много жертви.

— И аз мисля така.

— Един от работниците го е видял в тунела. Каза ни, че е наблюдавал сцената през лаптопа си. Сигурно е бил прикачен към близката охранителна камера, но не мога да открия къде.

— Може да е видял подходящ момент и затова да е избързал да натисне бутона няколко минути по-рано — замисли се Райм. — За да убие повече хора. Освен това е знаел, че „Алгонкуин“ няма да изпълни искането му.

— Талантливо копеле — измърмори Сомърс. По гласа му личеше, че е впечатлен. — Действа изключително умно. Прекъсвачът изглежда прост, но повярвайте ми, не му е било лесно да го направи. Около такава мощна линия има много електромагнитни полета и високо напрежение и е трябвало да измисли как да предпази електрониката. Определено си имаме работа с интелигентен престъпник. Предполагам, че за вас това не е добра новина.

— Откъде би могъл да вземе частите? Соленоида, приемателя, вентилатора?

— Има ги във всеки магазин за електрочасти в района. Стотици са… Има ли серийни номера?

Купър отново огледа кутията.

— Не. Само номер на модела. Това е всичко.

— Нямате късмет.

Райм и Сакс благодариха на Сомърс и затвориха.

Сакс се върна при работната маса и заедно с Купър огледаха внимателно инструментите на Галт, комбинезона и каската. Но не откриха нито карта, нито записки, нямаше нищо, от което можеха да заключат къде се крие и каква е следващата му цел. Това не ги изненада, Галт беше оставил нарочно нещата си в тунела, знаеше, че ще бъдат намерени.

Детектив Гретхен Сахлоф от централното управление на полицията бе снела отпечатъци от кабинета на Галт, към тях прибави и отпечатъка на палеца му от досиетата на отдел „Човешки ресурси“ на компанията. Купър изследва всички проби и ги сравни с взетите от Сахлоф. Оказа се, че всички отпечатъци по събрания материал бяха на Галт. Това ядоса Райм. Ако имаше и други, те щяха да ги отведат до негов приятел, съучастник или член на мистериозната „Справедливост за…“, изобщо до друг замесен в тази работа.

Освен това, както забеляза той, ножовката и резачът не бяха в чантата. Наборът от инструменти беше много по-малък от необходимото.

Но отвертката беше там и имаше следи, съответстващи на откритите по сплит болтовете в подстанцията на Петдесет и седма улица.

След малко пристигна и групата, работила по огледа на мястото на пожара в подстанцията в Харлем. Но те не донесоха почти нищо. Галт бе използвал обикновен коктейл „Молотов“ — стъклена бутилка с бензин и парцал за фитил. Хвърлил я през решетката на един отворен прозорец, бензинът пламнал и подпалил гумената и пластмасовата изолация. Бутилката беше от вино — без следи от тапа или тирбушон — фабриката производител работеше с десетки винарни, които от своя страна продаваха хиляди бутилки. Етикетът беше свален, за да не могат да проследят пътя му. Бензинът беше марка „Бритиш Петролиум“, редовно производство, а парцалът — откъснат от стара тениска. Източникът на нито едно от тези неща не можеше да бъде издирен. В чантата на Галт бе открито стъкло на прах и то можеше да се свърже с бутилката — явно я бе надраскал с един от инструментите, за да е сигурен, че ще се счупи.

В подстанцията и около нея нямаше охранителни камери, така че на практика нямаха нищо.

Някой почука на вратата.

Том отиде да отвори и секунди по-късно в стаята влезе Рон Пуласки със събраните веществени доказателства от апартамента на Галт — няколко щайги за мляко, пълни с какво ли не, резача, ножовката и ботуши.

„Най-после!“ — помисли си раздразнено Райм, но остана доволен, че доказателственият материал беше вече тук.

Пуласки остави щайгите на масата, без да се усмихне и без да погледне към някого. Райм забеляза, че ръцете му треперят.

— Добре ли си, новобранец?

Младежът остана с гръб към тях, хвана здраво ръба на масата и се загледа в ръцете си. После се обърна. Пое дълбоко въздух и каза:

— Направих катастрофа. Ударих човек. Невинен, попаднал случайно там. В кома е. Лекарите не дават надежда за живота му.

42

Младият полицай им разказа какво се е случило.

— Изобщо не мислех. Или може би мислех прекалено много. Изплаших се. Реших, че Галт може да ми е погодил номер с колата.

— Как би могъл да го направи? — попита Райм.

— Не знам — извика отчаяно Пуласки. — Забравих, че вече съм включил стартера. Завъртях отново ключа и шумът… изплаши ме. Не знам как, но кракът ми се плъзна от спирачката към съединителя.

— Кой беше човекът?

— Съвсем непознат. Казва се Палмър. Шофьор на нощна смяна в някаква спедиторска фирма. Минавал напряко от магазинчето за дома си… Ударът беше много силен.

Райм си спомни за травмата на Пуласки. Един престъпник го бе ударил здраво по главата и оттогава полицаят все беше отнесен. Сега проблемът му беше причина за нараняването на друг човек.

— Вътрешните искат да ме разпитат. Казаха, че сигурно ще се стигне до съд. Препоръчаха ми да си намеря добър адвокат. Аз… — гласът му секна. Той потърка чело, събра сили и повтори трескаво: — Кракът ми се плъзна. Изобщо не си спомних, че вече съм завъртял ключа.

— Добре, новобранец, разбирам угризенията ти, но важното в момента е, че този Палмър няма нищо общо с Галт, нали?

— Няма.

— Тогава ще те помоля да изчакаш няколко часа да привършим тук и после да се вайкаш — изрече твърдо Линкълн.

— Да, сър, разбира се. Съжалявам.

— И така, какво откри?

Той им разказа за извадените от принтера листове. Райм го похвали, но полицаят сякаш не го чу. Продължи да разказва разсеяно за болестта на Галт и за подозренията му, че причината за рака му е високото напрежение.

— Отмъщение — замисли се Райм. — Добър мотив. Стар като света. Но не е от любимите ми. А на теб? — погледна той към Сакс.

— И от моите не е — отвърна сериозно тя. — Предпочитам алчността и страстта. Отмъщението е присъщо на асоциални и емоционално разстроени хора. Но тук не е изключено да има и нещо повече от отмъщение. От писмото останах с впечатление, че той е тръгнал на кръстоносен поход. Спасява хората от злата електрическа компания. Фанатик. И продължавам да мисля, че може да има връзка с терористи.

Освен мотива и вещите, свързващи Галт с местопрестъплението при първата атака, Пуласки не бе открил нищо, от което да предположат къде може да се крие в момента той и какъв ще бъде следващият му ход. Беше разочароващо, но Райм не се изненада; атаките бяха добре планирани и Галт не беше глупав. Сигурно е знаел от самото начало, че самоличността му ще бъде разкрита, и се е погрижил да си намери добро скривалище. Райм потърси съответния телефонен номер в електронния указател и го набра.

— Кабинетът на Анди Джесън — разнесе се от микрофона уморен глас.

Той се представи и след малко вече говореше с президента на електрическата компания.

— Току-що разговарях с Гари Ноубъл и агент Макданиъл — започна тя. — Разбрах, че са загинали пет души. Други са настанени в болница.

— Така е.

— Много съжалявам. Колко ужасно! Тъкмо преглеждам досието на Реймънд Галт. Снимката му е пред мен. Не прилича на човек, способен на такова нещо.

„Те никога не изглеждат така“ — си каза Райм.

— Галт е убеден, че се е разболял от рак, защото е работил на линиите с високо напрежение — обясни той.

— Това ли е причината за атаките?

— Изглежда, че да. Повел е кръстоносен поход срещу вас. Според него работата на линия с високо напрежение е огромен риск за здравето на човека.

Тя въздъхна.

— Ние разполагаме с половин дузина различни защитни облекла в зависимост от конкретната обстановка. Кабелите с високо напрежение образуват електромагнитно поле, не отричам. Истината е, че изолацията и защитните панели предпазват от електрическото поле, но не и от магнитното. Знам, че има много спорове, дали то причинява левкемия или не.

Преглеждайки досието на Галт, вече сканирано и качено на компютъра му, Райм каза:

— Галт смята също, че линиите привличат разни дребни частици, които причиняват рак на белия дроб.

— Няма доказателства за това. Аз лично го оспорвам, оспорвам и левкемията.

— Но Галт не се съмнява.

— Какво иска от нас?

— Предполагам, че ще узнаем с друго писмо или ще се свърже с вас по друг начин.

— Мисля да отправя апел към него от екрана. Ще го помоля да се предаде или да престане.

— Няма лошо — отвърна Райм, но според него Галт бе отишъл твърде далеч, за да се откаже. Той искаше да раздава справедливост. Искаше да продължава да наказва.

Разполагаше с двадесет и пет метра кабел и дузина сплит болтове. И от тях бе използвал само девет метра.

Райм приключи разговора и потърси с поглед Пуласки. Той също говореше по телефона. С наведена глава. Вдигна поглед, срещна очите на шефа си, затвори бързо и се върна при работната маса. Посегна да вземе един от донесените от апартамента инструменти, но ръката му замръзна във въздуха. Беше забравил да сложи ръкавици. Моментално взе едни, сложи ги, изчисти гумените пръсти и длани с ролера за събиране на косми и взе резача в ръце.

Сравнението на белезите по решетката и болтовете с донесените инструменти показа, че резачът и ножовката са идентични с използваните за атаката на автобусната спирка. Ботушите също съвпадаха по размер и марка.

Но всичко това потвърди единствено вече известния факт, че Галт е извършителят на атаките.

После изследваха хартията и писалките, донесени от Рон. Нямаше начин да установят откъде ги е купил Галт, но стана ясно, че за писмото до Джесън бяха използвани същата хартия и мастило.

Купър прочете резултатите от газовия хроматограф и мас спектрометъра.

— Открих някакви следи — обади се той. — Намерих ги на две различни места: на връзките на обувките и върху дръжката на резача от апартамента на Галт. И на ръкава на атакувания от него работник в тунела, онзи Джоуи Барзан.

— И? — попита Райм.

— Дериват на керосина с добавки на минимално количество фенол и динонилнафтилсулфоникова киселина.

— Фенолът е анти залепваща субстанция, а киселината е антистатичен агент.

— Има и още — продължи Купър. — Някаква странна форма на природен газ. Втечнен, но стабилен при висока температура. И… забележете, следи от биодизел.

— Провери в базата данни за горивата — нареди му Райм.

След минутка специалистът извика тържествуващо:

— Пипнах го! Това е алтернативно авиационно гориво, тества се в момента. Предназначено е за бойни изтребители. По-чисто е и намалява употребата на гориво. Казват, че това е енергията на бъдещето.

— Алтернативна енергия — изрече замислено Райм, докато се питаше къде в пъзела да подреди това парченце. Но едно нещо разбра със сигурност. — Сакс, обади се на Националната отбрана и на военното министерство. И авиацията. Кажи им, че нашият човек рови из складовете за гориво и въздушните бази.

Електрическата искра беше страшна сама по себе си. Но Райм не искаше дори и да мисли за пораженията, ако тя се комбинира с авиационно гориво.

Място на престъплението: хотел „Батъри Парк“ и околностите му

• Жертви (починали):

— Линда Кеплер, Оклахома Сити, туристка

— Морис Кеплер, Оклахома Сити, турист

— Самюел Ветър, Скотстдейл, бизнесмен

— Али Мамауд, Ню Йорк Сити, сервитьор

— Герхард Щилер, Франкфурт, Германия, рекламен агент

• Дистанционно управление за пренасочване на електропотока

— компонентите са от неизвестен източник

• Кабел „Бенингтън“ и сплит болтове, идентични с онези от първата атака

• Работният костюм на Галт от „Алгонкуин“, каска и чанта с инструменти, с неговите пръстови отпечатъци. Не са намерени пръстови отпечатъци на друго лице по тях

— гаечен ключ със следи, сравними с онези по сплит болтовете от първата атака

— следи от стъклен прах, може да се свърже със стъклото от бутилката, открита в подстанцията в Харлем

— вероятно работи сам

• Следи по нападнатия от Галт електротехник, Джоуи Барзан.

— алтернативно реактивно гориво

— атака на военна база?

…

Място: апартаментът на Галт, в долната част на Ийст Сайд, Съфолк Стрийт 227

• Скъпи писалки „BIC“, синьо мастило, сравнимо с използваното за написването на писмото до Анди Джесън

• Бяла хартия за принтер, обикновена, размер А4, като използваната за писмото

• Пощенски плик, обикновен, размер 10, като плика, използван за писмото до Анди Джесън

• Резач за болтове и ножовка със следи, съвпадащи с откритите по металните части на първото местопрестъпление

• Принтирани страници от компютъра:

— медицински статии за рака, други, свързани с работата на линия под високо напрежение

— блог със статия на Галт: на същата тема

• Обувки „Албъртсън-Фенуик“, модел Е-20 за работа с електричество, размер 11 със следи, идентични с намерените на мястото на първата атака

• Допълнителна улика: следи от алтернативно реактивно гориво

— атака над военна база?

• Няма насочващи следи къде може да се крие в момента, нито какви са бъдещите мишени на атаките му

…

Място: подстанция МХ-7 на „Алгонкуин Консолидейтед“, Сто и деветнайсета улица, Харлем

• Коктейл „Молотов“: бутилка от вино 750 мл, неизвестен източник

• Бензин „Бритиш Петролиум“, използван за гориво

• Парче памучен плат, вероятно от бяла тениска, използвано за фитил. Неизвестен източник

…

Профил

• Идентифициран като Реймънд Галт, четирийсет години, адрес: Манхатън, Съфолк Стрийт 227

• Връзка с терористични организации? Със „Справедливост за (неизвестно)“? Терористична група? Включен ли е човек с име Рахман? Неизяснено движение на парични средства, оживление сред определени кръгове и слухове за нещо „голямо“

• Може би пробивът в охраната на „Алгонкуин“ има връзка

• Разкрития от СИГНИТ: кодови думи за оръжие, „хартия и материали“ (оръжие и експлозиви)?

• Бойната група включва мъж и жена

• Неизяснена връзка между тях и Галт

• Раковоболен; наличие на винбластин и преднизон в големи количества, следи от етопозид. Левкемия

43

Стационарният телефон на Райм иззвъня. На дисплея се изписа номер, който се надяваше да види, макар и не в този момент. Въпреки това веднага натисна бутон „Отговор“.

— Катрин, с какво разполагаме?

Нямаше време за излишни любезности. Но Данс разбираше. Тя беше същата, когато разследваше случай.

— Момчетата от отдел „Наркотици“ най-после накараха онзи работник да си отвори устата… Нали се сещаш, дето даде кутията на Логан, след като той слезе от самолета? Оказа се, че все пак е погледнал какво има в нея, както и предполагахме. Не съм сигурна, че ще ни помогне, но ето какво е видял: тъмносиня брошура с някакво заглавие, но не е разбрал думите. Доколкото си спомня, имало е две букви „С“. Може да е било логото на някаква фирма. После, изписан лист хартия с главна буква „I“, последвана от шест тирета. Като играта „Попълнете празните места“.

— Той има ли някакви предположение за какво може да е било това?

— Не. После, парче хартия с няколко числа на него. Всичко, което си спомня, е петстотин и седемдесет и триста седемдесет и девет.

— „Шифърът на Леонардо“ — каза разочаровано Райм.

— Да. Аз обичам гатанки, но не и в професията.

— Разбирам те.

I ——————————

Попълнете празните места.

И: петстотин и седемдесет и триста седемдесет и девет.

— Видял е и още нещо — добави Данс. — Печатна платка. Малка.

— За компютър ли?

— Човекът не знае. Бил разочарован. Казва, че щял да открадне кутията, ако в нея е имало нещо лесно за продаване.

— И сега щеше да е мъртъв.

— По тази причина се съгласи с удоволствие да остане в затвора за известно време. Говорих с Родолфо. Иска да му се обадиш.

— Разбира се.

Райм благодари на Данс и затвори. После набра телефона на командир Родолфо Луна в Мексико Сити.

— Ах, капитан ПЕН Райм. Току-що говорих с агент Данс. Тази загадка с числата…

— Да не би да е адрес?

— Вероятно да. Но… — липсата на ентусиазъм трябваше да означава, че в един осеммилионен град на човек му трябват повече от две числа, за да открие определен адрес.

— При това може да са свързани, но може и да не са.

— А може и да не са адреси.

— Да — каза Райм. — Имат ли някаква връзка с двете места, на които е засечен Логан?

— Нямат.

— А онези жилищни сгради? И офисите?

— В момента Артуро Диас и хората му разговарят с наемателите. Обясняват им ситуацията. Легитимно пребиваващите там фирми не могат да повярват, че са в опасност. Нелегалните елементи също не вярват, но по други причини. Те са по-добре въоръжени от нашите хора и не мислят, че някой би имал смелостта да ги нападне.

Петстотин и седемдесет и триста седемдесет и девет…

Телефонен номер? Координати? Част от адрес?

Луна продължи:

— Уточнихме маршрута на камиона от летището до центъра на града. Спрели са ги веднъж за превишена скорост. Но вие сигурно сте чували за нашата пътна полиция. Таксата е била платена на мига и никой не е задавал допълнителни въпроси. Артуро докладва, че двамата полицаи — между другото, те са уволнени веднага и вече си търсят нова работа — са идентифицирали нашия Часовникар. В камиона са били само той и шофьорът, и естествено нашите момчета не са си направили труда да поискат документите му. Отзад не е имало нито контрабандни стоки, нито друг съмнителен товар като евентуална следа. Така че не ни остава друго, освен да насочим вниманието си към сградите, към които, поне така ми се иска, той е насочил своето. Моля се…

— В момента да не пътува към истинската си жертва, някъде на пет километра от онова място.

— В общи линии, да.

— Имате ли някаква идея за какво може да му е онази печатна платка в кутията за Логан?

— Аз съм войник, капитане, не хакер. Нито съм на шестнайсет години. Затова е съвсем естествено да си мисля не за част от хардуер, а за дистанционен детонатор на експлозиви. Брошурата вероятно съдържа инструкции.

— Да, и на мен ми мина през ума.

— Сигурно не е искал да пътува с такова устройство в джоба си. Много по-логично е да го получи или да го направи тук. Чувам, че при вас положението е напечено. Какво, терористи ли се оказаха?

— Не знаем още.

— Ще ми се да можех да помогна.

— Благодаря ви за това, командире. Но засега е по-добре да се съсредоточите върху Часовникаря.

— Добър съвет — каза Луна и произведе звук, нещо средно между ръмжене и смях. — Ах, къде по-лесно е да започнеш случая с един-два трупа! Мразя, когато жертвите са още живи и не мога да ги идентифицирам.

Райм се усмихна. Беше напълно съгласен с колегата си.

44

В два и четирийсет следобед шефът на охраната на „Алгонкуин Консолидейтед“ Бърнард Уол вървеше по една улица в Куинс на връщане от разследването си. Неговото разследване за неговата компания, номер едно сред доставчиците на електрическа енергия за източната, а може би и за цялата северна мрежа в Америка.

Уол много искаше да помогне. Особено сега, след ужасната атака в хотел „Батъри Парк“.

Когато чу онази жена, детектив Сакс, да споменава за гръцка храна, той веднага си състави стратегически план.

Нарече го „микро разследване“. Беше чел нещо подобно или пък бе гледал по „Дискавъри Ченъл“. Нещата в едно разследване много често опираха до дребните, уж незначителни детайли. Остави геополитиката и тероризма. Хвани се за отпечатък или за косъм и разплитай нататък. Докато стигнеш до престъпника. Или пък се окажеш в задънена улица. Тогава хващай в другата посока.

И той се зае със своята мисия — да провери всички близки гръцки ресторанти в квартал „Астория“ в Куинс. Така научи, че Галт обича гръцката храна.

И буквално преди половин час удари джакпота.

Една сервитьорка на име Соня, много привлекателно момиче, си заработи двайсет долара, като му каза, че през изминалата седмица един мъж с тъмни панталони и риза, каквито носи средният управленски състав в „Алгонкуин Консолидейтед“, е обядвал два пъти при нея. Ресторантът се казваше „При Лени“, известен със своята мусака, октопод на грил… и, най-важното — домашно приготвена тарама. Поднасяха я в купички на всеки поръчал си обяд или вечеря клиент, заедно с домашна питка и лимон.

Соня не беше готова да се закълне, но когато й показа снимката на Реймънд Галт, тя каза: „Да, да, изглеждаше точно така.“

Мъжът бил онлайн през цялото време. Имал лаптоп марка „Сони“. Забелязала, че другата храна почти не погледнал, но си изял тарамата.

През цялото време онлайн…

Уол беше убеден, че има някакъв начин да се проследи какво е търсил в интернет този господин или на кого е изпратил имейл. Той следеше редовно онова шоу за разплитане на криминални случаи и всички телевизионни детективски сериали и така продължаваше безплатно обучението си, защото искаше да си върши работата още по-добре. Имаше и друга вероятност: полицията да открие идентификационния номер на компютъра на Галт и по него да го проследи до скривалището му.

Соня му каза още, че убиецът е провел няколко телефонни разговора.

Това беше интересно. Галт беше самотник. Нападаше хората, защото беше ядосан на виновната за болестта му електрическа компания. Тогава на кого се обаждаше? На съучастник? Но защо му е съучастник? Тези въпроси също трябваше да намерят своите отговори.

Докато бързаше към кабинета си, Уол обмисляше бъдещите си действия. Естествено, трябваше да уведоми полицията възможно най-бързо. Сърцето му подскочи радостно при мисълта, че ще бъде част от заловилия убиеца екип. И кой знае, можеше дотолкова да впечатли детектив Сакс, че тя да му уреди интервю за работа в полицията.

„Но чакай малко, не се самозабравяй! — нахока се сам. — Просто направи всичко, както трябва, после ще мислиш за бъдещето. Обади се на всички — на детектив Сакс, Линкълн Райм и другите: на федералния агент Макданиъл и на онзи лейтенант от полицията, Лон Селито. И, разбира се, на госпожица Джесън.“

Щастлив и окрилен, той забърза към комините на „Алгонкуин Консолидейтед“, с къдрещ се над тях червен и сив дим. Онези проклети протестиращи отново бяха пред сградата. Достави му удоволствие да си представи как полицаите ги заливат с водни струи. Или ги нападат с електрошоково оръжие. Компанията производител имаше нов модел тейсър, можеше така хубавичко да ги разтърси, че да уталожи страстите им за дълго.

Тъкмо се усмихваше, докато си представяше как танцуват наоколо, когато един мъж го хвана отзад.

Уол изохка и извика ядосано.

В същия момент усети дулото на пистолет да се притиска до дясната му буза и някой прошепна в ухото му:

— Не се обръщай!

Дулото изчезна, за да се премести на гърба му. Гласът му нареди да тръгне по тясната уличка между затворен магазин за автомобилни части и някакъв склад.

— Прави каквото ти казвам, Бърни — изсъска онзи в ухото му, — и няма да те нараня.

— Познаваме ли се?

— Аз съм, Рей.

— Рей Галт? — сърцето на Уол заби като обезумяло в гърдите. Изплаши се, че ще припадне. — Ох, човече! Какво…

— Шшт. Продължавай да вървиш.

Те изминаха към сто и петдесет метра по уличката, после завиха зад един ъгъл и се оказаха в тъмна алея.

— Лягай по лице. Ръцете встрани.

Уол се поколеба, измисли си нелепа причина — щеше да съсипе костюма си, а с такава гордост го облече тази сутрин, защото беше много скъп. „Винаги се обличай по-добре, отколкото изисква професията ти“, казваше баща му.

Четирийсет и петкалибровият пистолет се заби в гърба му и той се стовари като камък върху мръсната решетка.

— Повече няма да вляза в ресторанта на Лени, Бърни. Или мислиш, че съм глупак?

Което му подсказа, че Галт го е следил.

„А аз изобщо не забелязах! Боже, а се глася да ставам ченге!“ — помисли си Уол.

— Освен това аз не използвам тяхната интернет връзка. Влизам с връзка от мобилен телефон.

— Ти уби онези хора, Рей. Ти…

— Не съм ги убил аз. „Алгонкуин“ и Анди Джесън ги убиха. Защо тя не ме послуша? Защо не изпълни искането ми?

— Искаха да го направят, Рей. Но нямаха достатъчно време да затворят мрежата.

— Глупости!

— Чуй ме, Рей. Ела на себе си. Това, което правиш, е лудост.

Горчив смях.

— Лудост? Мислиш ме за луд, така ли?

— Нямах предвид това.

— Аз ще ти кажа кой е луд, Бърни: електрическите компании. Те горят газ и петрол и съсипват цялата планета. А токът по далекопроводите и кабелите убива децата ни. Само защото ние си обичаме нашите миксери, сешоари, телевизори и микровълнови печки… Ето това е лудост, Бърни, не мислиш ли?

— Да, разбира се, прав си, Рей. Съжалявам, много съжалявам, приятел. Аз… нямах представа какво ти е дошло до главата. Да знаеш, че ти съчувствам.

— Наистина ли, Бърни? Наистина ли го мислиш или просто се опитваш да си спасиш задника?

Пауза.

— По малко и от двете, Рей.

За негова изненада убиецът се засмя.

— Това е честен отговор. Може би единственият честен отговор, даден от служител на „Алгонкуин“.

— Виж, Рей, аз просто си върша работата.

Думите му бяха израз на страх и слабохарактерност и той се намрази за това. Но си помисли за своята съпруга, трите деца и за майка си, която живееше с тях в Лонг Айлънд.

— Аз нямам нищо против теб, Бърни.

Чувайки това, Бърни реши, че е мъртвец. Опита се да не заплаче. Попита с треперещ глас:

— Какво искаш?

— Искам да ми кажеш някои неща.

Кодът за охранителната система в дома на Анди Джесън? Гаражът, където оставяше колата си? Бърни не знаеше нито едното, нито другото.

Но искането на убиеца беше съвсем различно.

— Искам да знам кой ме преследва.

— Кой… — запелтечи Бърни. — Ами… полицията, ФБР… Националната сигурност… как… кой, всички. Стотици са.

— Кажи ми нещо, което не знам, Бърни. Искам имена. И от „Алгонкуин“. Знам, че някой отвътре им помага.

Уол беше готов да се разплаче.

— Не знам, Рей.

— Разбира се, че знаеш. Нали говорят с теб?

— Не мога да направя такова нещо, Рей.

— Едва не провалиха атаката в хотела. Как са разбрали? Бяха на косъм да ме хванат. Кой стои зад това?

— Не знам. Те не споделят с мен. Аз съм само охранител.

— Ти си шеф на охраната, Бърни. Разбира се, че говорят с теб.

— Не, аз наистина…

Той усети два пръста да измъкват портфейла от джоба му.

О, не! Не…

Галт прочете адреса на Уол и върна портфейла.

— Каква е силата на тока в дома ти, Бърни? Двеста ампера?

— Недей така, Рей. Семейството ми не ти е направило нищо.

— Аз също не съм направил нещо лошо на някого, но въпреки това се разболях. Ти си част от системата, която ме разболя, и твоето семейство се възползва от тази система… Та, казваш, двеста ампера? Не е достатъчно за дъга. Но душът, ваната, кухнята… Мога просто да шунтирам бушоните и цялата ти къща ще се превърне в огромен електрически стол. Хайде, Бърни, говори.

45

Фред Делрей вървеше из една от широките улици на Ийст Вилидж. Мина покрай редица от цъфнали гардении, покрай магазин за кафе, магазин за облекло…

Виж ти, виж ти! Триста двайсет и пет долара за една риза! Без костюма, вратовръзката и обувките?

Продължи покрай друга витрина с модерни машини за еспресо, художествена галерия с надути до небето цени и магазин за луксозни обувки, с каквито момичето трябваше да тръгне в четири часа сутринта, за да стигне от една дискотека до друга.

Колко много се бе променил Вилидж от времето, когато започна работа като федерален агент!

Промяна…

Някога тук беше като на карнавал, купонът никога не свършваше, всичко беше цветно и шумно, отвсякъде се чуваше смях, притиснати един до друг влюбени двойки си говореха тихичко, целуваха се или се караха, по улиците винаги беше пълно с народ. Винаги. Двайсет и четири часа в денонощието. Сега тази част от градчето приличаше на безличен декор от безконечен сериал.

Сега всичко беше различно. И причината не беше само в парите или в загрижения поглед на адвокатите и юристите, които постепенно бяха населили тази част на града, нито в картонените чаши за кафе, заместили евтиния порцелан.

Не, не това виждаше Делрей.

Това, което се набиваше в очите му, бяха проклетите мобилни телефони. Всички държаха в ръка апарати, всички говореха, чатеха… и, Божичко наш и Исусе Христе, двама туристи пред него използваха джипиес, за да намерят някакъв ресторант!

В шибания Ийст Вилидж!

Сенчестата зона.

Навсякъде виждаше доказателства, че светът, който до вчера наричаше свой, сега беше на Тъкър Макданиъл. През деня Делрей изнасяше тук своите представления — бездомник, сводник, дилър. Особено му допадаше ролята на сводник, обичаше да се облича с цветни ризи — лилави и зелени. Не защото го влечеше греховният бизнес — той впрочем не беше федерално престъпление — а защото знаеше как да се впише в средата.

Хамелеон.

Фред се вписваше отлично в подобни места. Което означаваше, че успяваше да развърже езиците на хората.

Но сега по улицата имаше повече телефони, отколкото хора. И всяка една от тези шибани машинки — в зависимост от вкуса и настроението на федералния магистрат — би могла да бъде подслушана и да донесе информация, която Делрей щеше да събира дни наред. Дори и да не ги подслушваха, пак имаше начин да измъкнат данните от тях.

Чисто и просто.

„Прекалено чувствителен си станал напоследък, Фред“ — каза си, използвайки рядка за речника му дума. Скоро зърна пред себе си „Кармела“ — грохнала сграда, служила някога за склад и постепенно превърнала се в остров на старите традиции. Влезе и седна на една очукана от годините маса. Поръча си обикновено кафе, нищо че в менюто имаше еспресо, капучино и лате. Тук винаги предлагаха всички видове кафе. Още преди да се появи веригата „Старбъкс“.

Бог да благослови „Кармела“.

Той се огледа и си отбеляза, че от десетината посетители само двама имаха клетъчни телефони.

Това беше светът на Мамето зад тезгяха, а нейните синове обслужваха масите, и дори в този час на деня — ранния следобед — клиентите навиваха спагетите около вилиците си, а сосът беше оранжев, не като онзи в супермаркетите — кървавочервен. И пиеха вино от малки тумбести чаши. Всички разговаряха оживено, размахваха ръце, жестикулираха.

Гледката го успокои. Той вярваше, че това е правилният начин да се живее. Вярваше в уверенията на Уилям Брент. Днес вече трябваше да получи нещо, поне нещичко, срещу онези дяволски сто хиляди долара. Достатъчна му беше и една съвсем тънка нишка. Той беше майстор по нишките. Умееше да изплете цяла дреха от една-единствена, подадена му от информатора бримка, който обикновено дори не подозираше, че държи в ръцете си злато.

Един-единствен сигурен факт, водещ до Галт. Или до мястото на следващата му атака. Или до онази тайнствена „Справедливост за…“

Този факт, тази находка, тя щеше да спаси… да реабилитира и него — федералния агент от старата школа, за когото нямаше сенчести зони.

Делрей отпи от кафето и хвърли поглед към часовника си. Точно три часът следобед. Не помнеше Брент да е закъснявал някога, дори и с шейсет секунди. („Безполезно е да избързваш или да закъсняваш — му бе казал веднъж той. — И много опасно“)

Минаха четирийсет и пет минути, но от Брент нямаше и следа. С каменно лице Фред Делрей провери съобщенията си още веднъж. Нищо. Набра номера на информатора си за шести път и за шести път чу безстрастният глас да го приканва да остави гласово съобщение.

Изчака още десет минути, опита още веднъж, после се обади на свой приятел, служител в компания мобилен доставчик и научи, че батерията е била извадена от телефона на Брент. Единствената причина да я извади, естествено беше, за да се предпази от проследяване.

До масата му приближи млада двойка и момичето го попита дали има свободен стол. Но явно погледът му я изплаши, защото двамата се отдръпнаха бързо, а момчето дори и не помисли да се прави на рицар.

„Брент избяга. Ограби ме и изчезна. А беше толкова убедителен, толкова сигурен.“

Гаранции ли? Глупости!

Сто хиляди долара… трябваше да усети, че нещо не е наред, когато Брент настоя за такава огромна сума, при положение, че носеше изтъркан костюм и скъсани чорапи.

Къде ли бе решил да прекара старините си: на Карибите или в Южна Африка?

46

— Имаме ново писмо.

Мрачното лице на Анди Джесън плуваше на екрана пред Райм. Двамата разговаряха чрез конферентна видеовръзка. Косата на президента на „Алгонкуин“ беше твърда, с прекалено много лак по нея и той прецени, че или беше прекарала нощта в централата, или не се е къпала сутринта.

— Още едно?

Райм хвърли бърз поглед към Лон Селито, Купър и Сакс, замръзнали в различни пози и настроения около работната маса.

Дебелият детектив грабна кифла от донесената от Том табла със закуски, лапна наведнъж половината и каза възмутено:

— Още не можем да се съвземем от последната му атака, а той вече е подготвил друга?

— Предполагам, че се е ядосал, понеже не му обърнахме внимание — отвърна Джесън.

— Какво иска сега? — попита Селито, почти едновременно с Райм, който изръмжа към микрофона:

— Искам писмото тук възможно най-скоро.

Джесън отговори първо на Райм:

— Дадох го на агент Макданиъл. Той пътува към вас.

— Какъв е срокът?

— Шест часа следобед.

— Днес?

— Да.

— Господи! — измърмори Селито. — След два часа.

— Какво е искането му? — попита Сакс.

— Иска да спрем ДК — директния ток — цялото подаване към другите мрежи в Северна Америка за един час, като започнем в шест часа. Ако не го направим, ще загинат още хора.

— Какво означава това? — попита Райм.

— Нашата линия е известна с името Североизточна интер връзка и „Алгонкуин“ е най-големият доставчик на електроенергия в нея. Ако компания от друга мрежа има нужда от ток, ние й го осигуряваме. Ако се намират на разстояние повече от шестстотин километра, използваме постоянен ток, не променлив. Излиза по-евтино. Така зареждаме обикновено малки електрически компании в провинцията.

— Какъв е смисълът на подобно искане? — запита Лон Селито.

— Не знам защо му е това. За мен няма никаква логика. Вероятно си мисли, че така намалява риска за хората, които живеят около трансмисионните линии, да се разболеят от рак. Но според мен около тях живеят не повече от хиляда души.

— Не е задължително исканията му да са разумни — отбеляза Райм.

— Така е.

— Можете ли да изпълните това искане?

— Не. Това е невъзможно. Проблемите са същите като с мрежата в Ню Йорк, само че щетите ще бъдат по-големи. Тук имаме и директно захранване на военни и научноизследователски бази. От Националната сигурност твърдят, че ако спрем тока, това ще застраши сигурността на страната. Военните са на същото мнение.

— И вероятно ще загубите милиони долари — подметна Райм.

Настъпи кратка пауза.

— Да, това е истина. Ще нарушим стотици договори. Ще бъде истинско бедствие за компанията. Но всичко това е хипотетично. За даденото ни време ние не можем чисто физически да изпълним условието му. Да затвориш верига със седемстотин хиляди волта напрежение не е като да изгасиш лампата с натискане на ключа.

— Разбрах — каза Райм. — Как получихте писмото?

— Галт го е предал по един от нашите служители.

Райм и Сакс се спогледаха.

Джесън им обясни, че е предадено на шефа на охраната Бърнард Уол, когато той се връщал от обяд.

— Той там ли е в момента? — попита Сакс.

— Изчакайте минута да видя какво е положението — отвърна Джесън. — Преди малко го разпитваха от ФБР. Ще проверя дали са свършили.

— Дори не са си направили труда да ни уведомят, че ще говорят с него — прошепна Селито. — Сигурно е нейна инициатива.

След няколко минути на екрана се появиха широките рамене на Бърнард Уол. Той седна до Анди Джесън. Кръглият му черен скалп блесна на светлината.

— Здравейте — поздрави го Сакс.

Той кимна и красивото му лице се раздвижи.

— Добре ли сте?

— Да, детектив.

Но Райм видя, че човекът не е добре. Очите му бяха хлътнали дълбоко в орбитите и избягваха да гледат в камерата.

— Разкажете ни какво стана.

— Връщах се от обяд. Галт опря в гърба ми пистолет и ме заведе в една странична уличка. Пъхна в джоба ми писмо и ми нареди да го предам на госпожица Джесън. После изчезна.

— И това беше всичко?

Уол се поколеба, после отвърна:

— В общи линии, да.

— Спомена ли нещо, насочващо за мястото, където може да се крие, или за бъдещия обект на нападение?

— Не, говореше предимно за електричеството, че причинявало рак и че никой не го било грижа.

Райм полюбопитства:

— Господин Уол, видяхте ли оръжието, с което ви заплаши? Има ли вероятност да е блъфирал?

Отново колебание. После:

— Да, успях да го зърна. Четирийсет и пети калибър, 1911 година. Стар военен модел.

— Докосна ли ви? Бихме могли да вземем проба от дрехите ви.

— Не, само с пистолета.

— Къде се случи това?

— На една улица до склад за автомобилни части „Би енд Ар“. Не си спомням точно, сър. Бях много изплашен.

— И това ли беше всичко? — попита Сакс. — Не ви ли зададе въпроси за разследването?

— Не, детектив. Мисля, че искаше единствено писмото му да стигне по-бързо до госпожица Джесън. Не би могъл да измисли по-бърз начин да й го предаде, освен да спре някой от служителите.

Райм нямаше повече въпроси. Погледна към Селито, но той поклати глава.

Те му благодариха и Уол излезе от кадър. Джесън отмести поглед встрани и кимна към някого, който беше влязъл в стаята. После се обърна отново към камерата.

— С Гари Ноубъл имаме среща с кмета. После имам насрочена пресконференция. Ще отправя лична молба към Галт. Мислите ли, че ще помогне?

Не, Райм не мислеше, че ще има някаква полза, но каза:

— Направете го, направете всичко възможно, ако не да го спрем, поне да забавим действията му.

На вратата се позвъни. Бяха Тъкър, Макданиъл и Хлапето.

Райм се изненада. Агентът сигурно знаеше, че предстои пресконференция, но бе пропуснал възможността да се появи на подиума и бе дошъл тук. Отстъпваше лаврите на Националната, за да му донесе лично писмото.

Рейтингът на федералния агент се придвижи отново нагоре.

След като изслуша всичко за Галт и неговия мотив, Макданиъл попита Пуласки:

— Не открихте ли в апартамента нещо за „Справедливост за…“ и Рахман?

— Не, нищо.

По лицето на агента се изписа разочарование, но той побърза да каже:

— Това не противоречи на теорията ни.

— Която е? — попита Райм.

— Обикновена терористична операция, използваща фронтмен, чиято цел съвпада с тяхната. Може дори да не се харесват взаимно, но се стремят към едно и също. За терористичната организация е важно, че хората й са напълно изолирани от отрицателния герой. И цялата комуникация между тях е…

— В сянка? — ухапа го лекичко Райм.

— Точно. Налага им се, защото не искат да демонстрират връзката си с него. Задачите им са различни. Те искат обществено недоверие и разрушение. Той иска възмездие — Макданиъл кимна към профила върху бялата дъска. — Помните ли какво каза Паркър Кинкейд? Галт не използва местоимения? Защото иска да скрие факта, че не действа сам.

— Еко, политически или религиозен терор?

— Всичко е възможно.

Но беше трудно човек да си представи „Ал Кайда“ или талибаните, свързани с емоционално нестабилен човек, обзет от желание за мъст към електрическа компания, защото тя го разболяла от левкемия. Екотерористите бяха по-възможен вариант. Те имаха нужда от човек, запознат със системата. Райм беше склонен да допусне подобен сценарий, но той трябваше да бъде подкрепен с някакво доказателство.

Макданиъл добави, че е получил разрешение неговият Т и К отдел да прегледа електронната поща и връзките на Галт в интернет мрежата. Той разпратил имейли и публикувал коментари в различни групи, свързани с онкологични заболявания. Писал за болестта си и за връзките си с електрическата компания. Но нищо от написаното не намеквало за мястото, където би могъл да се крие или какво е намислил да прави.

Райм изгуби търпение от дългите обяснения на агента.

— Искам да видя писмото.

— Разбира се — отвърна Макданиъл и кимна към Хлапето.

Моля ти се, дай ми ясна следа! Нещо полезно, моля те!

След минута всички зачетоха второто писмо на Галт.

„До Анди Джесън, президент на Алгонкуин Консолидейтед Пауър енд Лайт“

Вие пренебрегнахте предишното ми искане и аз не мога да приема това. Трябваше да се съобразите с разумното ми предложение и да ограничите притока на енергия, но не го направихте. Вие сте виновна за последствията, вие и никой друг. Вашето равнодушие и алчност доведоха до смъртта на хората от днешния следобед. Вие трябва да покажете на хората, че те нямат нужда от наркотика, с който ги захранват, и че има начин да се върнат към екологично по-чист начин на живот. Те не го знаят, но ние сме тези, които трябва да им покажем, че могат. Искам от вас да прекъснете изцяло подаването на прав ток към Североамериканските интер връзки за един час, като започнете в шест часа тази вечер. Това условие не подлежи на коментар.

Купър започна веднага анализа на писмото. След десет минути беше готов.

— Няма нищо ново, Линкълн. Същата хартия, същата писалка. Неясен източник. Още реактивно гориво. Алтернативно също. Това е.

— Мамка му!

Като да отвориш сутринта на Коледа красива кутия за подаръци и да откриеш, че е празна.

Райм забеляза свития в ъгъла Пуласки. Главата със стърчаща руса коса беше наведена напред, а той говореше тихо по телефона. Разговорът явно беше личен и Райм можеше да се обзаложи, че нямаше нищо общо със случая „Галт“. Говореше с болницата, за да разбере състоянието на ударения от него човек. Или вече се обаждаше на близките на мъжа и поднасяше съболезнования.

— Тук ли си, Пуласки? — изгърмя гласът на Линкълн.

Той веднага затвори телефона.

— Сър, аз…

— Защото ми трябваш тук.

— Тук съм, Линкълн.

— Добре. Обади се на Въздушен контрол и на транспортна полиция, кажи им, че имаме писмо с нови искания и открихме още реактивно гориво. Да засилят охраната по летищата. Звънни и в Министерството на отбраната. Военните обекти също може да са мишена на новата атака, особено ако Тъкър се окаже прав и терористите също са намесени. Ще се справиш ли? Да говориш и с Пентагона? Да ги запознаеш с обстановката?

— Да, сър. Ще го направя.

Райм се обърна към дъската с доказателствата и въздъхна. Симбиотични връзки на терористични групи, кълбесто дъждовни комуникации и невидим заподозрян с невидимо оръжие.

А другият случай? Опитът да заковат Часовникаря в Мексико Сити? Нищо, освен една загадъчна печатна платка, някакво упътване и неразбираеми числа:

Петстотин и седемдесет и триста седемдесет и девет…

Което му напомни за други числа. Онези на циферблата на часовника в стаята, чиито стрелки отмерваха неумолимо времето до следващия срок.

Второ писмо с искания

• Доставено от Бърнард Уол, шеф на охраната на „Алгонкуин“

— нападнат от Галт

— без физически контакт, няма следи

— няма данни за местопребиваването на извършителя, нито за мястото на следващата му атака

• Хартията и мастилото съвпадат с използваните за написване на първото писмо

• Следи от алтернативно и реактивно гориво по хартията

— атака над военна база?

…

Профил

• Идентифициран като Реймънд Галт, четирийсет години, адрес: Манхатън, Съфолк Стрийт 227

• Връзка с терористични организации? Със „Справедливост за (неизвестно)“? Терористична група? Включен ли е човек на име Рахман? Неизяснено движение на парични средства, оживление сред определени кръгове и слухове за нещо „голямо“

— пробивът в охраната на склада на „Алгонкуин“ във Филаделфия вероятно има връзка с атаките

— разкрития от СИГНИТ: кодови думи за оръжие, „хартия и материали“ (оръжие и експлозиви)?

• Бойната група включва мъж и жена

• Неизяснена връзка между тях и Галт

• Раковоболен; наличие на винбластин и преднизон в големи количества, следи от етопозид. Левкемия

• Въоръжен с армейски колт модел 1911 година, четирийсет и пети калибър

47

Всички се събраха пред телевизора в лабораторията на Райм.

Като прелюдия към пресконференцията на Анди Джесън, която щеше да започне след няколко минути, пуснаха кратко филмче за „Алгонкуин Консолидейтед“ и за самата Джесън. Райм бе любопитен да разбере подробности за тази жена, затова изслуша внимателно говорителя, докато проследяваше кариерата и работата й в компанията. Разбра, че преди нея президент и изпълнителен директор е бил баща й. Но тук не ставаше дума за непотизъм; тя бе дипломиран инженер, после бе учила за мениджър и се бе издигнала до върха, започвайки като обикновен техник на линия на север от Ню Йорк.

Дългогодишен служител на „Алгонкуин“, Джесън беше завоювала честно поста си и говорителят цитира нейни думи от предишно изказване, където тя признаваше, че е изцяло отдадена на работата си и на своята цел — да изведе компанията на първо място в страната по производство и продажби на електроенергия. Райм нямаше представа, че вследствие на дерегулация на пазара преди няколко години електрическите компании се превърнаха и в брокерски къщи: купуваха електричество и природен газ от други компании и ги продаваха на трети. Някои от тях бяха продали дори активите си за производството и преноса на електроенергия и се бяха превърнали в търговци без друга собственост, освен офиси, компютри и телефони.

И купища пари в банките.

Такъв беше резултатът от бизнес политиката на „Енрон“, както обясни репортерът.

Но Анди Джесън не се предала на тъмната страна, на арогантността и алчността в бизнеса. Енергична и целеустремена, тя управлявала „Алгонкуин“ със старомодно усърдие и обърнала гръб на бляскавия живот. Райм научи, че е разведена, без деца. Изглежда нямаше личен живот. Единственият й роднина бил нейният брат Рандъл Джесън, който живеел във Филаделфия. Бил военен с награди от Афганистан, освободен след раняване при избухване на мина.

Анди Джесън беше изявена защитничка на идеята за изграждането на мегамрежа в страната — унифицирана електрическа мрежа, свързваща цяла Северна Америка. Това според нея беше много по-ефективен начин за производство и доставка на електричество за нуждите на потребителите.

„С главен играч «Алгонкуин», разбира се“ — помисли си Райм.

Нейният прякор — въпреки че очевидно никой не го използваше в нейно присъствие, беше Всемогъщата. Явно беше свързан с твърдата ръка, с която управляваше компанията и амбицията й да изведе „Алгонкуин“ на върха.

Резервите й относно „зелената“ енергия бяха изказани директно в едно интервю:

„Преди всичко искам да ви уверя, че «Алгонкуин Консолидейтед» работи всеотдайно за откриване на възобновяеми енергийни източници. Но в същото време си мисля, че трябва да сме реалисти. Нашата планета е била тук милиони години, преди да изгубим хрилете и опашките си, да започнем да горим въглища, да произведем и да подкараме двигателите с вътрешно горене, и ще бъде тук дълго след като ние се преселим в историята.

Когато хората казват, че искат да спасят Земята, всъщност искат да спасят начина си на живот. Нека си признаем открито, че се нуждаем от електроенергия, и то в големи количества. Тя е необходима за развитието на нашата цивилизация, за изхранването и образованието на населението, за красиви дрехи, за да държим под око световните диктатори, да помогнем на страните от Третия свят да се присъединят към развитите. А най-добрият начин за производство на електрическа енергия е чрез петрол, въглища, природен газ и ядрени централи.“

Откъсът от интервюто свърши и студиото се изпълни с учени глави, дошли да критикуват или да ръкопляскат. От политическа гледна точка, а и по-добре за рейтинга беше да я разпънат на кръст.

Най-после започна предаването на живо от залата на общината, където имаше конферентна маса с четирима души зад нея: Джесън, кмета, шефа на полицията и Гари Ноубъл от Национална сигурност.

Кметът направи кратко изявление и обърна микрофоните към останалите участници. Анди Джесън с твърд и едновременно с това успокояващ поглед обясни, че „Алгонкуин“ прави всичко необходимо, за да държи ситуацията под контрол. Охраната е на мястото си, увери хората тя, но не обясни какво означава това.

За изненада на Райм и всички в стаята, участниците бяха решили да информират обществото за второто искане на нападателя. Линкълн предположи, че го правят с мисълта, че ако не успеят да спрат Галт и в следващата атака отново загинат хора, последствията за „Алгонкуин“ щяха да бъдат катастрофални. Обществото, а вероятно и законът, щяха да се обърнат срещу тях.

Репортерите веднага засипаха Джесън с въпроси. Тя обясни, че е невъзможно да изпълнят искането на изнудвача, защото намаляването на електроподаването би нанесло щети за стотици милиони долари. И вероятно би взело много повече жертви.

Джесън добави, че това ще застраши националната сигурност, защото искането ще възпрепятства различни военни и други държавни институции.

— „Алгонкуин“ е важно звено за нашата национална сигурност и ние няма да позволим някой да изложи страната ни на риск.

„Хитро — помисли си Райм. — Обърна всичко в своя полза.“

Накрая Джесън завърши с лично обръщение към Галт. Помоли го да се предаде и му обеща справедлив процес.

— Не позволявай семейството ти и другите хора около теб да страдат заради собствената ти трагедия. Гарантирам ти, че ще направим всичко по силите си, за да облекчим положението ти. Но те моля да постъпиш правилно и да се предадеш.

Тя не допусна повече въпроси и напусна мястото си веднага след края на изявлението. Високите й токчета зачаткаха отчетливо по пода.

Райм забеляза, че докато демонстрираше симпатия и разбиране, тя нито веднъж не призна, че компанията й е сбъркала някъде или че високото напрежение би могло да причини рак на Галт или на другиго.

Шефът на полицията пое щафетата и направи всичко възможно, за да успокои хората. Полицията и ФБР търсели Галт из целия град, Националната гвардия също била готова да се намеси, ако атаките продължат или мрежата бъде застрашена.

Той завърши с призив към гражданите да докладват за всичко, което им се стори необикновено.

„Това е полезно — реши Райм. — Ако има нещо, способно да разбуди Ню Йорк, то е думата «необикновено»“

После се върна при нищожните си улики.

48

Сюзън Стрингър напусна офиса си на осмия етаж на старата сграда в Мидтаун Манхатън в 17:45 следобед.

Поздрави любезно двамата мъже, също запътили се към асансьора. Познаваше единия по лице, и друг път се бяха засичали из коридорите. Знаеше, че се казва Лари и напуска сградата всеки ден по същото време, когато си тръгваше и тя. Разликата беше, че той се връщаше по-късно, за да работи през нощта.

Тя си отиваше у дома.

Сюзън беше симпатична жена на трийсет и пет, редактор на специализирано списание за изкуство и реставрация на антики, предимно от осемнайсети и деветнайсети век. Понякога пишеше поезия и публикуваше. Тези занимания й носеха съвсем скромни приходи, но ако я налегнеха съмнения относно кариерата й, беше достатъчно да се заслуша в разговор като водения в момента между Лари и неговия приятел, за да се увери за пореден път, че никога не би се пренесла в света на големите пари — правото, финансите, банковото дело, счетоводството.

Двамата мъже бяха с много скъпи костюми, красиви часовници и елегантни обувки. Но изразът на лицата им беше измъчен. Погледите — нервни. Стори й се, че не обичат работата си. И двамата недоволстваха от шефовете си, които явно им дишаха във врата. Лари се оплакваше от ревизията в някакво забутано водохранилище.

Стрес, неприязън.

И какъв речник само!

Сюзън беше щастлива, че не й се налага да преживява всичко това. Нейният свят беше този на рококо и неокласическия дизайн от Чипъндейл до Джордж Хепълуайт и Шератон.

Тя наричаше творенията им практична красота.

— Изглеждаш уморен — каза приятелят на Лари.

Сюзън се съгласи с него.

— Направо съм капнал. Скъсах се от пътуване.

— Кога се върна?

— Във вторник.

— Ти ли беше главен инспектор?

Лари кимна.

— Счетоводните книги бяха пълен хаос. Бачкахме по дванайсет часа на ден. Единствения път, когато успях да се добера до игрището за голф, беше в неделя и температурата беше над четирийсет.

— Олеле!

— И ще трябва да ходя още веднъж. В понеделник. Не успях да разбера къде им потъват парите. Има нещо гнило там.

— При тази горещина сигурно се изпаряват.

— Много смешно — измърмори мрачно Лари.

Двамата продължиха разговора за финансовата бъркотия и липсващите пари, но Сюзън престана да ги слуша. По коридора се зададе друг мъж с тъмнокафяви работни дрехи, шапка и очила. Забил поглед в пода, той носеше куфарче с инструменти и голяма лейка. Сигурно беше сбъркал етажа, защото по техния коридор нямаше декоративни растения, нито в офиса. Шефът й никога не би дал пари за „зелении“ и със сигурност не би наел човек да ги полива.

Асансьорът дойде, двамата бизнесмени й направиха път да мине първа и тя се зарадва, че дори и в днешното забързано време можеха да се намерят примери за кавалерско отношение. Работникът също се качи и натисна бутона за втория етаж, но за разлика от другите я изблъска грубо, за да мине към дъното на кабината.

Асансьорът пое надолу. Лари погледна към пода и каза:

— Хей, господине, внимавайте. Разливате вода.

Сюзън се обърна. Работникът бе навел лейката напред и водата се лееше по металния под.

— Ох, извинявайте — отвърна човекът.

Но Сюзън забеляза, че целият под беше мокър.

Вратата се отвори и работникът излезе от кабината. Влезе друг човек.

Приятелят на Лари предупреди високо:

— Внимавайте. Този господин разля вода по пода. И дори не си направи труда да я избърше.

Сюзън не се нае да гадае дали нахалникът го чу или не. „Но дори и да е чул, надали ще се загрижи“ — помисли си тя.

Вратата се затвори и те продължиха надолу.

49

Райм се загледа в часовника. Десет минути до крайния срок.

През последния час и нещо той беше ангажиран с координацията по претърсването на града от полицията и ФБР. Междувременно подложи още веднъж целия доказателствен материал на трескав анализ. Трескав… и безплоден. Не бяха направили нито една крачка към Галт или новата му мишена, стояха си там, където бяха и след първата атака. Погледът му премина по списъка с доказателствата на бялата дъска. Той все още си оставаше купчина неподредени парченца от пъзел.

Райм се загледа в Макданиъл. Агентът говореше по телефона. Слушаше внимателно и кимаше. Стрелна с поглед протежето си. После благодари и затвори телефона.

— Един от моята Т и К група е направил нов пробив. Малък, но е истинска златна мина. Една от другите думи в името на терористичната група е „земя“.

— „Справедливост за Земята“ — каза Сакс.

— Може да има и още думи, но засега са сигурни тези: „справедливост“, „за“ и „земя“.

— Поне разбрахме, че става дума за екотерор — измърмори Селито.

— Не намерихте ли съвпадения в базата данни? — попита Райм.

— Не, но не забравяйте, че всичко е в сенчестата зона. Сред облаците. Има и още. Вторият след Рахман в групата изглежда е човек с името Джонстън.

— Англо.

„Но с какво ни помага това — ядоса се Райм. — Как ще ни помогне да открием мястото на атаката и да я предотвратим, когато остават няколко минути? И какво адско оръжие е измислил този път кучият му син? Друга волтова дъга? Друг смъртоносен кръг на публично място?“

Очите му зашариха безцелно из написаното на дъската.

Макданиъл се обърна към Хлапето:

— Намери ми Делрей!

След няколко секунди гласът на агента се разнесе из стаята през говорителя:

— Кой е?

— Фред, Тъкър е. Аз съм с Райм и други хора от полицията.

— У Райм ли сте?

— Да.

— Как си, Линкълн?

— Бил съм и по-добре.

— Да, всички сме така.

Макданиъл взе думата:

— Фред, чу ли за новите искания на Галт и крайния срок?

— Асистентката ти ме информира. Каза ми и за мотива. За левкемията.

— Имаме потвърждение, че става дума за екотерор.

— Какво общо има това с Галт?

— Симбиоза.

— Какво?!

— Симбиотична структура. На моя език… работят заедно. Групата се нарича „Справедливост за Земята“. И вторият след Рахман се нарича Джонстън.

— Но те гонят различни цели — разсъди Делрей. — Как са се намерили? Рахман и Галт?

— Не знам, Фред. Но не това е важното. Вероятно са прочели публикациите му за рака и са се свързали с него. Всичко е станало по интернет.

— О!

— Крайният срок е след няколко минути. Твоят човек пусна ли някаква информация?

Пауза.

— Не, Тъкър. Нищо.

— Нали имахте среща? В три часа?

Отново колебание.

— Да, имахме. Но все още не разполага с конкретни факти. Трябва му време да навлезе по-дълбоко под повърхността.

— Скоро целият шибан свят ще бъде под повърхността — изруга агентът и това изненада Райм. Не си бе представял, че от устата му могат да излязат подобни думи. — Добре, обади се на твоя човек и му кажи, че името е „Справедливост за Земята“. И за новия играч, Джонстън.

— Добре.

— Фред?

— Да?

— Този твой информатор… само той ли има някаква следа?

— Да.

— И не е чувал нищо? Нито едно име?

— Боя се, че не.

— Добре, благодаря — каза разсеяно Макданиъл. — Направил си, каквото си могъл.

Сякаш не очакваше нещо повече от него.

Кратка пауза.

— Да.

Те прекъснаха връзката. Райм и Селито забелязаха киселото изражение на федералния агент.

— Фред е добър специалист — обади се Селито.

— Да, много добър — отвърна бързо Макданиъл. Прекалено бързо.

Но въпросът за Фред Делрей и мнението на Макданиъл за него веднага мина на втори план, когато мобилните телефони на всички в къщата, с изключение на този на Том, зазвъняха. Всички в продължение на пет секунди.

Източниците бяха различни, но информацията — една.

Въпреки че до крайния срок оставаха още седем минути, Рей Галт бе ударил отново. И отново бе убил невинни хора.

Източникът на Селито им даде подробностите. Един патрулиращ полицай с младежки глас докладва — асансьор в офис сграда в Мидтаун с четирима пътници.

— Беше… беше ужасно…

Нещо го задуши и той се закашля. Може би от дима. А може би беше опит да прикрие вълнението си. Полицаят се извини и обеща да се обади след няколко минути.

Но не го направи.

50

И пак онази миризма.

Щеше ли някога Амелия Сакс да се отърве от нея?

И дори да изтърка дрехите и кожата си до кръв, дори да отстрани миризмата от тях, щеше ли някога да я забрави?

— ДССМ? — попита тя един полицай от „Технически отдел“ и посочи към асансьора.

Доказан смъртен случай на местопрестъплението.

— Точно така.

— Къде са труповете?

— В коридора. Знам, че замърсихме мястото на престъплението, детектив, но в кабината имаше толкова дим, че нямаше как да разберем какво става вътре. Трябваше да я освободим.

Тя го успокои, че всичко е наред. Проверката на състоянието на жертвите беше приоритет. Освен това нищо не замърсяваше мястото на престъплението повече от един пожар. Какво значение имаха още няколко отпечатъка?

— Как е станало? — попита го тя.

— Не сме сигурни. Охраната на сградата каза, че асансьорът е спрял малко над приземния етаж. После се появил дим. Чули се писъци. Докато свалят асансьора на първия етаж и отворят вратата, всичко приключило.

Сакс потръпна при мисълта за станалото. Металните пръски бяха страшно нещо, но тъй като имаше клаустрофобия, тя се ужаси само при мисълта за четиримата, затворени в тясната кабина с протичащ през нея ток, и… поне един от тях, горящ като факла.

Полицаят прегледа бележките си.

— Жертвите са: редактор в списание за изкуство, адвокат и счетоводител. Всички са се качили от осмия етаж. От шестия се е качил търговец на компютърни части. Ако това ви интересува…

Сакс се интересуваше от всичко, което можеше да направи жертвата по-реална. Правеше го отчасти за да поддържа сърцето си живо, да не позволи душата й да загрубее от видяното в нейната работа. Но отчасти и заради наученото от Райм. Той беше учен от най-чист вид, рационалист, но следователският му нюх се осланяше също и на необичайната му способност да бръкне в ума на престъпника.

Преди години, когато двамата работеха по първия си съвместен случай — ужасяващо престъпление, включващо смърт чрез иначе полезна система — в случая пара, Райм й бе казал нещо и то изникваше в ума й всеки път, когато вървеше по решетката. „Искам да си той — бе прошепнал той. — Влез в главата му. Не мисли по начина, по който мислят всички нормални хора. Искам да мислиш като него.“

Тогава бе казал и друго: „Човек може да се научи как да прави оглед на местопрестъплението, но способността да се идентифицираш с престъпника е вродена“. Сакс вярваше, че най-добрият начин да поддържаш в изправност връзката — жицата, както й хрумна сега, между чувствата и действието, е никога да не забравяш за жертвите.

— Готов ли си? — обърна се към Пуласки тя.

— Предполагам.

— Тръгваме по решетката, Райм — наведе се към микрофона тя.

— Добре, но искам да го направиш без мен, Сакс.

Тя се разтревожи. Въпреки протестите и уверенията в обратното напоследък Райм не беше добре. Тя го усещаше. Но се оказа, че причината да отстъпи беше друга.

— Искам да извървиш решетката с онзи човек от „Алгонкуин“.

— Сомърс ли?

— Да.

— Защо?

— Защото харесвам как мисли. Мащабно. Може би е свързано с изобретателския му ум. Не знам. Но освен това усещам, че нещо не е наред, Сакс. Не мога да ти го обясня. Пропускаме нещо. Галт трябва да е планирал ударите си най-малкото от месец. А сега бърза. По две атаки на ден. Просто не мога да си го обясня.

— Може да е, защото стигнахме до него по-бързо, отколкото си е мислел — предположи Сакс.

— Би могло. Не съм сигурен. Но ако е така, това означава, че и той би искал да ни пипне.

— Сигурно.

— Така че искам един по-свеж поглед. Вече се обадих на Чарли и той е готов да ни помогне… винаги ли яде, докато говори по телефона?

— Обича да дъвчи разни пакетирани храни.

— Добре, когато дойде, трябва да се уверя, че няма да донесе трохи. Ще те свържем с него веднага щом си готова. Искам да се върнеш с намереното възможно най-бързо. От събраните сведения личи, че Галт вече подготвя следващата си атака.

Връзката прекъсна. Тя погледна към Рон Пуласки, който продължаваше да я следи с изплашени очи.

Трябваш, ми тук, новобранец…

— Рон, аз отивам да огледам сцената на главното действие долу — извика тя. — Галт сигурно е свързал там кабела с онова негово устройство. Ще бъда онлайн с Чарли Сомърс. Искам от теб да извървиш асансьора — поспря за миг, после добави: — И да огледаш жертвите. Сигурно не са останали много следи. Знаем, че Галт не допуска директен контакт с жертвите си, това е правило при него. Но ние трябва да ги огледаме. Ще се справиш ли?

Младият полицай кимна.

— За теб винаги, Амелия.

Гласът му й се стори болезнено искрен. „Вероятно иска да изкупи грешката от огледа на апартамента на Галт“ — помисли си тя.

— Хайде върви. И не забравяй „Викс“.

— Какво?

— „Викс“. Ароматизатор. Сложи си го под носа. Заради миризмата.

След пет минути тя вече беше онлайн с Чарли Сомърс, благодари му, че ще бъде с нея на огледа и ще й даде „техническа подкрепа“, което на неговия език означаваше да й „спаси задника“.

Сакс включи фенера на каската си и тръгна надолу по стълбите към мазето на сградата, като описваше на Сомърс всичко видяно в мръсната и влажна асансьорна шахта. За разлика от Райм, където включването на камерата беше задължително, с изобретателя поддържаха само аудиовръзка.

Преди минути полицията бе опразнила сградата, но тя не можеше да забрави казаното от Райм, че Галт може да вземе на прицел преследвачите си. Огледа се нервно, взирайки се в сенките. Една от тях й заприлича на човек.

Тя освети тъмния участък. Оказа се само сянка.

— Виждаш ли нещо, прикрепено с болтове по релсите на асансьора? — попита я Сомърс.

Тя се върна към работата си.

— Не. По релсите няма нищо. Но… към стената има кабел „Бенингтън“, закрепен с болтове. Аз…

— Първо измери напрежението.

— Точно това щях да кажа.

— Ах, роден електротехник!

— Абсурд! След този случай не бих сменила сама дори акумулатора на колата си — тя насочи детектора към стената и докладва: — Показва нула.

— Добре. Къде отива кабелът?

— Единият му край е прикрепен към железен прът, като онзи от знака на автобусната спирка. Виждам, че е обгорял на мястото на контакта. Насочен е към дъното на асансьорната кабина. Другият край е свързан с дебел кабел, който влиза в електрическо табло на стената, боядисано в бежово. Прилича на голям медицински шкаф. Кабелът „Бенингтън“ е свързан с главната линия чрез един от онези дистанционни прекъсвачи, какъвто намерихме на предишното местопрестъпление.

— Това е входящата обслужваща линия — обясни той и добави, че подобни сгради не получават електроенергия по същия начин като жилищните. — Но тази поема по-голямо напрежение като уличен трансформатор: 13 800 волта, и постепенно сваля волтажа, докато стигне до офисите. Така е при локалните мрежи. Кабината се е придвижила надолу, ударила е железния прът… Някъде там трябва да има още един прекъсвач за асансьора. Той е трябвало да спре кабината точно преди да достигне фоайето на приземния етаж. За да може пътниците да натиснат бутона за алармата. С ръката върху панела и крака във водата, човекът е затворил кръга и токът преминал през него и през всеки, когото е докоснал.

Сакс огледа внимателно мястото, откри другото устройство и уведоми Сомърс.

Той й обясни как да демонтира кабелите и какво да търси. Преди да прибере всички доказателства, тя ги номерира и им направи снимки. После благодари на изобретателя и му каза, че това е всичко засега. Те прекъснаха връзката и тя извървя решетката, като включи входа и изхода към мазето. Изходът се оказа врата с елементарна ключалка, наскоро отваряна с лост, която водеше към задна уличка. Тя фотографира и това.

Беше готова да се качи горе и да потърси Пуласки, когато нещо я спря.

Четири жертви в асансьора.

Сам Ветър и двама други убити в хотела, още няколко в болницата. Луис Мартин.

И скован от страх град. Страх от невидимия убиец.

Тя чу гласа на Райм в главата си: „Трябва да станеш той“.

Остави доказателствата до стълбището и се върна към дъното на шахтата.

Не беше лесно да свърже в едно фанатика, повел кръстоносен поход срещу цивилизацията, и хладнокръвния тип, пресмятащ всичко до най-малка подробност при атаките си. Двата изградени в съзнанието й образи просто не си пасваха. Всеки друг на негово място щеше да застреля Анди Джесън или да вдигне във въздуха завода в Куинс, но Галт бе избрал този труден път, използваше сложно оръжие и убиваше невинни хора.

Какво означаваше това?

Аз съм той…

Аз съм Галт.

Изведнъж съзнанието й се проясни и отговорът изскочи: „Не ме интересува мотивът. Не се замислям защо го правя. За мен това няма значение. Важна е техниката, цялото ми внимание е насочено върху нея, трябва да измисля идеалната снадка, връзка, прекъсвач, за да мога да причиня възможно най-големи щети. Това е центърът на моя свят. Аз се пристрастих към самия процес, пристрастих се към електричеството…“

С тази мисъл дойде и друга: „Всичко зависи от ъгъла. Той трябва да… аз трябва да поставя пръта на точното място под точния ъгъл, за да докосне пода на кабината, когато тя почти достига до етажа, но не съвсем. Което означава, че трябва да наблюдавам отдолу всичките операции на асансьора, от всеки ъгъл, за да се убедя, че противотежестите, моторът и кабелите му няма да избутат металния прът встрани и да попречат на моя кабел да си свърши работата. Трябва да разуча шахтата от всички възможни ъгли. Трябва!“.

Сакс застана на колене и направи кръг върху мръсния под в основата на шахтата, навсякъде, където Галт би могъл да види кабела, пръта и контактите. Не откри пръстови отпечатъци, нито следи от обувки. Но откри места, където наскоро някой е стоял, и реши, че е логично той да е приклякал там, за да огледа по-добре смъртоносната си система.

Тя взе проби от десет места и ги постави в отделни пликове, като ги номерира според позицията на компаса: „десет градуса на североизток“, „седем градуса на юг“… После събра целия доказателствен материал и изкачи стълбището към фоайето с пъшкане и охкане, схваната от артрита. Потърси Пуласки в кабината на асансьора и огледа мястото на престъплението. Не беше разрушена напълно, въпреки че по стените имаше следи от черен дим, придружени с онази отвратителна миризма. Не искаше дори да се замисля какво е да пътуваш в този асансьор и изведнъж през теб да протекат тринайсет хиляди волта. „Слава Богу, че след първите няколко секунди жертвите са престанали да усещат каквото и да било“ — помисли си тя.

Пуласки беше поставил номерата и беше направил снимки.

— Намери ли нещо? — попита го.

— Не. Изследвах и кабината. Но панелът с бутоните не е бил отварян наскоро.

— Защото е действал от шахтата долу. А жертвите?

Лицето му се сгърчи и тя разбра, че задачата е била трудна за него. Но той отвърна с равен тон:

— Никакви следи. Но има нещо интересно. Ходилата и на тримата са мокри. И обувките.

— Може да е от пожарната?

— Не. Пожарът вече е бил угасен, когато момчетата са пристигнали.

— Вода. Наистина интересно. За да подобри проводимостта. Но как е успял да намокри обувките им?

— Каза, че труповете са три? — погледна го въпросително тя.

— Да — отвърна той.

— Но полицаят докладва, че жертвите са четири.

— Да, но само трима са загинали.

Той й подаде лист хартия.

— Какво е това? — попита го и се зачете.

На листа имаше име и телефонен номер.

— Данните за оцелялата. Реших, че ще искаш да говориш с нея. Казва се Сюзън Стрингър. В момента е в болницата „Сейнт Винсънт“. Обгазяване и обгаряния. Но ще се оправи. Ще я пуснат след около час.

Сакс вече клатеше глава.

— Не знам как може някой да е оцелял. След тринайсет хиляди волта.

— Тя е инвалид — отвърна Рон Пуласки. — В инвалидна количка. Количките имат гумени колела. Мисля, че това я е спасило.

51

— Как се справи? — попита я Райм още с влизането й в лабораторията.

— Рон ли? Беше малко разсеян. Но си свърши добре работата. Направи оглед на жертвите. Гадна работа. Но откри нещо интересно. Обувките и ходилата на всички жертви са мокри.

— Как е успял да го направи?

— Не знам.

— Как ти се стори Рон? Не мислиш ли, че е прекалено разстроен?

— Не прекалено. Но доста. Млад е още, Райм. На всеки се случва.

— Това не е извинение.

— Не, не е. Това е обяснение.

— Все тая — измърмори Райм. — Къде е той?

Беше вече осем вечерта.

— Върна се в апартамента на Галт. Опасява се, че може да е пропуснал нещо.

Райм реши, че идеята не е добра. Беше убеден, че младежът е претърсил основно помещенията първия път.

— Дръж го под око все пак — изръмжа той. — Не искам да застрашавам живота на някого, защото моят служител е разсеян.

— Добре.

В лабораторията бяха само тя и Купър. Макданиъл и Хлапето се бяха върнали в Бюрото за среща с хората от Национална сигурност, а Селито отиде в централното управление. Райм не знаеше с кого има среща там, но без съмнение списъкът с желаещите да чуят защо все още няма заподозрян беше достатъчно дълъг.

Купър и Сакс започнаха да разопаковат събраните от Сакс улики. Лабораторният специалист изследва кабела и другите неща от шахтата.

— Този път имаме нещо интересно.

Сакс се опитваше да говори безстрастно, но Райм веднага усети вълнението й. Когато си влюбен в някого, можеш да усетиш промяната в човека до себе си, да разбереш, когато мисли, че е открил нещо важно.

— Какво? — попита веднага той и заби инквизиторския си поглед в нея.

— Има свидетелка. Била е в кабината, когато другите са загинали.

— Ранена ли е?

— Няма сериозни наранявания. Само е вдишала малко повече дим.

— Сигурно е било ужасно. Онази миризма на изгоряла коса… — ноздрите му се повдигнаха леко.

Сакс помириса червените си къдрици. И също сбърчи нос.

— Тази вечер ще се наложи да остана под душа часове.

— Какво каза тя?

— Нямах възможност да говоря с нея. Но тя ще дойде тук веднага, след като я изпишат.

— Тук ли? — изненада се Райм.

Да, на първо място беше скептицизмът му към свидетелите. Но имаше и друг проблем, свързан със сигурността. В лабораторията не биваше да влизат непознати.

Ако зад атаката стоеше терористична организация, това беше начин да вмъкне свой човек в светилището на разследващите.

Сакс предусети мислите му и се засмя.

— Проверих я, Райм. Чиста е. Няма досие, не е арестувана. Работи от дълго време като редактор в някакво списание за стари мебели. Реших, че така е най-разумно. Иначе щях да загубя време да ходя до болницата и обратно. Сега мога да остана тук и да работя по доказателствения материал.

— Какво друго знаем за нея?

Миг колебание.

— Започнах много да се обяснявам, нали? — усмихна му се тя.

— Да.

— Добре. Тя е инвалид.

— Това не е отговор на въпроса ми.

— Иска да се запознае с теб, Райм. Ти си знаменитост.

Той въздъхна страдалчески:

— Супер.

Сакс присви очи.

— Не възразяваш ли?

Сега беше ред той да се засмее.

— Не съм в настроение да се караме. Нека да дойде. Ще я разпитам лично. Тъкмо ще ти покажа как се прави. Кратко и елегантно.

Сакс го изгледа внимателно.

— Какво имаме, Мел? — извика той към Купър. Надничайки през окуляра на микроскопа, Купър каза:

— Нищо полезно за местоизточника му.

— „Местоизточника“ ли? Явно съм пропуснал тази дума в училище — изсумтя Райм.

— Но открих нещо — продължи специалистът, игнорирайки хапливата забележка, и започна да чете резултатите от хроматографа. Следи от субстанции, определени от базата данни като женшен и годжи.

„Китайски билки. Може би чай“ — замисли се Райм.

Преди няколко години имаше случай, включващ риба с наименование „змийска глава“ и контрабандист на екзотични риби, и по-голямата част от разследването се водеше около китайския квартал. Един роден в Китай полицай им помагаше и междувременно запозна Райм с различните лечебни свойства на китайските билки, надявайки се, че те може да му помогнат. Отварите нямаха никакъв ефект, но Райм откри, че познанията са ценни в работата му. Той се заинтригува от откритието на Купър, но бързо се съгласи с него, че това едва ли ще ги отведе до Галт. Имаше време, когато тези съставки можеха да се намерят само в специализираните магазини за азиатски стоки, наричани от Райм „женски“. Сега обаче можеше да си ги закупиш от всяка аптека или магазин за здравословни храни в града.

— Запиши го на дъската, Сакс.

Тя го записа и той се загледа в малките пликчета, подредени в редица и надписани прилежно с нейния почерк. Видя и етикетите с посоките според компаса.

— Десет малки индианчета? — заинтригува се той. — Какво имаме тук?

— Полудях, Райм, не, направо побеснях.

— Добре. Гневът освобождава натрупаното напрежение. Защо обаче?

— Защото не можем да го пипнем. Взех проби от местата, където вероятно е стоял. Да знаеш само по какви дупки се завирах!

— Ето откъде е онова петно — кимна към челото й.

— Ще го измия по-късно — отвърна тя.

Последва усмивка. „Съблазнителна, надявам се“ — каза си Райм и вдигна вежди.

— Добре. Действай тогава. И кажи, ако откриеш нещо.

Тя сложи ръкавици и разпредели пробите в десет чинийки, за да ги изследва. Сложи очила с увеличителни лупи и започна да ги пресява, използвайки стерилна сонда за всяка проба. Прах, фасове, пепел от цигари, хартийки, болтове, винтове, парченца от нещо, което по всяка вероятност беше екскремент от гризачи, косми, късчета плат, опаковки от бонбони и чипс, зрънца бетон, метал и камък. Епидермисът на подземен Ню Йорк.

Райм отдавна я бе научил, че ключът при търсенето на улики на мястото на престъплението е в намирането на определен модел. Какво се повтаряше най-често? Обектите от тази категория можеха да се елиминират. Най-често в работа влизаха необичайните неща, уникални за дадено място. Статистиците и социолозите ги наричаха „привнесени“.

Почти всичко намерено от Сакс се повтаряше последователно във всяка една от чинийките. Само едно нещо можеше да се отнесе до категорията „привнесени“ или уникални: много тънка метална лента, образуваща почти пълен кръг с диаметър колкото графит за молив. В купчините имаше много други метални отпадъци — части от гайки, болтове и стружки — нищо от тях не приличаше на това.

И беше очевидно, че е попаднала наскоро там.

— Къде намери това, Сакс?

Тя се изправи и погледна поставения пред чинийката етикет.

— Двайсет крачки от шахтата в посока югозапад. Мястото, откъдето е имал поглед към всички направени от него връзки. Точно под желязна греда.

Значи Галт е бил клекнал. Металното парче може да е паднало от копчето на ръкава му или от дрехите. Райм помоли Сакс да му го покаже отблизо. Тя му сложи увеличителните очила. Взе пинсета, хвана парчето и го поднесе пред очите му.

— Ах, синка за пране. Използва се за почистване на желязо. Като при пушките. Третирал я е със содиум хидроксид и нитрит. За да я предпази от корозия. Добра разтегливост. Това е някаква пружина. Мел, в какво състояние е базата данни за механичните части?

— Не толкова често ъпгрейдвана, колкото когато ти беше шеф, но става.

Райм влезе в нета и набра мъчително бавно кода. Би могъл да използва гласово разпознаване, но имаше проблем с обозначаването на символи, като @, %, $ и ^, сложени от отдела за подобряване на сигурността.

На екрана се появи главното меню на базата данни на полицията и той влезе в категорията „разнородни метални части — пружини“.

След десетина минути ровене из стотиците мостри заяви тържествуващо:

— Мисля, че е косъмна пружина.

— Какво е това? — попита Сакс.

Райм направи гримаса.

— Страхувам се, че не е добра новина. Ако е това, мисля, че той променя метода си на работа.

— Как? — учуди се тя.

— Тези пружини се използват в таймерите. Обзалагам се, че е изнервен от факта, че сме все по-близо до него и е решил вместо дистанционно управление да използва часовников механизъм. При следващата атака ще се намира в друг квартал.

Прибраха пружината в найлоновия плик и поставиха карта с данните за пред съда.

— Умен е, да му се не види — измърмори Купър. — Но ще направи грешка. Винаги става така.

„Често става така“ — поправи го наум Райм.

— Имам много добър отпечатък на едно от дистанционните му.

Райм се замоли да е от друг човек, но за съжаление отново беше на Галт. Разбира се. След като бяха открили самоличността му, вече не му се налагаше да внимава и да се пази.

Телефонът избръмча. Райм погледна кода и отговори веднага.

— Командир Луна.

— Капитан Райм, мисля, че имаме развитие.

— Слушам ви.

— Преди около час беше подаден фалшив сигнал за пожар в едно от крилата на наблюдаваната от Часовникаря сграда. На този етаж се намира седалището на фирма за недвижими имоти, която продава земи из Латинска Америка. Собственикът й е доста интересна птица. Бил е разследван няколко пъти. Това веднага събуди подозрения. Проучих миналото на този приятел и се оказа, че преди време е получавал смъртни заплахи.

— От кого?

— От клиент, чиято сделка се оказала далеч по-неизгодна, отколкото го уверявали от фирмата. Собственикът на фирмата се занимава и с друга дейност, за която не мога да открия нищо. А щом аз не мога да открия нищо, значи човекът е мошеник. Което от своя страна означава, че има сериозна и качествена охрана.

— Което означава, че е достойна мишена за Часовникаря.

— Точно така.

— Но ми се струва, че мишената може да е на противоположния край на комплекса, далече от тази сграда — размисли Райм.

— Искате да кажете, че сигналът за пожар е бил примамка.

— Възможно е.

— Ще наредя на хората на Артуро да проверят и тази възможност. Той е избрал най-добрите полицаи — и най-незабележимите — да работят по случая.

— Открихте ли нещо повече за съдържанието на получения от Логан пакет? За празните места на буквите? За печатната платка, брошурата или числата?

— Нищо, само догадки. А мисля, че ще се съгласите с мен, капитане, че да се работи с догадки е губене на време.

— Съгласен съм.

Райм благодари на командира и двамата прекъснаха връзката. После хвърли поглед към часовника. Десет часът вечерта. Трийсет и пет часа от атаката в подстанцията. Той беше на ръба на пълното изтощение. Осъзнаваше, че ситуацията ги притиска и че трябва да продължат да работят по случая въпреки мъчително бавното развитие. От друга страна, усещаше, че умората го надвива. Отдавна не се бе чувствал толкова изтощен. Имаше крещяща нужда от сън, но не би си го признал пред никого, дори и пред Сакс. Райм се загледа в замлъкналия телефон, премисляйки отново казаното от командир Луна. Една капка пот се стече бавно по челото му. Това го ядоса. Искаше да я избърше, преди някой да забележи, но подобна свобода на действие беше лукс за него. Започна да върти глава от едната на другата страна, докато накрая движението разнесе капката.

Но привлече вниманието на Сакс. Той знаеше, че веднага ще го попита дали се чувства добре. Не искаше да й казва, че не е, но не искаше и да я лъже. Затова побърза да завърти глава към дъската с доказателствения материал. Загледа се в написаното, без да вижда думите.

Сакс усети нещо, тръгна към него, но в същия момент на вратата се позвъни. След секунди в коридора се чуха стъпки и Том въведе посетителката в стаята. Райм веднага разпозна гостенката си. Нейната инвалидна количка беше от същата фирма, произвела и неговата.

52

Сюзън Стрингър имаше симпатично сърцевидно лице и мелодичен глас. Щом я видяха, в главите на всички присъстващи изникнаха две определения: приятна и мила.

Очите й бяха неспокойни, устните — стиснати, дори когато се усмихваше, лицето й беше съсредоточено, като на човек, който се придвижва из улиците на Ню Йорк, използвайки само ръцете си.

— Къща в Горен Уест Сайд с достъп за инвалиди! Това е огромна рядкост.

В отговор Райм й се усмихна, но усмивката му беше резервирана. Чакаше го работа и тя не включваше разговор със свидетели. Уверенията пред Сакс, че ще разпита лично Сюзън, бяха просто шега.

Но тази жена се бе разминала на косъм със смъртта, била е в смъртоносния капан на Галт и бе оцеляла като по чудо. Може би щеше да му даде полезна информация. И щом тя държеше да се срещне с него, както го бе уверила Сакс, какво пък, той щеше да го преживее. Сюзън кимна разбиращо към Том Рестън, за да му покаже, че знае колко отговорна и трудна е работата на болногледачите. Той я попита дали се нуждае от нещо и тя поклати глава.

— Няма да остана дълго. Вече е късно и не се чувствам много добре.

Очите й бяха хлътнали и напрегнати. Без съмнение ужасната сцена в асансьора тревожеше мислите й.

Сюзън приближи количката си до Райм. Ръцете й бяха в отлична форма. Тя страдаше от параплегия, вероятно имаше нараняване на гръдния кош, в средната или горната част на гръбнака.

— Нямате изгаряния, както виждам? — огледа я той.

— Не. Не изпаднах и в шок. Единственият проблем беше димът от… от мъжа до мен. Той пламна пръв — последните думи бяха изречени шепнешком.

— Разкажете ни какво стана — помоли я Сакс.

Поглед на стоик.

— Наближавахме приземния етаж, когато асансьорът спря. Светлините угаснаха, остана да свети само аварийната лампа. Един от мъжете зад мен се пресегна към бутона за помощ. Щом го докосна, започна да вие и да се тресе.

Тя се закашля. Прочисти гърлото си и продължи:

— Беше ужасно. Човекът не можеше да отлепи ръка от таблото. Приятелят му го хвана, за да му помогне… или онзи се докосна случайно до него. Беше като верижна реакция. И двамата затанцуваха на място. Единият пламна. Косата му… започна да пуши, замириса на изгоряло — Сюзън говореше шепнешком, едва си поемаше въздух. — Ужасно, просто ужасно! Те умираха около мен… Аз изпищях. Осъзнах, че е някакъв проблем с електричеството, затова не исках да докосвам металната рамка на стола си, нито на вратата. Просто седях — тя потръпна и повтори: — Просто седях. После кабината тръгна надолу, извървя последните си сантиметри и вратата се отвори. Фоайето беше пълно с хора. Те ме издърпаха навън… Опитах се да ги предупредя да не докосват нищо метално, но токът вече беше спрян — тя отново се закашля. — Този човек… Рей Галт. Какъв е той?

Райм й разказа накратко.

— Мисли си, че се е разболял от рак заради работата си с електричеството. Търси отмъщение. Но може да има връзка и с екотерористи. Има вероятност да е нает от хора, които са против традиционното производство на електричество. Още не знаем със сигурност.

— И той убива невинни жертви, за да накаже виновните? Какво лицемерие! — извика Сюзън.

— Той е фанатик, дори не забелязва лицемерието — обади се Сакс. — За него добро е това, което той иска. Всичко, което го възпрепятства да изпълни задачата си, е лошо. Тяхната философия е съвсем проста.

Райм стрелна Сакс с поглед. Тя схвана намека и попита Сюзън:

— Казахте, че имате нещо полезно за нас?

— Да. Мисля, че го видях.

Въпреки недоверието към свидетелите, Райм й кимна окуражително.

— Продължете, моля.

— Той се качи в асансьора от моя етаж.

— Защо мислите, че е бил той?

— Защото разля вода на пода. Изглеждаше неволно, но сега разбирам, че е било нарочно. За да подобри връзката.

— Водата, открита от Рон по обувките на жертвите. Точно така. Той се чудеше откъде може да се е взела.

— Беше облечен като работник по поддръжката. С лейка за цветя. Носеше кафяв гащеризон. Усъмних се, защото по коридора няма цветя. Ние в офиса също нямаме.

Линкълн се обърна към Сакс:

— Нашите хора още ли са там?

Според нея трябваше да има някой.

— Но предполагам, че са хората от пожарната. Не от полицията.

— Кажи им да се обадят на управителя на сградата. Ако трябва да го събудят. Да каже дали има работник за цветята. И да проверят охранителната камера.

След няколко минути вече имаха отговори на въпросите: никой не беше наемал човек за цветята, нито от управата на сградата, нито от офисите. А охранителни камери имало само във фоайето с общ план, безполезно показващ „тълпи от влизащи и излизащи хора“, както им докладва един от пожарникарите.

— Не се вижда нито едно лице.

Райм показа снимката на Галт на монитора.

— Това той ли е? — попита свидетелката.

— Може би. Той не погледна към нас, а и аз не се загледах в него — тя погледна Райм, очаквайки разбиране. — Лицето му не е на височината на моето.

— Нещо друго да ви е направило впечатление?

— Докато вървеше по коридора и после, когато влизаше в кабината, не откъсваше поглед от часовника си.

— Следял е крайния срок — каза Сакс и добави веднага: — Но въпреки това избърза.

— Само няколко минути — уточни Райм. — Може да се е страхувал, че някой в сградата ще го разпознае. Искал е да приключи по-бързо и да се махне оттам. Вероятно е наблюдавал трансмисиите на „Алгонкуин“ и е знаел, че те няма да ги затворят.

Сюзън продължи:

— Носеше ръкавици. Бежови. Бяха кожени… те бяха точно на нивото на погледа ми. Спомням си ги ясно, защото си помислих, че ръцете му сигурно са потни. В асансьора беше горещо.

— Видяхте ли някакви надписи по облеклото му?

— Не.

— Спомняте ли си нещо друго?

Тя сви рамене.

— Не че е важно, но човекът се държа много грубо.

— Грубо?

— Когато влизаше в кабината, ме бутна. Дори не се извини.

— Докоснал се е до вас?

— Не до мен — отвърна тя и погледна надолу. — До стола. Хвана страничната облегалка и го отмести от пътя си.

— Мел!

Техникът завъртя глава към тях.

— Сюзън — обърна се към нея Райм, — имаш ли нещо против, ако изследваме мястото, където се е докоснал?

— Не, разбира се.

Купър взе лупа и огледа внимателно страничната облегалка на стола на посоченото от Сюзън място. След малко хвана с пинсета едно по едно две неща от болтовете, свързващи страничния панел към желязната рамка. Райм не разбра какви бяха, но видя, че ги пренесе на работната маса.

— Какво беше?

— Влакна. Едното е тъмнозелено, другото е кафяво — Мел ги разгледа на микроскопа, после потърси сравнения в базата данни. — Памук, грубо изтъкан. Може да е бойна военна униформа.

— Има ли достатъчно материал за изследване?

— Предостатъчно.

Сакс и Купър заделиха части от двете мостри и пуснаха пробите в газ хроматографа и мас спектрометъра.

След няколко минути Сакс се обърна към изгарящия от нетърпение Райм и каза:

— Имаме резултати.

Принтерът изхвърли един лист, Купър го грабна и зачете:

— По зеленото влакно има още реактивно гориво. Но има нещо ново. На кафявото влакно има дизелово гориво. И пак от онези китайски билки.

— Дизел — замисли се Райм. — Може би не е летище. Може да се цели в някоя рафинерия.

— Това ще вдигне във въздуха целия град, Линкълн — погледна го Купър.

И наистина щеше.

— Сакс, обади се на Гари Ноубъл. Кажи му да засили охраната по пристанищата. Особено където има рафинерии и танкери — тя грабна телефона. — Мел, добави всичко намерено към списъците.

Място на престъплението: офис сграда на номер 235, Западна петдесет и четвърта улица

• Жертви (загинали):

— Лари Фишбийн, Ню Йорк Сити, счетоводител

— Робърт Бодин, Ню Йорк Сити, адвокат

— Франклин Тъкър, Парамъс, Ню Джърси, търговец

• Една оставена от Реймънд Галт резка по метала

• Кабел „Бенингтън“ и сплит болтове, идентични с онези на другите местопрестъпления

• Две ръчно направени дистанционни управления

— едно за прекъсване на тока в асансьора

— едно за затваряне на кръга и подаването на ток към кабината на асансьора

• Болтове и по-малки кабели, свързващи линията към таблото на асансьора; неизвестен източник

• Обувките на жертвите са били мокри

• Следи от:

— китайски билки — женшен и годжи

— космена пружина (планира да използва таймер вместо дистанционно управление?)

— тъмнозелено влакно, вероятно от военна униформа

— влакното съдържа следи от реактивно гориво и от алтернативно реактивно гориво

— атака над военна база?

— тъмнокафяво влакно, вероятно от военна униформа

— съдържа следи от дизелово гориво

— следи от китайски билки

…

Профил

• Идентифициран като Реймънд Галт, четирийсет години, адрес: Манхатън, Съфолк Стрийт 227

• Връзка с терористични организации? Със „Справедливост за (неизвестно)“? Член на терористична група? Включен ли е човек с име Рахман? Неизяснено движение на парични средства, оживление сред определени кръгове и слухове за нещо „голямо“

— пробивът в охраната на склада на „Алгонкуин“ във Филаделфия вероятно има връзка с атаките

— разкрития от СИГНИТ: кодови думи за оръжие, „хартия и материали“ (оръжие и експлозиви)?

— бойната група включва мъж и жена

— неизяснена връзка между тях и Галт

• Раковоболен; наличие на винбластин и преднизон в големи количества, следи от етопозид. Левкемия

• Въоръжен с армейски колт модел 1911 година, четирийсет и пети калибър

• Маскиран като работник по поддръжката с тъмнокафяв гащеризон. И нещо тъмнозелено?

• Носел е бежови кожени ръкавици

Купър прибра доказателствения материал по пликовете и добави във всеки етикет с данните за пред съда. Сакс разговаряше с Гражданска отбрана за риска от атака по пристанищата в Ню Йорк и Ню Джърси.

Райм и Сюзън Стрингър се оказаха сами. Докато се вглеждаше в бялата дъска, той усещаше изучаващия й поглед. Почувства се неудобно и се обърна към нея, опитвайки се да измисли начин да я подкани да си тръгне. Тя дойде, помогна и се запозна с известния парализиран специалист. Време беше да си обира крушите.

— Вие сте С4, нали? — попита го тя.

Това означаваше, че травмата му е на четвъртия шиен прешлен.

— Да, въпреки че мога да мърдам няколко пръста на ръката си. Но не усещам нищо.

Технически погледнато, той беше напълно „увреден“, в смисъл, че бе изгубил сетивност надолу от мястото на фрактурата. („Непълно“ увредените могат да извършват редица движения.) Но човешкото тяло е истинско чудо и неговото успя да съхрани няколко електрически импулса въпреки преградния огън. Връзката беше лоша, но все пак работеше.

— Но сте в добра форма — каза тя. — Мускулите са стегнати.

Той погледна към бялата дъска и каза отсъстващо:

— Всеки ден правя раздвижващи упражнения и електрическа симулация за поддържане на тонуса.

Райм трябваше да си признае, че обичаше упражненията си. Каза й за своята механична пътека и велоергометъра. Тези съоръжения го раздвижваха, не че наистина се движеше, но все пак поддържаха мускулатурата му и с тяхна помощ успя да си възвърне свободата на движенията в дясната ръка. След инцидента можеше да си служи само с пръстите на лявата.

Можеше да се каже, че в момента е в по-добра физическа форма, отколкото преди инцидента.

Каза й го и от израза на лицето й видя, че го разбира.

— Бих ви поканила на една канадска борба, но…

Райм избухна в искрен смях.

Сюзън изведнъж стана сериозна. Огледа се, за да се убеди, че никой не ги чува и може да говори спокойно, обърна се към него и го погледна право в очите:

— Линкълн, вярваш ли в съдбата?

53

В света на инвалидите съществува искрено другарско отношение.

Болните често образуват братства — ние срещу останалия свят. Не приближавай! Други си падат по прегръдките. Хей, имаш нужда да поплачеш на нечие рамо? Аз съм тук, приятел. Ние сме заедно в това.

Но Линкълн Райм нямаше време нито за едните, нито за другите. Той беше криминолог, чието тяло случайно не функционираше, както на него му се искаше. Както Амелия Сакс беше полицай с артрит и страст към бързите коли и пистолетите.

Райм не се определяше като инвалид. Болестта винаги беше на втори план. Той беше срещал всякакви „братя“: едни бяха симпатични и мили, други — шегобийци и остроумни, трети — непоносими заядливци. Той преценяваше всеки поотделно, както правеше и с останалите хора.

За него Сюзън Стрингър беше една симпатична и мила жена и той оцени смелостта й да дойде тук от болницата и да помогне, вместо да си отиде вкъщи, да се погрижи за раните си и да си почине от шока. Но с нея не го свързваше нищо, освен повредения гръбначен стълб, затова мислите му вече бяха обратно към случая „Галт“. Надяваше се тя съвсем скоро да се разочарова, когато разбере, че той няма време за нея. Защото беше абсолютно сигурен, че не иска да разговаря с никого за съдбата.

— Не — отвърна малко рязко, — не и в смисъла, който влагате вие.

— Имам предвид, че онова, което ни се струва съвпадение, всъщност е било предвидено да се случи.

— Тогава не вярвам — отсече той.

— Жалко — усмихна се тя. — Но добрата новина за хора като вас е, че има хора като мен и те вярват в съдбата. Смятам, че има конкретна причина да се озова в асансьора по времето на атаката и да съм тук сега — усмивката премина в смях. — Не се тревожете. Не ви свалям — прошепна: — Не търся финансова помощ, нито… тялото ви. Аз съм щастливо омъжена и виждам, че вие също си имате детектив Сакс. Не става дума за това, а за вас.

Той беше готов… всъщност не знаеше за какво е готов. Просто искаше тя да си тръгне, но не знаеше как да я накара. Така че вдигна въпросително — и предупредително — вежди.

— Чували ли сте за Центъра за лечение на болести на гръбначния стълб „Пемброк“ в Лексингтън?

— Като че ли да. Не съм сигурен.

Райм беше затрупан с информация за рехабилитация след травма на гръбначния стълб, за нови разработки на лекарства и терапии, но напоследък престана да обръща внимание на потока от материали; случаите, върху които работеше съвместно с полицията и Федералното бюро, не му оставяха много време за допълнително четене, да не говорим за тичане из страната в търсене на нов вид лечение.

— Аз участвах в няколко техни програми. Редица хора от сдружението за подпомагане на хора с наранявания на гръбначния стълб също се подложиха на лечение.

„Сдружението за подпомагане на хора с наранявания на гръбначния стълб“. Сърцето му се сви. С ужас разбра какво се задава.

Но тя отново беше крачка пред него.

— Няма да ви моля да се присъедините към нас, не се тревожете. Не мисля, че ще сте полезен член на организацията — очите й блеснаха иронично. — За каквото и да било.

— Така е.

— Искам само да ме изслушате.

— Това мога да направя.

— „Пемброк“ работи по нова, революционна програма. Те правят всичко.

Райм знаеше, че има много и обещаващи техники за помощ на хора с подобни недъзи. Но проблемът беше фундаментален. Въпреки че нараняванията бяха сериозни и последствията — за цял живот, истината беше, че сравнени с други нелечими заболявания, тези на гръбначния стълб бяха рядкост. Това означаваше, че отпусканите от правителството и изследователските корпорации средства отиваха другаде, за процедури и медикаменти, помагащи на повече хора. Затова по-голямата част от лечебните терапии, обещаващи сериозни подобрения в състоянието на пациентите, оставаха на ниво експеримент и не получаваха одобрението на съответните комисии.

А някои от тях постигаха забележителни резултати. В изследователските лаборатории плъхове с жестоки наранявания на гръбначния стълб се научаваха отново да ходят.

— Имат много добри резултати в лечението веднага след получаване на травмата, но това естествено не върши работа за такива като нас.

Ключът към ограничението на щетите върху гръбначния стълб след инцидент е да се действа веднага с лекарства за предотвратяване на отока и унищожаването на нервните клетки на нараненото място. Но вероятността това да се случи беше много малка, обикновено минаваха часове, ако не и дни, докато се пристъпи към действие.

Като дългогодишни пациенти Райм и Сюзън Стрингър можеха да се възползват само от техниките за поправяне на щетите. Но това опираше винаги до един неподдаващ се на решение проблем: клетките на централната нервна система — онези в мозъка и в гръбначния стълб — не се възстановяват така, както в кожата на пръста ти след порязване например.

Това беше борба, която лекарите от Центъра за лечение на наранявания на гръбначния стълб водеха всеки ден и „Пемброк“ беше в челния отряд. Сюзън му описа впечатляващ брой техники, предлагани от центъра. Те работеха със стволови клетки, опитваха се да пренасочат пътя на нервите, използвайки периферни нерви (всеки нерв извън гръбначния мозък, който може да се регенерира) и третирайки травмите с лекарства и други медикаменти, за да стимулират регенерацията. Дори изграждаха неклетъчни „мостове“ около увреденото място за пренасяне на нервните импулси между мозъка и мускулите.

Центърът имаше също и голямо отделение за протези.

— Беше удивително — говореше Сюзън. — Видях запис на болна от параплегия жена с имплантирано цифрово управление, свързано с голям брой жици. Тя ходеше почти нормално.

Райм се загледа в кабела „Бенингтън“, използван от Галт при първата атака.

Жици…

Сюзън започна да му описва някаква система, наречена „свободна ръка“, и други подобни, включващи имплантиране на стимулатори и електроди в ръката.

— Със свиване на рамото или движение на врата по определен начин можеш да постигнеш координирани движения на ръцете и пръстите. Някои пациенти започват дори да се хранят сами — обясняваше тя. — Лекарите призовават отчаяно пациентите да не ходят при разни шарлатани — разказа ядосано за един лекар в Китай, който прибирал по 20 000 долара, за да пробие дупка в главата или в гръбнака на пациента и да му имплантира тъкан от ембрион. С никакъв ефект, разбира се, освен подлагането на човека на смъртоносен риск, по-нататъшни увреждания и финансов банкрут. Лекарите от центъра „Пемброк“ са завършили престижни световни медицински университети — увери го тя.

И давали винаги реалистични прогнози, тоест скромни. Квадриплег като Райм няма да проходи, но би могъл да подобри работата на белия си дроб, да раздвижи и други пръсти и най-важното, да възвърне контрола си над бъбреците и пикочния мехур. Това би намалило значително риска от атаки на дисрефлексия — онова скачане на кръвното налягане, което може да доведе до мозъчен кръвоизлив и да влоши сериозно положението му. Или направо да го убие.

— На мен много ми помогна. Мисля, че до две години ще мога отново да ходя.

Райм слушаше и кимаше. Не се сещаше какво друго да каже.

— Не мислете, че работя за тях. Нито съм защитник на правата на инвалидите. Аз съм редактор, който случайно е и параплегик — ехото от собствените му мисли предизвика у Райм слаба усмивка. Тя продължи: — Но когато детектив Сакс ми каза, че работи с вас, си помислих: „Това е работа на съдбата“. И реших да дойда и да ви разкажа за „Пемброк“. Те могат да ви помогнат.

— Аз… признателен съм ви.

— Чела съм за вас, господин Райм. Вие сте направили много за спокойствието на града. Може би е време да направите нещо добро и за себе си.

— Ами… нещата са сложни — той нямаше представа какво означава това, още по-малко защо й го каза.

— Знам, страхувате се от риска. И би трябвало.

Наистина, за него, като човек с четвърта степен параплегия, една операция криеше много повече рискове, отколкото за нея. Той беше склонен към високо кръвно, респираторни усложнения и инфекции. Въпросът беше в баланса. Заслужаваше ли си да рискува с операция? Преди няколко години за малко не легна под ножа, но появата на нов случай осуети плановете му. И той отложи за известно време всички процедури.

Но сега? Той се замисли: живееше ли, както искаше? Разбира се, че не. Но все пак беше доволен. Обичаше Сакс и тя него. Имаше своята работа. Не беше готов да зареже всичко това и да хукне след някаква нереалистична мечта.

Обикновено стиснал здраво устни, когато ставаше дума за лични чувства, сега сподели със Сюзън страховете си и тя го разбра.

После изненада себе си още повече, като продължи с признания, стигнали до ушите на малцина.

— Чувствам, че моята същност е в ума ми. Там живея аз. Понякога си мисля, че съм добър в работата, защото съм в това положение. Няма какво да ме разсейва. Силата ми идва от болестта. Ако можех да се променя, ако можех да стана „нормален“, дали това няма да навреди на работата ми? Не знам. И не искам да рискувам.

Сюзън се замисли.

— Интересна гледна точка. Но се питам дали не е просто извинение за страха от промяната.

Райм оцени честността й. Той също предпочиташе директния подход.

— В моя случай това е огромна крачка напред.

Тя се засмя.

— Благодаря ви за този разговор — рече той, усетил, че трябва да каже нещо. Тя го дари с още един разбиращ поглед. Този път го подразни по-малко, но той продължаваше да не схваща значението му, затова се смути.

Тя се облегна назад:

— Това беше. Мисията е изпълнена.

Той свъси вежди. Сюзън обясни:

— Донесох ви две влакна, които иначе нямаше как да намерите — и с усмивка изрече: — Искаше ми се да са повече — отново потърси погледа му. — Но понякога малките неща променят всичко. Сега е време да си тръгвам.

Сакс й благодари и Том я изпрати до колата.

Райм изчака и веднага се обърна към Сакс:

— Това беше капан, нали?

— Може и така да се нарече — отвърна тя, — но при всички случаи трябваше да я разпитаме. Когато й се обадих, за да се уговорим, двете се заприказвахме. Тя разбра, че работя с теб, и поиска да си направи презентацията. Обещах й да я запозная с известния човек в инвалидна количка.

Райм се усмихна вяло.

Усмивката му угасна, когато тя се наведе към него и шепнешком каза, за да не чуе Мел Купър:

— Аз не искам друг мъж до себе си, Райм. Но искам да съм сигурна, че си здрав. Това е всичко, което ме интересува. Каквото и да избереш, за мен ще е добре.

Райм си спомни заглавието на оставената от доктор Копецки брошура: „Умри с достойнство“.

Избор…

Тя се наведе още малко и го целуна. Той усети, че дланта й се притиска до челото му малко по-силно, отколкото е необходимо за жест на нежност.

— Как е? Имам ли температура? — попита с усмивка.

Тя се засмя.

— Всички имаме температура, Райм. Не знам дали твоята се е покачила — каза и го целуна отново. — Сега иди да поспиш. С Мел ще продължим още малко. Скоро ще съм при теб.

И се върна към работната маса.

Райм се поколеба, но реши, че е прекалено уморен, за да е полезен в момента. Подкара количката към асансьора, където го посрещна Том и двамата влязоха в малката кабина. Потта продължаваше да мокри челото му. Усети, че бузите му горят. Това бяха симптомите на дисрефлексията. Но главата не го болеше и нямаше усещането, че следва пристъп. Том направи набързо вечерния му тоалет и го приготви за сън. После премери кръвното му и сложи термометъра.

— Малко е високо — отбеляза той, но установи, че няма температура.

После го прехвърли умело от инвалидния стол в леглото. Райм чу думите на Сакс: „Всички имаме температура, Райм“.

От клинична гледна точка това беше абсолютно вярно. Всички имаха. Дори и мъртвите.

54

Скоро се събуди от някакъв сън.

Опита се да си спомни подробностите. Не успя да си спомни достатъчно, за да прецени дали сънят беше лош или просто странен. Но със сигурност беше напрегнат. И по-вероятно лош, защото целият плуваше в пот, докато вървеше из турбинното помещение на „Алгонкуин“.

Според будилника на масичката беше малко преди полунощ. Сънят беше съвсем кратък и го остави замаян; трябваше му време, за да се ориентира.

Той остави работното облекло, каската и чантата с инструментите след атаката в хотела, но запази нещо от униформата, което сега проблясваше на стола до него: баджа с името и снимката. Загледа се в нея на отразяващата се от уличната лампа светлина. Огледа намръщеното лице на снимката с „Р. Галт“ под нея, а отгоре някак по-приятния за окото надпис:

„Алгонкуин Консолидейтед Пауър“

Енергизирай живота си!

Предвид стореното от него през последните седем дни не можа да не забележи иронията в лозунга.

Легна по гръб и се загледа в мръсния таван на наетата от него стая в Ийст Вилидж. Беше платил наема още преди месец под чуждо име, защото знаеше, че рано или късно полицията ще влезе в апартамента му.

Оказа се по-рано от предвиденото.

Той изрита завивката на земята. Беше мокър от пот.

Замисли се за електропроводимостта на човешкото тяло. Съпротивлението на нашите хлъзгави вътрешни органи беше не повече от 85 ома, което ги правеше силно податливи на тока. Съпротивлението на мократа кожа беше хиляда, дори по-малко. Но на сухата достигаше над 100 000 ома. Ето защо, за да прокара енергията през човешкото тяло, му трябваше ток с високо напрежение, обикновено около 2000 волта.

Потта улесняваше до голяма степен нещата.

Докато изсъхваше, кожата му се охлади и съпротивлението й се покачи.

Умът му подскачаше от мисъл на мисъл: плановете му за утре — какъв волтаж да използва, как да монтира кабелите. Замисли се за хората, с които работеше. И за хората, които го преследваха. Онази жена, детектив Сакс. По-младият полицай, Пуласки. И разбира се — Линкълн Райм.

После мисълта му се отправи в съвсем друга посока: през петдесетте години двама мъже — химикът Стенли Милър и Харолд Юрей от Чикагския университет, провели много интересен експеримент. Създали в лабораторни условия тяхна версия на първична супа и атмосфера, подобна на онази, покривала Земята преди милиарди години. Пуснали електрическа искра в сместа от водни пари, амоняк и метан, имитирайки мълнията, като онази, която се появила на Земята преди стотици хиляди години.

И какво станало?

Два дни по-късно открили нещо потресаващо: в тръбичките на системата имало аминокиселини, така нареченият строителен материал на живота.

Така доказали, че животът се е появил вследствие на електрическа искра.

Малко преди стрелката на часовника да стигне до дванайсет, той съчини следващото си писмо до Анди Джесън и управата на Ню Йорк. После си легна и докато потъваше в дебрите на съня, отново се замисли за електричеството. По ирония на съдбата искрата, създала за част от секундата живот преди много, много години, утре също толкова бързо щеше да го отнеме.

Денят на Земята

III

Сокът

„Не съм се провалил. Просто намерих десет хиляди начина, по които няма да стане.“

Томас Алва Едисон

55

„Моля, оставете съобщение.“

Седнал до телефона в дома си в Бруклин в седем и трийсет сутринта, Фред Делрей се взираше отчаяно в телефонния апарат. Не си направи труда да остави ново съобщение на Уилям Брент, вече бе оставил дванайсет.

„Прецаках се“ — не спираше да си повтаря той.

Имаше вероятност човекът да не е жив. При положение, че шибаната фраза на Макданиъл (симбиотична структура) се окажеше вярна, имаше вероятност Галт да е привлечен от Рахман, Джонстън и тяхната „Справедливост за Земята“ като вътрешен човек, за да им помогне да сринат „Алгонкуин“ и цялата електрическа мрежа. Ако Брент бе надушил тази връзка, гадовете щяха да го пречукат без никакво колебание.

„По дяволите! — ядоса се Делрей. — По дяволите всички слепи безмозъчни политици, които дават сили и криле на терористите!“

Но Фред не беше в бизнеса от вчера. Интуицията му подсказваше, че Брент си е жив и здрав. Ню Йорк Сити е по-малък, отколкото хората си мислеха, далеч по-малък от Голямата ябълка. Делрей бе потърсил други контакти със свои информатори и някои от агентите под прикритие, с които работеше. Никой не беше чувал за Брент.

Дори и Джими Джип не научи нищо, а той определено имаше мотив да го открие, за да е сигурен, че Делрей ще го подкрепи на предстоящото изслушване за Джорджия. Но не беше чувал и някой да е поръчвал убийството му, нито да е поръчвал наскоро чистач.

Не, заключи Делрей. Отговорът беше очевиден, не биваше повече да си затваря очите: Брент го бе изпързалял.

Той провери при Държавна сигурност, дали някой от неговите доносници, без значение дали Брент или друг, е запазил полет за някъде. Не беше, въпреки че всеки професионалист знаеше откъде да си купи документи за самоличност.

— Скъпи?

Той подскочи при познатия глас и погледна към вратата. Серина стоеше на прага с Престън на ръце.

— Изглеждаш разстроен — каза тя и се вгледа внимателно в него.

Делрей не спираше да се учудва на факта колко много приличаше тя на Джейда Пинкет Смит, актриса и продуцент.

— Легна си умислен, сега пак изглеждаш умърлушен. Подозирам, че мислиш и докато спиш.

Той понечи да я излъже, но се отказа.

— Мисля, да. Мисля, че вчера ме изгониха от работа.

— Какво? — изненада се тя. — Макданиъл те е уволнил?

— Не го каза направо… дори ми благодари.

— Но…

— Но има „благодаря“ и „благодаря“. Неговото означаваше „взимай си парцалките и да те няма“… Нека просто да кажем, че засега нямат нужда от услугите ми. Същата работа.

— Знаеш ли, прекалено много разсъждаваш.

— Той непрекъснато забравя да ми се обади и да ме информира как върви разследването.

— Онова с електрическата мрежа ли?

— Да. Все други ми се обаждат. Линкълн, Селито, асистентът на Макданиъл.

Делрей не искаше да мисли за другия източник на лошото му настроение: кражбата на онези 100 000 долара.

Но най-много се ядосваше от факта, че повярва на приказките на Уилям Брент за солидна следа и уверенията му, че ще помогне да спрат тези ужасяващи атаки. Но информаторът му изчезна, а с него и следата.

Серина влезе в стаята, седна до него и остави Престън в скута си, който грабна енергично големия палец на баща си, залюля го и прогони част от мрачните мисли.

— Съжалявам, скъпи — каза нежно тя.

Той обърна глава към прозореца и се загледа в квадрата от жилищни сгради и зад него към каменната стена на Бруклинския мост. В съзнанието му се появиха строфите от „Стръкчета трева“ на Уолт Уитман.

Най-доброто сторено от мен, струва ми се празно и съмнително сега.

Как да предположа, че великите ми мисли безпочвени мечти били са?

Сякаш беше писано за него. И той като поета беше мрачен, свадлив, труден. Човек на улицата. Но понякога, не, не понякога, а често си мислеше: ами ако греша? Началото на следващата строфа от поемата на Уитман удряше право в целта:

Не само ти разбираш какво е да си зъл.

Аз съм онзи, веч познал дъха на злото…

„Какво ще правя“, не спираше да мисли той.

„Справедливост за Земята…“

Спомни си с тъга как пропиля шанса да отиде на курс по електронно и спътниково събиране и анализ на данни. В поканата пишеше: „Технологии на бъдещето“.

Тогава Делрей бе посочил улицата отвън и бе казал: „Тук е бъдещето.“, бе смачкал листовката на топка и я бе запратил право в кошчето за боклук като от трета база.

— Значи сега си… вкъщи? — попита Серина и избърса устата на Престън. Момчето се засмя и поиска да го направи пак. Тя се подчини и докато го бършеше, го погъделичка лекичко по гушката.

— Разчитах на един човек за този случай. Но той изчезна. Не, аз го изпуснах. Доверих му се, а не биваше. Мръсникът избяга. Сега съм извън борда.

— Информатор? Да избяга от теб?

Стоте хиляди долара пареха на езика му, но той се въздържа.

— Избяга и се скри — измърмори засрамено.

— Избяга и се скри? И двете едновременно? — лицето на Серина заприлича на театрална маска на печал. — Боже, само не казвай, че е изчезнал и офейкал!

Агентът не можа да сдържи усмивката си.

— Винаги съм работил с талантливи хора — усмивката му угасна. — Той беше най-добрият. И през изминалите години никога не е пропускал среща или телефонен разговор.

„Но досега никога не съм му плащал предварително.“

— И какво мислиш да правиш? — попита Серина.

— Не знам — призна си честно той.

— Тогава може ли да ми направиш една услуга?

— Разбира се. Кажи.

— Нали се сещаш за онези неща в мазето, дето все се каниш да подредиш?

Първата реакция на Делрей беше да извика: „Сигурно се шегуваш!“, но после премисли. Всичко, с което разполагаше по случая „Галт“, беше една кръгла нула. Нямаше нищо. Стана, подпря бебето на хълбока си и я последва по стълбата към мазето.

56

Онзи ужасяващ звук не излизаше от главата на Рон Пуласки. Скърцането, после ударът.

Ох, ударът! Той го подлудяваше.

Спомни си как се запозна с Линкълн и Сакс и започна да работи с тях. Беше много предпазлив, но въпреки това го удариха по главата с бухалка или със стик. Знаеше, че е ударен, но и досега не можеше да си спомни нищо конкретно. Просто непредпазливост. Беше завил зад ъгъла, без да провери къде е заподозреният, и онзи го удари здраво по главата.

Ударът го превърна в страхлив, объркан и дезориентиран човек. Той полагаше огромни усилия — ох, как само се стараеше — но проблемите продължаваха. И ставаше все по-лошо. Защото да те ударят по главата от немарливост към работата беше едно, но от твоята грешка да пострада друг човек — съвсем друго.

Пуласки паркира новата си служебна кола пред болницата. Старата беше конфискувана като веществено доказателство. Ако някой го спреше, щеше да каже, че е дошъл да снеме показания от свидетел, бил в района на последната атака върху мрежата.

„Опитвам се да открия местонахождението на извършителя…“

Ако кажеше такова нещо на брат си, също ченге, двамата щяха да се смеят на надутата професионална терминология. Но сега не му беше смешно. Защото знаеше, че човекът, на когото налетя с колата и удари главата му, не беше „извършител“, а нещастен минувач.

Ами ако съм го убил?

Непредумишлено убийство при пътнотранспортно произшествие. Предполагаше, че това ще бъде обвинението. Или убийство по непредпазливост.

Това щеше да бъде краят на работата му като полицай.

И дори и да не се стигнеше до съд, дори и вътрешните да не повдигнеха обвинение, той пак щеше да бъде съден от семейството на починалия.

Ами ако човекът се парализира като Линкълн Райм? Имаше ли отделът застраховка за такива случаи? Неговата със сигурност нямаше да покрие доживотната грижа за този човек. Жертвата можеше да го съди и да му вземе всичко. С Джени щяха да работят до края на живота си за покриване на разходите на болния. Децата му нямаше да отидат в колеж, малкото спестявания, които имаха, щяха да се изпарят като дим.

— Искам да видя Станли Палмър — каза той на жената на рецепцията.

— Разбира се, полицай. Втора стая на четвъртия етаж.

Униформата му помогна да мине безпрепятствено няколко врати, докато намери търсената стая. Спря пред вратата, за да събере смелост. Какво щеше да стане, ако завари вътре цялото семейство на Палмър? Жена му, децата? Опита се да измисли няколко подходящи за случая думи.

Но всичко, което му дойде наум, беше „бум“ и после „прас“.

Пуласки пое дълбоко въздух и влезе в стаята. Палмър беше сам. Лежеше в безсъзнание, целият в маркучи и тръбички, а до него имаше електронна техника, сложна, колкото онази в лабораторията на Райм.

Райм…

Как можа да го предаде! Райм беше човекът, който му даде сили да остане в системата на полицията. Той самият беше постъпил така след онзи инцидент с гредата. Райм разчиташе на него и не се колебаеше да му поверява отговорни задачи. Защото му вярваше.

А Рон провали всичко.

Пуласки се вгледа в неподвижния Палмър — по-неподвижен и от Райм — защото нито една част от тялото му не се движеше, освен гръдният кош. Дори и онези зелени линии на монитора сякаш бяха замръзнали. Една медицинска сестра мина покрай него и той я спря.

— Как е той?

— Не знам — отвърна тя със силен акцент. — Трябва да говорите с лекуващия лекар.

Пуласки остана загледан в Палмър за известно време, после се обърна и огледа приседналия на съседното легло лекар — мъж на средна възраст в синя болнична униформа. След името му бяха избродирани буквите „М. Д“. Пуласки реши, че униформата ще му помогне и този път. Лекарят нямаше да откаже информация на един полицай. И щеше да каже неща, каквито по друг начин нямаше как да измъкне.

Палмър имаше жестоки вътрешни наранявания и бе претърпял сложна операция. Беше в кома и на този етап лекарите не се наемаха да правят прогнози.

Изглежда, че нямаше роднини в града. Беше ерген. Брат му и родителите му живеели в Орегон и от болницата щели да се свържат с тях.

— Брат — прошепна Пуласки, мислейки за собствения си брат.

— Точно така — отвърна лекарят. Свали медицинския картон на Палмър и погледна разбиращо полицая. — Вие не сте дошли да го разпитвате. Посещението ви няма нищо общо с разследването, нали?

— Какво? — стресна се Пуласки.

На лицето на лекаря се появи благосклонна усмивка.

— Случва се. Не се тревожете.

— Случва ли се?

— Преди да дойда тук, работих дълги години в „Бърза помощ“ в града. Никога не съм виждал възрастни полицаи да идват лично в болницата, за да засвидетелстват тревогата си за жертвата. Идваха все млади.

— Не, грешите. Просто исках да проверя дали бих могъл да взема показания от него.

— Да, бе… Можехте да се обадите и да проверите дали е в съзнание. Не се прикривайте, полицай. Не се срамувайте от доброто си сърце.

Което биеше бясно в гърдите му.

Очите на лекаря се спряха на неподвижното тяло на Палмър.

— Значи чукнал и избягал, а?

— Не, не. Знаем кой е шофьорът.

— Радвам се, че сте го пипнали. Мерзавец! Ще се радвам да го тикнат в затвора.

После се обърна и излезе от стаята.

Пуласки излезе след него, но се отби при сестрите и отново благодарение на униформата се сдоби с адреса и номера на осигуровката на Палмър. Искаше да разбере дали би могъл да направи нещо за семейството му. Разбра, че не е женен, но не беше млад, така че беше напълно възможно да има деца. Щеше да им се обади, да се опита да помогне с нещо. Нямаше много пари, но щеше да направи каквото трябва.

Младият полицай искаше да свали бремето на вината от себе си. Не можеше да се примири с факта, че е причинил такова нещо на този човек.

Сестрата се извини и се отдалечи, за да отговори на повикване по телефона.

Пуласки забърза към изхода и преди да напусне етажа, сложи тъмни очила, за да не видят сълзите му.

57

Малко след девет сутринта Райм помоли Купър да пусне телевизора в лабораторията, но да изключи звука.

Федералните предаваха информацията на полицията прекалено бавно, поне така му се струваше на него, той искаше да е сигурен, че е в час с развитието на случая.

Имаше ли по-добър източник от Си Ен Ен за тази цел?

Естествено, случаят беше първата и главна новина на всички новинарски емисии. Снимката на Галт беше показана милион пъти и близо толкова пъти бе споменато името на „Справедливост за Земята“. Непрекъснато повтаряха и части от обръщението на анти зелената Анди Джесън към извършителя.

Но по-голямата част от информацията беше чиста спекулация. Най-често подхвърляната за обсъждане тема беше дали атаките имат връзка с Деня на Земята.

Което също беше топ тема на деня. Всички телевизии имаха репортажи от честването му и различни прояви, свързани с него: парад, засаждане на дръвчета от ученици, протести на еко защитници, изложбата в „Ню Енерджи Експо“ и голям митинг в Сентрал Парк, където очакваха двама сенатори от западните щати — ключови съюзници на президента по темата за опазването на околната среда. Очакваше се на митинга да присъстват половин милион души. След това на сцената щяха да се качат половин дузина известни рок групи. Навсякъде споменаваха засилената охрана заради електрическите атаки.

Гари Ноубъл и Тъкър Макданиъл бяха казали на Райм, че ще подсилят охраната на града с две хиляди нови агенти и полицаи, а Т и К от ФБР щял да работи съвместно с „Алгонкуин“ за предотвратяване на евентуален саботаж по електрическите линии вътре и около парка.

Рон Пуласки влезе в стаята и Райм вдигна поглед към него.

— Къде беше, новобранец?

— Ъъъ… — измънка младият полицай и му подаде бял запечатан плик.

ДНК тестовете.

Райм веднага разбра, че е бил и другаде, и подозираше къде. Но реши да не го притиска, само каза:

— Не беше важно. Вече знаем кой е извършителят. Ще ни трябва чак за пред съда. Но за да стигнем дотам, първо трябва да го хванем.

— Разбира се.

— Намери ли нещо друго в апартамента на Галт?

— Огледах го отново, Линкълн. Но резултатът е нула.

Пристигна и Селито, по-разчорлен от всякога. Облеклото изглеждаше същото — светлосиня риза и морскосин костюм. Райм заподозря, че тази нощ е спал в кабинета си. Детективът им разказа как се развиват нещата „горе“. Случаят бе станал повод за обществени дебати. Политическата кариера на много висши сановници беше застрашена. Местните, държавните и федералните власти спекулираха с жертвите и се обвиняваха взаимно, всички мислеха, че отговорността е на другите.

Потъвайки в скърцащия плетен стол, Селито шумно засърба кафето.

— Истината е, че никой не знае какво да предприеме — каза между глътките. — Разположили сме въоръжени части на полицията, на федералните и на националната из всички летища, подлези, железопътни гари. Около рафинериите и пристанищата. Изпратили сме специални части при танкерите, въпреки че… нямам представа как, по дяволите, би взривил кораб с електрическа искра или каквото там… имаме хора и около всички подстанции на „Алгонкуин“.

— Той няма да нападне отново подстанциите — отбеляза Райм.

— Знам. Всички са наясно, но просто не знаем къде да го очакваме. То е навсякъде.

— Кое?

— Проклетото електричество — той махна неопределено с ръка, явно имаше предвид целия град. — Във всяка къща — погледът му пробяга по двете прикачени към стената писма на Галт. — Поне нямаме други искания. Боже, вчера имаше две в рамките на няколко часа. Мисля, че му е писнало и е решил просто да убие онези хора в асансьора, без значение дали исканията му са изпълнени или не — въздъхна той. — Ох, нека да си поема въздух от стълбите и ще продължим. Напоследък изкачването и слизането ми дойдоха в повече. Но иначе е добре за фигурата.

Райм плъзна поглед по дъската с уликите. Не можеше да не признае, че случаят сякаш нямаше ръководно начало. Галт беше умен, но не перфектен, и оставяше доста следи след себе си. Но те не водеха доникъде, като се изключи общата идея на нападенията му.

Летище?

Нефтено хранилище?

И още една мисъл тормозеше Линкълн Райм. Дали истината не беше скрита някъде тук, но той просто не я виждаше?

Отново усети струйките пот. Тъпата болка в главата, която го измъчваше от известно време, се завърна отново. Досега успяваше да я държи настрани, но болезненото пулсиране в слепоочията ставаше все по-упорито. Нямаше никакво съмнение, че състоянието му се влошава. Дали не бе засегната и способността му да мисли? Не би признал пред никого, дори и пред Сакс, но това би било най-голямото нещастие за него. Както беше казал и на Сюзън Стрингър миналата вечер, умът беше всичко, което му бе останало.

Погледът му неволно се насочи към кабинета през коридора. Към масата, където лежеше брошурата на Арлен Копецки „Умри с достойнство“.

Избор…

Но веднага прогони нелепата мисъл от главата си.

Телефонът на Селито звънна, той отговори и се заслуша мълчаливо, докато пиеше кафето си.

— Да? Къде? — попита и записа нещо в бележника си.

Всички в стаята насочиха погледи към него. „Ново искане“ — помисли си Райм.

Селито затвори телефона си и се загледа в бележника.

— Добре. Може би има нещичко. Обадиха се от патрула близо до Китайския квартал. Една жена ги спряла и им съобщила, че е видяла нашия човек.

— Галт ли? — попита Пуласки.

— Ти знаеш ли някой друг наш човек, полицай — сопна му се Селито.

— Съжалявам, сър.

— Разпознала го е по снимката.

— Къде? — извика Райм.

— До Китайския има изоставено училище.

Селито им продиктува адреса и Сакс го записа.

— Патрулните са проверили мястото. В момента там няма никого.

— Но ако той е бил там, не може да не е оставил следи — отбеляза Райм.

Кимна към Сакс, а тя на свой ред се обърна към Пуласки:

— Хайде, Рон. Тръгваме.

— По-добре вземи екип — изкриви устни Селито. — Едва ли са останали повече от два-три по управленията. Другите охраняват трансформаторите и кабелите из града.

— Прати от отряда за бързо реагиране — каза тя. — Разположи ги наблизо, но да не се показват. С Рон ще влезем първи. Ако той е там и имаме нужда от подкрепление, ще ти се обадя. Но ако е празно, не искам да се мотаят наоколо и да ми скапват уликите.

Двамата с Пуласки тръгнаха към вратата.

Селито се обади на Бо Хауман от отряда за бързо реагиране и го запозна с обстановката. Разбраха се Хауман да отиде с момчетата си в района и да се свърже със Сакс. Селито затвори и се огледа, вероятно търсеше нещо за хапване. Намери чиния със сладки, оставена любезно от Том, грабна една, огледа я от всички страни и я лапна. После се намръщи.

— Какво? — попита Райм.

— Забравих да се обадя на Тъкър Макданиъл и да го информирам за операцията в училището — направи гримаса и вдига театрално телефона си. — Ох, мамка му! Няма да мога. Не съм си купил СИМ карта за сенчестата зона. Ще го потърся по-късно.

Райм се засмя, без да обръща внимание на болката, която избухна моментално в главата му. Телефонът му избръмча и смехът секна заедно с болката.

Беше Катрин Данс.

Пръстът му зашари из клавиатурата.

— Да, Катрин. Какво става?

— Аз съм с Родолфо. Открили са мишената на Часовникаря — отвърна тя.

„Отлично“ — помисли си той, въпреки че в съзнанието му изникна странният въпрос: — „Защо точно сега?“ Но веднага си каза, че в момента Часовникаря е приоритет. Сега след Галт вървяха Сакс, Пуласки и цял отряд добре обучени момчета. Последния път, когато имаше шанс да хване Часовникаря, се оттегли от разследването заради друг случай. Престъпникът уби жертвата си и се измъкна.

Но не и този път. Този път Ричард Логан нямаше да има този шанс.

— Хайде, дай ми го — подкани той агента от Държавното бюро по разследване и с мъка откъсна поглед от дъската с уликите.

Чу се изщракване.

— Родолфо — извика Катрин, отдалечила слушалката от устата си, — Линкълн е на линия. Ще ви оставя да говорите. Трябва да видя Ти Джей.

— Здравейте, капитане.

— Командире? Какво имате?

— Артуро Диас и четирима от неговите хора работеха под прикритие в бизнес комплекса, за който ви говорих. Преди десетина минути Часовникаря влязъл в сградата, облечен като бизнесмен. Използвал платения автомат във фоайето и се обадил в една фирма на шестия етаж. На срещуположната страна на подадения вчера сигнал за пожар. Както предположихте, сигналът е бил за заблуда. Бавил се десет минути, после напуснал сградата.

— И е изчезнал отново? — извика Райм.

— Не. В момента е отвън, в малък парк между двете главни сгради в комплекса.

— И какво, просто си седи там и диша чист въздух?

— Така изглежда. Провел е няколко телефонни разговора. Но честотата е необичайна или е променена. Така поне ме уверява Артуро. Така че не можем да подслушаме разговорите му.

Райм предположи, че правилата за подслушване в Мексико не са така стриктни като в Съединените щати, щом единствено честотата им пречеше.

— Сигурни ли са, че е Часовникаря?

— Да. Докладваха, че го виждат ясно. Той носи чанта. В момента била на рамото му.

— Така ли?

— Да. Все още не можем да кажем какво има в нея. Подозираме, че може да има бомба. С верижен детонатор. Хората ни са оградили района. Всички са цивилни, но имаме подкрепата и на военните. И отряда по обезвреждане на взривове.

— Къде сте сега, командире?

Чу се смях.

— Много мило от негова страна да избере точно това място. Наблизо е консулството на Ямайка. Те имат защита срещу бомби и ние сме зад нея. Логан не може да ни види.

Райм се надяваше наистина да е така.

— Кога ще влезете?

— Веднага щом хората на Артуро се уверят, че е чисто. В парка има много невинни хора. Деца. Но няма да позволим да избяга. Блокирали сме всички големи пътища.

Вадичка пот залъкатуши по слепоочието на Райм. Той примижа и разтърси глава.

Часовникаря…

Толкова близо.

„Моля ти се, нека този път всичко да е наред. Моля те!“

Стисна зъби, за да прогони надигащия се гняв, че отново трябва да работи по този толкова важен случай от разстояние.

— Добре, скоро ще ви се обадя пак, капитане.

Те затвориха телефоните и Райм си наложи да се съсредоточи отново върху Реймънд Галт. Дали следата беше истинска? Той изглеждаше като всеки друг мъж, наближаващ петдесетте, нито много дебел, нито слаб. И след създадената от него параноя хората несъмнено щяха да започнат да виждат какви ли не неща — висящи кабели, волтови дъги и… самия убиец.

Гласът на Сакс по радиостанцията го стресна:

— Райм, там ли си, ка?

Тя завърши изречението по типичния за полицаите начин при предаване на сведения. Той уведомяваше получателя, че могат да приемат отговора му. В разговорите помежду си Сакс и Райм обикновено пренебрегваха тези формалности, затова използването на знаковата дума разтревожи Райм.

— Тук съм, Сакс. Какво става?

— Току-що пристигнахме. След малко влизаме. Ще те уведомя.

58

Ториното не беше кола, която можеш лесно да прикриеш, затова Сакс я паркира два квартала по-далеч от района, където беше забелязан Галт.

Училището беше затворено преди година и според визуалната планировка на града скоро щеше да бъде разрушено и на негово място щяха да построят сграда на общината.

— Добро скривалище си е намерил — каза на Пуласки тя, докато приближаваха предпазливо триметровата дървена ограда около училищния двор, покрита с графити, плакати на алтернативни театри, музикални групи и други представления — „Седмият печат“, „Властимащите“, „Боло“. По това време тя вече тънеше в мрак.

Пуласки, който полагаше видими усилия да се концентрира, й отговори с кимване. Трябваше да го държи под око. При огледа на асансьора в Мидтаун се беше справил добре, но беше ясно, че инцидентът пред апартамента на Галт не му дава покой.

Те спряха пред оградата. Дейностите по разрушаването все още не бяха започнали. Между крилата на вратата — две закачени на панти шперплатови платна, свързани с верига и катинар — имаше достатъчно място, за да се промъкнат. Вероятно и Галт бе минал оттук, ако изобщо беше идвал. Сакс приближи до пролуката и надникна вътре. Училището беше цяло, въпреки че част от покрива беше паднала. Повечето стъкла бяха изпочупени, но оттук не можеше да се види какво става вътре.

Да, това наистина беше добро скривалище. И ужасно, ако се наложи да го атакуваш. Имаше стотици удобни за защита местенца.

Да извика ли отряда? „Не още“ — размисли тя. Всяка минута забавяне даваше възможност на Галт да приключи с последните приготовления за следващата си атака.

И всяка стъпка на полицай може да унищожи важна следа.

— Може да ни е поставил капан — прошепна Пуласки. Гласът му трепереше от напрежение, погледът му не слизаше от металната верига на вратата. — Да е сложил кабел.

— Не. Не би рискувал някой да я докосне случайно и токът да го удари. Полицията би дошла, преди да е нанесъл сериозния си удар — отвърна тя, но в същия момент си помисли, че би могъл да го направи, за да разбере, ако някой влезе в убежището му. Въздъхна дълбоко, огледа улицата и попита: — Ще можеш ли да прескочиш това?

— Кое?

— Оградата.

— Мисля, че бих могъл. Ако преследвам някого или мен преследват.

— Аз ще мога само ако ме придържаш. Ще влезеш след мен.

— Добре.

Те намериха едно по-ниско място в оградата, така че кракът й да успее да достигне догоре. От другата страна имаше гъсти храсти, които щяха да омекотят приземяването им и едновременно с това да ги прикрият. Тя си напомни, че Галт е въоръжен с мощен четирийсет и петкалибров пистолет. Увери се, че глокът й е стабилно прикрепен към колана, и кимна. Пуласки приклекна и сплете пръсти.

За да му даде възможност да се отпусне, тя каза някак тъжно:

— Искам да ти призная нещо. Много е важно.

— Какво? — разтревожи се той.

— Напоследък сложих няколко кила отгоре. Внимавай за кръста си.

Той едва-едва се усмихна. И все пак това беше усмивка.

Тя стъпи на ръцете му, потръпна от болка и се обърна с лице към оградата.

Галт може да не беше подал напрежение по веригата, но не му пречеше да закачи кабел от другата страна на вратата. Сакс отново видя в съзнанието си дупките по тялото на Луис Мартин. Видя още опушената кабина на асансьора и гърчещите се тела в хотела.

— Без подкрепление? — прошепна Пуласки. — Сигурна ли си?

— Сигурна съм. На три. Едно… две… три.

Той се оказа много по-силен, отколкото си мислеше тя, и я издигна буквално до върха на близо триметровата ограда. Сакс се хвана за горния й ръб и седна веднага. Загледа се в училището. Никакви признаци на живот. Погледна надолу и видя само храсти, нищо, което би вкарало в тялото й пет хиляди градусова дъга. Нямаше кабели, нито табла.

Тя се обърна с гръб към училището, хвана се здраво за ръба и се спусна надолу, докъдето можеше. Сега трябваше да скочи. И го направи.

Достигна земята и се претърколи. Болката прониза коленете и хълбоците й. Но тя познаваше болестта си, както Райм познаваше своята, и като него усещаше докъде се простират възможностите й. Веднага разбра, че болката е плод на моментен протест. Успя да се прикрие зад най-гъстия храст, извади пистолета и докато оглеждаше района за възможни капани, болката в ставите отмина.

— Чисто е — прошепна тя към оградата.

Чу се глух звук, леко изпъшкване и Пуласки като истински кунгфу герой от холивудски филм се приземи безшумно до нея. Неговото оръжие също беше отвън.

Те прецениха, че ако Галт е вътре, няма да могат да приближат отпред, без да бъдат видени. Решиха да минат отзад, но преди това Сакс трябваше да свърши нещо. Огледа внимателно земята наоколо и даде знак на Пуласки да я последва. Като се криеше зад храстите, тя тръгна надясно от сградата към контейнерите за боклук.

Сакс остави Пуласки да я покрива и прибяга до две ръждиви метални кутии, прикрепени към стената. И на двете отстрани пишеше с олющени букви „Алгонкуин Консолидейтед“. Имаше телефонен номер за спешни случаи. Тя извади от джоба си детектора на Сомърс, включи го и обиколи с него кутиите. Захранването беше нулево.

Не беше изненадващо, като се има предвид, че мястото беше изоставено от година, но тя се зарадва на доказателството.

— Виж — каза шепнешком Пуласки и я хвана за ръката.

Сакс погледна през мръсния прозорец, посочен от младия полицай. Беше тъмно и не се виждаше добре, но когато се вгледа, й се стори, че вижда бавно движение на светлина от фенерче. Сякаш някой търсеше нещо. Заприлича й на човек, който рови из документи в тъмна стая. Но не беше абсолютно сигурна, светлината беше измамна. Какъв документ можеше да е? Карта? Графика на електрическа система, която щеше да се превърне в смъртоносен капан?

— Той е вътре — прошепна развълнувано Пуласки.

Сакс извади радиостанцията и се обади на Бо Хауман.

— Какво имате, детектив, ка?

— Вътре има човек. Не мога да кажа дали е Галт. Намира се в средната част на основната сграда. Ние с Рон ще минем по двата фланга. За колко време ще сте тук, ка?

— Осем-девет минути. Ще обградим терена.

— Добре. Ние ще минем отзад. Обади се, когато сте готови. Ще се явим в гръб.

— Разбрано, край.

Тя се обади на Райм, съобщи му, че може би престъпникът е там и ще влязат веднага, след като дойде специалният отряд.

— Внимавай за капани — напомни й той.

— Тук няма електричество. Безопасно е.

Тя прибра радиостанцията и се обърна към Пуласки:

— Готов ли си?

Той кимна.

Сакс се приведе и тръгна бързо към гърба на сградата. Стискайки здраво глока, тя си мислеше: „Хайде сега да те видим, Галт. Тук няма ток, не можеш да се скриеш зад него. Ти имаш пистолет и аз имам пистолет. Сега сме на моя територия.“

59

След разговора със Сакс Райм отново усети потта по челото си. Този път трябваше да извика Том и да го помоли да го избърше. За него това бяха най-трудните моменти. Да разчита на друг за сложните задачи беше поносимо: упражненията за раздвижване, изпразването на червата и мехура, прехвърлянето от леглото на стола и обратно. Храненето.

Но дребните неща го побъркваха. Беснееше вътрешно и… се срамуваше. Прогонването на досадна муха, махането на троха от панталона.

Избърсването на потта.

Болногледачът се появи и веднага се погрижи за него.

— Благодаря — измънка Линкълн.

Том остана като гръмнат от неочакваната проява на благодарност.

Райм се обърна към бялата дъска, но всъщност не мислеше за Галт. Да, този път имаше възможност Сакс и специалният отряд да пипнат най-после шантавия електричар в онова училище.

Но това, което занимаваше прегрялото му съзнание, беше какво правеше Часовникаря в онзи квартал в Мексико Сити. По дяволите, нямаше ли най-после онзи Луна, Катрин Данс или който и да е да се обади и да му даде по-подробно описание на района?

Дали Часовникаря не бе заложил вече бомбата в онази сграда и сега използваше собствената си персона за отклоняване на вниманието? Торбата на рамото му можеше да е пълна с тухли. Защо иначе щеше да се мотае в парка пред офисите като някакъв шибан турист в опит да се ориентира в кой от баровете наоколо сервират най-добрата „Маргарита“? И дали целта му не се намираше в съвсем друг офис?

— Мел, искам да видя какво става на онова място в Мексико Сити. Намери ми го на картата в Гугъл или както там се нарича. Направи го заради мен. Искам да го разгледам по-подробно.

— Няма проблем.

— Авеню „Боске де Реформа“. Колко често обновяват снимките там?

— Не знам. Вероятно на няколко месеца. Нямам представа. Искаш ли часовата разлика?

— Тя не ме интересува.

След няколко минути те вече разглеждаха сателитното изображение на района: широка улица с офис сгради, разделени от парка, където Часовникаря седеше в момента. От другата страна на улицата се намираше консулството на Ямайка, защитено с няколко бетонни бариери — противовзривни щитове — и една врата. Родолфо Луна и хората му бяха от другата страна на вратата. Зад тях бяха паркирани представителните автомобили на посолството.

Загледан в бариерите, Райм неочаквано се намръщи. Наляво имаше перпендикулярен на улицата щит. Надясно се виждаха други шест, те бяха разположени успоредно на нея.

Консулство

Ямайка

I ——————————

Авеню „Боске де Реформа“

Прикритията му напомниха за буквата I и празните букви от пакета, доставен на Часовникаря на летището в Мексико Сити.

Златните букви…

Малката синя брошура…

Мистериозните числа…

— Мел — извика с всичка сила той и стресна специалиста. — Има ли паспорт, съдържащ буквите СС на корицата? Изписани със синьо?

Миг по-късно Купър вдигна поглед от базата данни на държавния архив и съобщи:

— Да, оказа се, че има. Морскосин с две свързани букви С най-отгоре. Паспорт за Карибския съюз. Това са около петнайсет държави…

— Ямайка сред тях ли е?

— Да.

Бяха приели, че цифрите са групирани в числата 570 и 379. Но трябваше да ги погледнат от друг ъгъл.

— Бързо! Погледни сайта на „Лексус“. Има ли сред тях модел, съдържащ цифри пет-седем-нула или три-седем-девет?

Това стана по-бързо от справката за паспортите.

— Да видим… Да. Лексус пет-седемдесет. Луксозен…

— Набери ми Луна. Веднага!

Нямаше право да губи време да набира сам цифрите, а можеше и да сгреши и да се забави още повече.

Отново усети капките пот, но сега не му беше до това.

— Si?

— Родолфо? Обажда се Линкълн Райм.

— Ах, капитан…

— Слушай ме! Мишената си ти. Офис сградата е за отвличане на вниманието. Помниш ли онази кутия, предадена на Логан? Онези тирета и буквата I? Това е скица на района на ямайското консулство, където се намирате в момента. Правоъгълниците са противовзривните щитове. Ти караш лексус LX пет-седемдесет, нали?

— Да… Смятате, че това означават онези пет хиляди и седемдесет?

— Да. Осигурили са на Часовникаря паспорт от Ямайка, за да може да влезе в двора. Има ли наблизо паркирана кола с цифрите три седем девет в номера?

— Аз не… Защо? Да. Има мерцедес с дипломатически номера.

— Опразнете района! Веднага! Бомбата е там. В мерцедеса.

— Бомба?

— Махай се оттам, Родолфо!

— Да, да!

Райм чу викове на испански, тропот на крака, тежко дишане.

После оглушителна експлозия.

Райм примигна при звука на ужасния взрив, от който спикърите на телефона затракаха.

— Командире? Там ли си? Родолфо?

Още крясъци, викове, статично пращене.

— Родолфо!

И най-после, след цяла вечност:

— Капитан Райм? Ало? — изкрещя командирът, вероятно от временната загуба на слух.

— Командире, добре ли си?

— Ало!

Съскащ звук, стон, пъшкане. Викове.

Сирени и писъци.

— Не трябва ли да се обадим… — започна Купър.

И в същия момент:

— Que?… Там ли сте капитане?

— Да. Ранен ли си, Родолфо?

— Не, не. Нямам сериозни рани. Само няколко драскотини, това е — командирът се задъха. — Изкачихме се по бариерите и минахме от другата страна. Има хора с порезни рани. Кръв. Но доколкото виждам, няма жертви. Ако бях останал на мястото си, сега щях да съм мъртъв заедно с хората до мен. Как разбрахте?

— Ще ти обясня по-късно. Къде е Часовникаря?

— Чакайте малко… Така. След експлозията изчезна. Взривът разсея вниманието на хората на Артуро. Точно както го е планирал, кучият му син. Артуро докладва, че някаква кола влязла в парка и той се е качил в нея. Движат се на юг. Нашите хора ги следват… Благодаря ви, капитан Райм. Никога няма да мога да ви се отблагодаря. Сега трябва да вървя. Ще ви се обадя веднага, щом научим нещо.

Райм пое дълбоко въздух. „Добре, Логан, този път те спряхме — помисли си той. — Провалихме плана ти. Но още не сме те пипнали. Все още. Моля ти се, Родолфо, не го изпускай!“

Докато заклеваше колегата си да хване убиеца, погледът му зашари несъзнателно из дъската с доказателствата. Може би щяха да приключат двата случая по едно и също време. Щяха да хванат Часовникаря в Мексико Сити, а Галт в онова училище до китайския квартал.

Очите му се спряха на едно конкретно веществено доказателство:

Китайски билки, женшен и годжи.

И още една субстанция, открита заедно с билките:

Дизелово гориво.

Първоначално Райм свърза горивото с евентуалното място на новата атака на Галт и насочи вниманието си към рафинериите. Но сега му хрумна, че дизеловото гориво се използва за задвижване на двигатели.

Например електрически генератор.

После му дойде нова мисъл.

— Мел, обаждането…

— Добре ли си, Линк?

— Добре съм — сопна се Райм.

— Зачервен си.

Без да обръща внимание на забележката му, той нареди:

— Намери ми номера на полицая, който ни информира, че Галт е в училището.

Техникът откри номера и го набра. Минута по-късно погледна озадачено към Райм.

— Странно. Взех номера от патрулния отряд. Но телефонът е изключен.

— Дай на мен.

Купър му продиктува бавно цифрите. Райм ги изписа и ги вкара в базата данни за телефонните номера на полицията.

Откри го в списъка с предплатените номера.

— Ченге с предплатен телефон? При това изключен? Невъзможно.

Училището беше в китайския квартал. Ето откъде Галт беше взел билките. Но сцената на следващото действие не беше там, нито скривалището му. Това беше капан. Галт беше прокарал жица от дизеловия генератор, за да убие онези, които щяха да го търсят в училището, и после, преструвайки се на ченге, се бе обадил, за да докладва за себе си. Понеже електричеството в сградата беше изключено, Сакс и другите с нея нямаше да очакват атака.

Тук няма електричество. Безопасно е…

Трябваше да ги предупреди. Насочи пръст към бутона за бързо набиране на компютъра. Номерът на Сакс… Но в същия момент болка експлодира в главата му и го ослепи. Видя светкавици, електрически искри, хиляди електрически искри, истинска волтова дъга. Заля го вълна на дисрефлексия и потта изби по цялото му тяло. Той прошепна:

— Мел, трябва да се обадиш…

И изгуби съзнание.

60

Те стигнаха незабелязано до задната част на училището. Все още приведени, затърсиха входове и изходи от сградата. Тогава чуха и първите писъци.

Пуласки обърна тревожен поглед към Сакс. Тя вдигна пръст и се заслуша.

Женски глас. Виеше от болка. Заложница? Или я измъчваше? Дали не беше жената, подала сигнала за Галт? Или друга?

Писъците заглъхнаха. Но веднага след това се чуха още по-ясно. Те ги слушаха цели десет дълги секунди. Сакс даде знак на Пуласки да се приближи. Двамата се долепиха до задната, воняща на урина, стена с ронеща се мазилка и плесен по нея.

Риданията се засилиха. Какво правеше този Галт, по дяволите? Може би жертвата имаше информация за следващата му мишена?

— Не, не, не!

Или Галт се бе отдалечил драматично от действителността? Отвлякъл е служителка от „Алгонкуин“, за да я измъчва, удовлетворявайки жаждата си за мъст. Служителка от ръководния състав или отговорник по далекопроводите. „Боже — помисли си с ужас Сакс, — дали не е Анди Джесън!“ Втренченият поглед на Пуласки я извади от вцепенението й.

— Не… моля те, не! — пищеше жената.

Тя извади радиостанцията и се обади на Хауман:

— Бо, Амелия е, ка.

— Казвай, ка.

— Той има заложник. Къде сте?

— Заложник ли? Кой?

— Жена. Неидентифицирана.

— Разбрано. След пет минути сме при теб, ка.

— Той я измъчва. Не мога да ви чакам. Ние влизаме.

— Имаш ли представа каква е обстановката вътре?

— Нищо повече от това, което вече ти казах. Галт е в средата на сградата на първия етаж. Има четирийсет и петкалибров пистолет. Няма електричество. Токът е прекъснат.

— Е, поне една добра новина. Добре.

Тя затвори и прошепна на Пуласки:

— Давай. Ще влезем от задния вход.

— Ясно — отвърна младият полицай и погледна уплашено към сградата, откъдето продължаваха да се разнасят стонове и писъци.

Сакс тръгна първа по тясната пътека. Асфалтът беше покрит със счупени бутилки, хартийки и всякакви опаковки. Докато газеха през тях, стъпките им вдигаха шум, но те нямаха избор.

Тя се обърна и даде знак на Пуласки да забърза. Продължиха внимателно напред, като се стремяха да пазят тишина, но нямаше как да избегнат скърцането на стъклата под подметките си.

Докато напредваха, късметът неочаквано им се усмихна. За разлика от Райм тя вярваше в късмета. Някъде наблизо бучеше дизелов мотор и заглушаваше шума от стъпките им.

„Понякога на човек му трябва и малко късмет — помисли си Сакс. — Господ знае колко много ни е нужен в момента.“

61

Том Рестън щеше да направи и невъзможното, но нямаше да изпусне Райм.

Вдигна шефа си от инвалидния стол и го подпря на стената. При атака от автономна дисрефлексия пациентът трябваше да стои прав — в учебниците пишеше за седнала позиция, но Райм беше в стола си, когато съдовете му се свиха, и болногледачът реши да го изправи, за да обърне кръвния поток към земята.

Той знаеше какво да прави при подобни ситуации, дори беше репетирал, когато Райм не беше наоколо, защото знаеше, че шефът му няма да изтърпи една сцена на фалшива тревога. Грабна уверено флакона със съдоразширяващото средство, без дори да погледне натам, повдигна капачето с палец и пъхна малката таблетка под езика на Райм.

— Помогни ми, Мел — извика към специалиста той.

Тренировките не включваха реален пациент; теглото на изпадналия в безсъзнание в момента беше осемдесет и един килограма.

„Не мисли за теглото!“ — заповяда си Том.

Мел Купър дотича веднага и прихвана Райм, докато Том набираше телефонния номер, обект на всекидневни проверки от негова страна. Той лично проверяваше поне веднъж на ден, дали номерът е в списъка за бързо набиране и дали сигналът е добър. След две кратки позвънявания отсреща вдигнаха и след още пет дълги секунди вече говореше с един от лекарите на частната клиника. Линейката беше изпратена на мига. Редовно посещаваната от Райм, за контролни прегледи и специализирана терапия, клиника разполагаше с голямо отделение за лечение на заболявания на гръбначния стълб и два екипа за спешни случаи, необходими за ситуации, при които се налагаше да се действа на място, за да не се губи време за транспортирането на болния.

Райм бе получавал доста подобни атаки през годините, но Том — свидетел на всичките — можеше да се закълне, че не е имало по-остра от тази. Нямаше как да държи Райм в изправено положение и едновременно с това да му мери кръвното, но усещаше, че то е опасно високо. Лицето на шефа му беше мораво, потта се лееше от него като вода. Том можеше само да си представи мъчителната болка в главата, тъй като сърцето, подлъгано от квадриплегията, че организмът има нужда от повече кръв и то по-бързо, помпаше усърдно и предизвикваше допълнително свиване на съдовете.

Това състояние можеше да доведе до смърт или до по-жестокия за Райм вариант — мозъчен инсулт, а оттам — до по-висока степен на парализа. Станеше ли така, Райм сигурно щеше да изтупа от прахта захвърлената на рафта идея за самоубийство, извадена отново на преден план от проклетия Арлен Копецки, и да преразгледа отношението си.

— Какво ще правим? — попита шепнешком Купър. Обикновено спокойното му лице сега беше посивяло от тревога и лъснало от пот.

— Ще го държим прав, докато дойдат.

Том изследва очите на Райм. Те бяха безжизнени. Плъзна под езика му нова доза клонидин.

Никаква реакция.

Той се загледа безпомощно в своя пациент. През съзнанието му преминаха прекараните години в служба на Райм. Двамата често се караха, понякога жестоко, но Том беше болногледач от дълго време и се беше научил да не приема лично изблиците на гняв. Дори изобщо да не им обръща внимание. Даваше толкова, колкото получаваше. Райм го бе уволнявал толкова пъти, колкото той бе напускал. Но никога не бе приемал сериозно мисълта, че може да се разделят за повече от ден. Така и беше.

Загледан в Райм, чудейки се къде, по дяволите, се бави медицинският екип, Том се запита той ли сгреши. Често причина за дисрефлексията беше напрежението от пълния пикочен мехур или червата. Понеже Райм не усещаше кога трябва да ги изпразни, Том водеше сметка за поетата храна и течности и преценяваше интервалите. Дали не беше объркал часовете? Не вярваше да е станало така, но може би стресът от двата случая, по които работеше Линкълн, засилваше допълнително напрежението. Трябваше да го проверява по-начесто.

Трябваше да внимава повече. Трябваше да преценява по-добре…

Да изгуби Райм за него означаваше да изгуби най-добрия криминолог в града, ако не и в целия свят. А това щеше да доведе огромен брой жертви, защото техните убийци щяха да останат на свобода.

Да изгуби Райм означаваше още да изгуби най-близкия си приятел.

Но той запази спокойствие. Болногледачите бързо се научават как да го правят. Ако се предадеш на паниката, как ще успееш да вземеш бързо адекватно и отговорно решение? Постепенно лицето на Райм възвърна цвета си и те го сложиха отново в инвалидния стол. Нямаха сили да го държат повече прав.

— Линкълн? Чуваш ли ме?

Никаква реакция.

Но миг по-късно Райм помръдна глава. И прошепна нещо.

— Линкълн, чуй ме, всичко ще се оправи. Доктор Мец изпрати екип.

Райм продължи да шепне.

— Всичко е наред, Линкълн. Всичко ще се оправи.

— Трябва да й кажа — простена Райм.

— Не се напрягай.

— Сакс.

— Тя е с Рон. В училището, където я изпрати. Още не се е върнала.

— Трябва да й кажеш… — гласът му секна.

— Ще й кажа, Линк. Ще й кажа веднага щом се прибере — отвърна Том.

— Не бива да я разсейваме сега — добави Купър. — Тя е по следите на Галт.

— Кажете й…

Очите на Райм се обърнаха и той отново припадна. Том погледна ядосано през прозореца, сякаш това щеше да ускори пристигането на линейката. Но видя само хора със здрави крака, които се разхождаха, бягаха за здраве, караха велосипеди в парка. На света не му пукаше за болните.

62

Рон Пуласки не изпускаше от поглед всяка промяна в лицето на Сакс, докато тя се опитваше да надникне през прозорците на училището.

Амелия вдигна пръст към устните си, присви очи и търсейки баланс с крака, потърси по-добра гледка към мястото, където се намираше Галт.

От новата позиция жената не се чуваше добре, тъй като от дизеловия двигател или каквото там беше, ги делеше само една ограда.

Но в следващия момент стоновете отново се засилиха.

Тя се обърна, кимна към вратата и прошепна:

— Ще влезем вътре. Ще се покриваме с кръстосан огън. Някой горе, някой долу. От тук ли искаш да влезеш или през аварийния изход?

Пуласки погледна надясно към ръждясала стълба върху метална основа, водеща до площадка, откъдето можеше да се влезе в училището през няколко счупени прозореца. Знаеше, че няма защо да се страхува от тока. Амелия бе проверила. Но въпреки това не искаше да мине оттам. Не можеше да спре да мисли за грешката си пред апартамента на Галт. За Стенли Палмър, който може би умираше в момента. Но дори и да оживееше, никога нямаше да е същия.

— Ще мина отгоре.

— Сигурен ли си?

— Да.

— Не забравяй, че го искаме жив. По възможност. Ако е заложил нов капан, този път може да е снабден с часовников механизъм и единствено той може да ни каже къде е и кога ще се активира.

Пуласки кимна. Приведе глава и тръгна по мръсния, осеян с боклуци асфалт.

„Съсредоточи се — заповяда си той. — Имаш работа. Не бива да се излагаш отново. Нямаш право на повече грешки.“

Докато се придвижваше безшумно напред, усети, че не се страхува толкова много. Всъщност изобщо не усещаше страх.

Защото беше ядосан.

Галт беше неизлечимо болен. Добре, съжалявам. Ужасно е, разбирам. Пуласки също страдаше от травмата в главата си, но не обвиняваше никого за това. Галт имаше шанс да се оправи. Напоследък науката направи огромна крачка напред в тази област на медицината: лекарства, технологии, всичко. Но не, това хленчещо лайно стоварваше вината за собствената си трагедия на главите на невинните хора. И, боже мой, какво правеше с тази жена вътре? Тя сигурно притежаваше някаква информация, необходима на Галт за бъдещите му атаки. Или беше лекарка, пропуснала да определи навреме диагнозата, и копелето сега си отмъщаваше.

С тези мисли в главата Пуласки забърза напред. Обърна се и видя, че Сакс чака зад полуотворената врата с изваден и насочен навътре глок. Ръката й бе протегната напред в бойна позиция.

Все по-ядосан на онзи вътре, той стигна до тухлената стена и се прикри. Опря гръб на нея и тръгна към стъпалата за аварийния изход. Стълбата беше много стара, по-голямата част от боята по нея беше олющена и заменена с ръжда. В основата й имаше голяма локва застояла вода и той се спря. Водата заобикаляше ламаринената площадка отвсякъде. Вода… електричество. Но тук нямаше електричество. И нямаше как да избегне водата. Той нагази в нея.

Десет стъпки напред.

Потърси с поглед най-удобния прозорец, за да се промъкне по-бързо и безшумно, с надеждата стълбата и ламаринената основа да не се раздрънчат.

Но като помисли, реши, че бученето на дизеловия двигател ще заглуши скърцането.

Пет стъпки.

По дяволите, той щеше да спре този откачен тип.

Пресегна се към стълбата.

В следващия момент чу пукот и мускулите на тялото му се свиха. Райските врати се отвориха пред него със заря от светлина, изведнъж всичко пред погледа му стана жълто, после бавно почерня.

63

Застанали един до друг зад училището, Сакс и Лон Селито оглеждаха прочистеното от полицията място.

— Отново капан — измърмори лейтенантът.

— Да — процеди през зъби Сакс. — Галт е свързал един голям генератор в бараката зад училището с металните врати и аварийния изход. Включил е генератора и е изчезнал.

— Аварийният изход. Пуласки е трябвало да мине оттам.

Тя кимна.

— Горкото хлапе. Той…

Един полицай от специалния отряд, висок афроамериканец, се приближи до тях и ги прекъсна:

— Свършихме, детектив. Лейтенант. Вече е чисто. Целият район. Както ни наредихте, не сме докосвали нищо вътре.

— Цифров диктофон ли беше? — попита тя. — Обзалагам се, че е използвал записващо устройство.

— Права сте, детектив. Звучеше като сцена от телевизионно шоу. Имаше и джобно фенерче, провесено през канап. За да изглежда, че някой го държи.

Никаква заложница, никакъв Галт. Нищичко.

— Ще започна огледа след минутка.

— Миналия път не се е обаждал патрулиращият полицай, нали? — попита полицаят.

— Не. Сигурно е действал с мобилен телефон. Обзалагам се, че е с предплатена карта. Ще проверя.

— И е направил всичко това — махна с ръка към училището полицаят — само за да убие някой от вас?

— Да — отвърна мрачно тя.

Полицаят сви устни и се върна при хората си. Сакс набра номера на Райм, за да му разкаже за последните събития в училището. И за Рон Пуласки.

Странно, но отсреща я препратиха директно към гласовата поща.

Сигурно бе получил нови сведения за случая или имаше новини за Часовникаря в Мексико.

Един от членовете на медицинския екип се зададе срещу нея, вървеше с наведена глава, избирайки внимателно пътя си сред боклуците; задният двор на училището сега приличаше на плажна ивица, из която са пръснали десетки кофи с боклук. Сакс тръгна към него да го пресрещне.

— Имате ли няколко свободни минути, детектив? — попита я той.

— Да, разбира се.

Тя го последва по алеята около сградата към изчакващата отстрани линейка. Рон Пуласки седеше на площадката отпред и държеше главата си с ръце. Тя спря за миг. Пое дълбоко въздух и се приближи.

— Съжалявам, Рон.

Той започна да масажира ръцете си, да раздвижва пръстите.

— Не, детектив… — усетил прекалено официалния тон, той спря и се усмихна. — Аз трябва да ти благодаря.

— Ако имаше друг начин, щях да го направя. Но не можех да викам. Мислех, че Галт е вътре. Въоръжен.

— Аз също.

Преди петнайсет минути, докато чакаше пред вратата, Сакс реши да използва детектора на Сомърс, за да се убеди още веднъж, че в училището няма ток.

За свой ужас откри, че металната врата, през която мислеше да влезе, е заредена с двеста и двайсет волта. И че циментовата площадка, на която стоеше, е мокра. Веднага разбра, че Галт, без значение дали беше вътре или не, им бе подготвил капан и металните части на сградата бяха заредени с електричество. Вероятно от дизеловия генератор, откъдето идваше онзи боботещ звук.

Тя веднага прецени: щом беше свързал вратите, то непременно бе свързал и аварийния изход. Изправи се и хукна след Пуласки. Но той вече беше при стълбата. Не посмя да извика името му, не посмя дори и да го прошепне. Ако Галт беше в сградата, щеше да я чуе и да открие стрелба.

Затова използва електрошоковия пистолет.

Тейсърът беше модел Х-26 с възможност за подаване на ниско и високо напрежение. Беше с разширен обхват от трийсет и пет стъпки и когато разбра, че няма да успее да спре полицая навреме, тя го уцели с две сонди. Парализиращият ефект върху нервите и мускулите го остави на място. Той падна тежко върху рамото си, но за щастие този път главата му не пострада. Сакс успя да го издърпа на безопасно място. Откри и изключи генератора. В същия момент пристигнаха и момчетата от специалния отряд. Разбиха веригата на входната врата и нахлуха в училището.

— Изглеждаш малко замаян.

— Беше доста замайващо — отвърна Пуласки задъхано.

— Спокойно, приятел — каза му тя.

— Добре съм. Помагам за случая — той се олюля като пиян. — Имам предвид, че ще ти помогна за огледа.

— Ще се справиш ли?

— Да, въпреки че няма да мога да се движа бързо. Но не изпускай от ръка онова нещо… уреда на Чарли Сомърс. Дръж го. Няма да докосна нищо, преди да си го проверила.

Първата им задача беше да извървят решетката около генератора зад училището. Пуласки събра и сложи в пликчета кабелите, свързващи генератора с вратите и аварийния вход. Сакс огледа всичко наоколо. Генераторът беше съоръжение, високо няколко стъпки и около метър дълго. Една табела отстрани я осведоми, че максималният електродобив е 5000 вата и произвежда ток със сила четирийсет и един ампера.

Около четиристотин пъти повече от необходимото количество за убийството на човек.

— Искам да опаковате всичко и да го занесете на Райм — каза тя на изпратените за огледа на местопрестъплението полицаи от Куинс и кимна към генератора. — Имайте предвид, че тежи най-малко деветдесет килограма.

— Разбира се, Амелия. Не го мисли.

Тя се обърна към Пуласки:

— Хайде да огледаме в училището.

Двамата тръгнаха към сградата и в същия момент телефонът на Сакс иззвъня. На дисплея се изписа името на Райм.

— Тъкмо навреме — заговори ентусиазирано тя. — Открих…

— Амелия — беше Том, но тя едва разпозна гласа му. — Моля те, ела тук. Ако може веднага.

64

Дишайки тежко, Сакс изтича по рампата и отвори със замах вратата на къщата на Райм. Звукът от тежките й обувки отекна в коридора, докато бързаше по него към кабинета срещу лабораторията.

Видя Том, надвесен над седналия в инвалидния стол Райм. Той чу влизането й и вдигна поглед към нея. Очите на Райм бяха затворени, лицето му — бледо и влажно. До тях стоеше един от лекарите, снажен афроамериканец, бивша футболна звезда от колежа.

— Доктор Ралстън — произнесе задъхано тя.

— Здравей, Амелия — кимна той.

Райм отвори очи.

— Сакс… — гласът му беше съвсем немощен.

— Как си?

— Не, ти как си?

— Аз съм добре.

— А новобранецът?

— За малко да му се случи беда, но сега всичко е наред.

— Генераторът беше, нали? — едва събра сили да попита Райм.

— Да. Как разбра? От полицията ли се обадиха?

— Не, сам се сетих. Дизелово гориво и китайски билки. И фактът, че в училището няма електричество. Прецених, че е капан. Но ми се случи това и не успях да се обадя навреме.

— Няма значение — успокои го Сакс. — Аз също прецених нещата.

Но не му разказа, че Пуласки се размина на косъм със смъртта.

— Добре… Аз… Добре.

Тя разбра. Той мислеше за своя провал. Беше допуснал да се случи нещо с един от тях или и с двамата. При нормални обстоятелства сега щеше да беснее из къщата и да тормози всички наоколо. Щеше да настоява за алкохол, да обижда всички, да ги засипва със сарказма си, но тя и Том знаеха, че цялата злъч щеше да е насочена към него самия.

Този път беше различно. Тя видя нещо ново в погледа му и то не й хареса. Странно, въпреки болестта си Райм изглеждаше неуязвим. Но този път показа слабост. Този път бе припаднал и ги бе оставил сами.

Тя видя всичко това. Стана й неудобно заради него и за да не го гледа, се обърна към лекаря.

— Вече е вън от опасност — успокои я той. — Кръвното му спадна.

После се обърна към Райм. Болните с наранявания на гръбначния стълб мразеха повече от всички други пациенти да говорят за тях в трето лице. А това се случваше често.

— Седи повече на стола, избягвай да лежиш и не претоварвай пикочния мехур и червата. Носи свободни дрехи и чорапи.

Райм кимна и попита:

— Защо се случи?

— Вероятно от напрежение, придружено с високо налягане някъде из тялото. Може да е функционално, но може да се получи от тесни обувки или стегнати дрехи. Не бих казал, че знаем всичко за дисрефлексията. Тя все още е загадка за медицината.

— Колко време бях в безсъзнание?

— Четирийсет минути с няколко малки светли петна.

Той отпусна глава на облегалката на стола и прошепна:

— Четирийсет минути!

И Сакс разбра, че това ще се повтори. Този път можеше да коства живота на Пуласки и нейния.

Погледът на Райм вече беше към лабораторията.

— Къде са материалите?

— Аз избързах да дойда направо тук. Рон остана с тях. Ще пристигне всеки момент. Взехме няколко души от Куинс, за да докараме генератора. Тежи стотина килограма.

— Рон идва ли?

— Да — потвърди тя, въпреки че му го съобщи преди секунди. Запита се дали дезориентацията му се дължеше на пристъпа, или го бяха натъпкали с лекарства.

Може би лекарят го бе дрогирал. Обикновено дисрефлексията беше придружена от адско главоболие.

— Добре. Ще е тук всеки момент. Рон?

Том погледна объркано към Сакс.

— Всеки момент, Райм — отвърна тя.

Доктор Ралстън реши да разкъса омагьосания кръг.

— Препоръчвам ти да си почиваш до края на деня, Линкълн.

Райм се поколеба. Сведе поглед надолу. Щеше ли да се предаде пред подобно искане?

Но след малко тихо каза:

— Съжалявам, докторе, но просто няма начин. Този случай… е много важен.

— Онова с електричеството ли? Терористичните атаки?

— Да. Надявам се, че няма да възразите — продължаваше да гледа надолу. — Извинявам се, но няма начин да зарежа работата днес.

Сакс и Том размениха тревожни погледи. Извинението беше нетипично за Райм.

И отново тази уязвимост в погледа.

— Знам, че е важно, Линкълн, и не мога да те задължа. Но не забравяй: стой изправен и избягвай всякакъв натиск по тялото си, вътрешен и външен. Предполагам, че е безсмислено да повтарям да избягваш стреса. С този побъркан човек на свобода знам, че ще ти е трудно.

— Благодаря. Благодаря и на теб, Том.

Помощникът му примига и се размърда от неудобство.

Райм отново сведе поглед. Отново колебание. Не профуча с пълна скорост към лабораторията, както правеше друг път. Остана на мястото си с наведена глава. Дори когато входната врата се отвори и той чу забързаните стъпки на Пуласки и другите полицаи по коридора.

— Ли… — чу се да казва Сакс и веднага спря. Онзи техен предразсъдък. — Райм? Искаш ли да отидем в лабораторията?

— Да, да, разбира се.

Но продължи да гледа надолу. Без да задвижи механизма.

Тя се разтревожи. Да не би да получаваше нов пристъп?

Преглътна и задвижи механизма на инвалидния стол. Най-после видя по лицето му да се изписа облекчение и разбра какво става. Райм беше разтревожен, не, ужасен, че пристъпът може да е причинил нови поражения и да му отнеме и малкото останала способност да движи пръстите на дясната си ръка.

Ето какво следеше погледът му — ръката. Слава богу, всичко си беше както преди.

— Хайде, Сакс — подкани я нежно той. — Хайде да си размърдаме задниците.

65

Залата прилича на наркоманско сборище, помисли си Р.К.

Трябваше да обърне внимание на баща си. Трийсетгодишният мъж сключи бледите си ръце около бутилката с бира и се загледа в играта по билярдните маси. Запали цигара и издуха дима към вентилатора. Този закон за тютюнопушенето беше голяма тъпотия. Баща му казваше, че социалистите във Вашингтон били виновни. Идиотите нямаха нищо против да изпращат деца на смърт из разни места с непроизносими имена, но виж, за пушенето надигнаха адски вой.

Очите му зашариха из масите. Онази вдясно накрая можеше да създаде проблеми — там се завъртяха доста пари — но Стип държеше бейзболната бухалка зад бара. И обичаше да я използва.

Като стана дума за бухалки, боже, какво стана с „Метс“? Той грабна дистанционното.

„Бостън“ не допринесоха с нищо за доброто му настроение.

Той превключи на новините за откачения тип, който избиваше хората с електричество. Братът на Р. К. беше много сръчен и у дома той се занимаваше с електричеството, но все се страхуваше, ако се наложеше да свързва жици. А онзи пържи хора из целия град.

— Чу ли за тоя кретен? — попита той Скип.

— За кой от всичките?

Погледът на Скип беше кос, сякаш не гледаше в теб, ако това се наричаше кос поглед.

— Оня с електричеството. Свързал един хотел с мрежата. Хващаш вратата и з-з-з — вече си мъртъв.

— А, за този ли? — засмя се Стип. — С носталгията по електрическия стол.

— Нещо такова. Само че може да те издебне по стълбището, докато се мъчиш да си отключиш вратата, дори и докато си вървиш по тротоара. И в асансьора.

— Да, бе, наистина. Возиш си се най-спокойно и изведнъж засядаш. Натискаш алармата и фют.

— Страшна работа. Или натискаш зеления бутон на светофара. Те са метални. И сбогом, мамо, сбогом, татко.

— Защо го прави?

— Кой знае… Знаеш ли, че хората си напикават панталоните на електрическия стол? И косата им пламва. Понякога ги убива не токът, а огънят. Изгаряш до смърт.

— В повечето щати вече използват смъртоносна инжекция — Стип се намръщи. — Ти и без ток сигурно още се напикаваш в гащите.

Р. К. не му обърна внимание. Съгледа впитата в тялото на Джени блузка и се опита да си спомни кога точно жена му идваше да събере парите от магазина, когато вратата се отвори и в залата влязоха двама мъже. Бяха с униформи на някаква фирма — доставчик, вероятно излизаха от първа смяна, което беше добре, защото щяха да похарчат малко от спечелените сутринта пари.

Веднага след тях влезе един бездомник.

По дяволите!

Чернокож и с мръсни дрехи, човекът заряза празната си пазарска количка на тротоара и нахлу най-нахално вътре. Обърна се с гръб и се загледа през прозореца. Почеса крака си, после повдигна мазната си шапка и се зачеса по главата.

Р. К. улови погледа на бармана и поклати отрицателно глава.

— Хей, приятел — подвикна Стип. — Да помогна с нещо?

— Нещо странно става навън — изсумтя човекът. Замърмори, после повиши глас: — Видях нещо. И то не ми харесва.

И се засмя високо и пронизително. Р. К. реши, че си имат работа с откачен.

— Добре, що не вземеш да излезеш отвън?

— Виждаш ли това? — попита бездомникът. Въпросът му нямаше конкретен адресат.

— Хайде, човече.

Но онзи се замъкна до бара и седна. Извади няколко смачкани банкноти и цял тон дребни монети.

— Съжалявам, брато — каза Скип. — Мисля, че за днес ти стига.

— Не съм пиян. Видяхте ли онзи тип? С кабела?

Кабел?

Р. К. и Чип се спогледаха.

— Ей, хора, страхотии взеха да стават из този град — измърмори просякът и обърна безумния си поглед към Р. К. — Оня шибаняк беше отвън. До уличната лампа. Правеше нещо. Човъркаше из жиците. Вие чухте ли за това? Някой пържи задниците на хората.

Р. К. тръгна към прозореца, минавайки покрай просяка. Той миришеше толкова лошо, че му се повдигна. Погледна към стълба на уличната лампа. Имаше ли прикрепен кабел? Не можеше да каже със сигурност. Изобщо възможно ли беше наоколо да се разхождат терористи? Тук, в Долен Ийст Сайд?

Всъщност защо не?

Ако онзи искаше да убива невинни хора, това място с нищо не беше по-лошо от другите.

Той се обърна към просяка:

— Слушай, човече, я си взимай партакешите и се махай оттук.

— Искам едно питие.

— Няма да получиш — Р. К. се загледа навън. Стори му се, че вижда кабел, жица, изобщо нещо. Какво ставаше? Дали някой не се целеше в бара му? Изброи наум металните части в залата. Тръбата за краката на бара, мивките, топките на вратите, вентилаторите.

По дяволите, тоалетните също бяха метални. Дали токът можеше да стигне до оная ти работа по струята?

— Ти нищо не разбираш, не разбираш! — захленчи бездомникът. С всяка секунда поведението му ставаше все по-странно. — Навън е опасно. Виж сам. Опасно е. Оня задник с жиците… ще остана тук, докато отмине опасността.

Р. К., барманът, Джени, играчите около масата и влезлите преди малко работници — всички обърнаха погледи към прозореца. Игрите бяха прекъснати, Р. К. загуби интерес към Джени.

— Казвам ви, че е опасно. Дай ми една водка с кола.

— Вън! И не ме карай да повтарям.

— Мислиш, че няма да ти платя? Обаче аз имам пари. Я виж, това какво е?

Разнеслата се из целия бар воня от дрехите му стана нетърпима.

Понякога умираш от изгарянията…

— Този гаден електричар, този електричар… — завайка се просякът.

— Излизай веднага! Някой ще вземе да ти открадне проклетата количка.

— Няма да изляза. Не можеш да ме изгониш. Не искам да изгоря като факла.

— Вън!

— Не! — отвратителният просяк стовари юмрука си на плота. — Не щеш да служ… да ме обслужиш — поправи се той, — защото съм черен, нали?

Р. К. видя мълния на улицата. И застина. Но веднага се отпусна. Беше просто отражение от стъклото на преминаваща кола. Изпитаният страх го ядоса още повече.

— Няма да те обслужа, защото смърдиш и си боклук.

Мъжът най-после беше събрал всичките мокри банкноти и лепкави монети от джоба си. Бяха някъде към двайсет долара.

— Ти си боклук — изсумтя той. — Гониш ме навън, за да ми изпържи онзи задника.

— Взимай си парите и се махай — намеси се Скип, вдигна бухалката и я размаха към човека.

Но лудият не се впечатли.

— Само ме изхвърли навън и ще кажа на всички какво става тук. Знам аз какви ги мътите, да не мислиш, че не знам? Видях те как зяпаш циците на онова момиче. Засрами се, носиш халка на пръста си. Помисли ли за горката госпожа Боклук…

Р. К. хвана с две ръце слепналото от мръсотия сако на нахалника.

Бездомникът се разтрепери и започна да крещи:

— Не, недей, човече, не ме удряй! Нямаш право да ме удряш. Аз съм ченге, разбираш ли? Агент под прикритие.

— Добър опит, смръдльо. Точно така си представям агентите — засмя се грубо Р. К. и замахна с юмрук.

Но юмрукът не достигна целта си, защото пред лицето му се появи карта на ФБР. Дулото на глока беше точно зад нея.

— Ох, да му се не види! — измърмори Р. К.

Един от влезлите преди просяка работници каза:

— Свидетели сме ти, Фред. Той се опита да те нападне, след като му се легитимира като служител на реда. Може ли вече да се връщаме на работа?

— Благодаря ви, момчета. Аз ще го поема оттук.

Фред Делрей седна на разнебитения стол в ъгъла на билярдната зала с гръб към масите и с лице към младока. Обърна стола с облегалката пред себе си, така му се струваше по-малко плашещо, а той не искаше да плаши Р. К. дотолкова, че да не може да мисли разумно.

Трябваше му само леко изплашен.

— Знаеш ли кой съм, Р. К.?

Хлапето се затресе неистово.

— Не… искам да кажа… знам, че си от ФБР и работиш под прикритие. Но нямам представа защо се заяде с мен.

Делрей започна директно:

— Аз съм ходещ детектор на лъжата, Р. К. Толкова отдавна съм в бизнеса, че само като погледна едно момиче, и го чуя да ми казва: „Хайде да идем у нас и да се чукаме“, знам дали си мисли: „Докато стигнем до нас, тоя ще е пиян като мотика и аз ще мога малко да поспя.“

— Просто исках да се защитя. Ти ме изплаши.

— Точно така, изплаших те. А ти можеше просто да си затвориш устата и да изчакаш да дойде адвокатът ти и да те хване за ръчичката. Можеше дори да се обадиш на федералните и да се оплачеш от мен. Но и при двата случая новината, че хлапето се е сборичкало с агент от ФБР, ще стигне до ушите на татенцето в „Синг-Синг“. И той ще вземе да си помисли, че ти е поверил едно-единствено нещо — да се грижиш за тоя лайнян бар, докато е вътре — с надеждата да не се издъниш, а ти взе, че се издъни.

Делрей видя, че момчето взе да се сгърчи като червей.

— Виждаш ли? И двамата сме загазили.

— Какво искаш?

За да е сигурен, че облегалката между тях няма да възвърне самообладанието на Р. К., Делрей хвана крака му и стисна здраво.

— Ох! Защо го направи?

— Хей, някога подлагали ли са те на детектор на лъжата?

— Не, адвокатът на татко казва, че никога…

— Това е ри-то-ри-чен въпрос, момче — каза Делрей, въпреки че не беше.

Просто беше начин да сплаши още малко хлапето; като пускането на сълзотворен газ срещу протестанти.

Той стисна още веднъж здраво точно над коляното, за да набие страха в главата му. В същото време си помисли: „Хей, Макданиъл, можеш ли да направиш това, докато подслушваш из сенчестата зона, а? Ако не можеш, толкова по-зле за теб, защото е голям купон.“

Фред Делрей беше тук благодарение на един човек: Серина. Поисканата от нея услуга нямаше нищо общо с почистването на мазето. Просто искаше да го размърда. Заведе го в разхвърляната стаичка, където държеше костюмите за различните си превъплъщения от дните, когато работеше активно на улицата, и измъкна един от тях, запечатан в найлонова торба, като онези, в които хората си държаха сватбените одежди. Костюмът на Бездомния пияница, парфюмиран с човешки миризми и мухъл, с добавка на малко котешка пикня, който му даваше възможност да получи признание само като седне до заподозрения.

Серина му бе казала:

— Изгубил си връзката си. Вместо да ми подсмърчаш тук и да се самосъжаляваш, тръгвай да го търсиш. Ако не го откриеш, тогава се опитай да разбереш какво е открил той.

Делрей се усмихна, прегърна я и се качи в спалнята им да се преоблече.

Когато се появи отново, тя възкликна:

— Ама, че смърдиш! — и го плесна закачливо по задника. Тя беше от малкото хора, които можеха да си позволят подобна волност спрямо него.

И той излезе на улицата.

66

Уилям Брент беше прикрил добре следите си. Той беше майстор в това, но Делрей беше майстор в откриването им. Подозрението, че бившият му информатор все пак е попаднал на нещо, го изпълни с надежда. Той откри доказателства за движението му и стигна до извода, че Брент разполага с нещо за Галт, за „Справедливост за Земята“ или за друго, свързано с атаките.

Захвана се здраво за работа и постепенно достигна до някаква информация. Най-накрая откри, че Брент е идвал тук, в този неприветлив игрален дом, за да търси важна информация от младока, чието коляно в момента стискаше.

— Така. Сваляме картите на масата. Или да се позабавляваме още малко?

— Божичко! — гримасата беше толкова изразителна, че бузите на Р. К. се изгубиха напълно. — Кажи ми какво искаш.

— Така те искам, синко.

Върху масата се появи снимката на Уилям Брент.

Делрей се вгледа в лицето на момчето и видя ясно проблясъка в очите, въпреки че Р. К. се прикри веднага.

— Колко ти плати?

Примигването и кратката пауза потвърдиха предположението, че Брент му е платил, но потвърдиха още, че сумата, която имаше намерение да обяви момчето, беше много по-малка от действителната.

— Хилядарка.

Мамка му. Брент разполагаше нашироко с парите му.

— Не става дума за дрога, човече — захленчи Р. К. — Аз не съм по тия работи.

— Разбира се, че си. Но това не ме интересува. Той е бил тук за някаква информация и сега… сега… сега. Искам да знам какво те е питал и ти какво му каза.

Делрей отново стисна крака му.

— Ох, добре, добре. Ще ти кажа. Бил. Той каза, че името му е Бил — посочи към снимката Р. К.

— Бил не е по-лошо от което и да е име. Продължавай, приятел.

— Чул, че напоследък в квартала се появил някакъв. Бил пристигнал наскоро в града, карал бял микробус и носел патлак. Голям, четирийсет и петкалибров. Светил маслото на някакъв.

— На кого? И защо?

— Не знаеше.

— Име?

— Не знам, той не каза.

Агентът нямаше нужда от полиграф, за да разбере, че Р. К. крие още нещо.

— Хайде, Р. К., приятелю, какво още знаеш за този тип? Бял микробус, току-що пристигнал в града, 45 калибров. Пречукал някого по неизвестни причини.

— Може да го е отвлякъл, преди да го е убил. С такъв човек не бива да се ебаваш.

Делрей подмина коментара му.

— Този Бил или както и да се казва, беше свързан, знаеш ли? С мрежата.

— С мрежата.

— Да. Не онази, която използва лудият електротехник, за да убива хората. Имам предвид престъпната мрежа на улицата.

— О, това ли имаше предвид? — каза Делрей, но Р. К пропусна иронията. — Ти също си свързан с нея, нали, синко? Знаеш всичко в този квартал, прав ли съм? Ти си Етел Мерц[3] на Долен Ийст Сайд.

— Кой?

— Давай напред.

— Добре де, може да съм чул нещичко. Обичам да знам кой се навърта наоколо и какво лайно ще изсере. Чух, че този тип бил точно какъвто го описа Бил. Дадох му адреса. Това е всичко.

Делрей му повярва.

— Дай адреса и на мен.

Той спомена името на малка уличка недалеч от бара и даде номера.

— Апартаментът е в сутерена.

— Добре, това беше всичко.

— Ти…

— Няма да кажа нищо на татенцето. Не се безпокой. Освен ако не ме пращаш за зелен хайвер.

— Не, в никакъв случай, Фред.

Делрей вече беше на вратата, когато Р. К. извика след него:

— Не беше, както си мислиш — агентът се обърна. — Не ти сервирахме, защото миришеш много лошо. Не защото си чернокож.

След пет минути Делрей стигна до посочения от Р. К. квартал. Понечи да заобиколи отзад, но размисли и реши да не бърза. Работата на улицата криеше в себе си известен финес. Тук нямаше място за сирени, специални части и хора като Тъкър Макданиъл. Той продължи по улицата, старателно избягвайки тълпите, тръгнали незнайно къде по средата на работния ден. И както винаги си помисли: „Какво, по дяволите, работят всички тези хора?“ Зави два пъти и спря в началото на малката уличка откъм задния вход на въпросния адрес.

Огледа набързо тъмния, вмирисан на гнило каньон.

Пред него един бял мъж с кепе и широка риза метеше паветата на платното. Делрей преброи номерата. Стоеше точно на адреса, където Р. К. бе изпратил Уилям Брент.

Странна работа, помисли си Делрей и тръгна бавно по уличката. Метачът обърна огледалните си слънчеви очила към него и веднага се върна към работата си. Агентът спря до него, намръщи се и се огледа. Опита се да намери смисъл в това.

Най-после метачът се обърна и попита грубо:

— К’во търсиш тук?

— Ще ти кажа. Търся ченге под прикритие, което по някаква шибана причина се опитва да се внедри в квартала ми, като мете улиците, при положение, че спряха да ги метат преди сто и трийсет години — каза той и извади картата си.

— Делрей? Чувал съм за теб — каза полицаят и премина в отбрана: — Правя, каквото ми наредят. Наблюдение над заподозрян.

— Наблюдение? Защо? Какво е това място?

— Не знаеш ли?

Агентът извъртя очи.

Ченгето му разказа и Делрей замръзна на място. Но само за миг. Две секунди по-късно вече събличаше костюма на бездомника и хвърляше парцалите в кофата за боклук. Преди да се затича към подлеза, мерна стреснатия поглед на полицая и предположи, че причината е или от стриптийза, на който беше станал свидетел, или от факта, че под парцаливите дрехи се подаде яркозелен велурен спортен костюм. Вероятно беше и от двете по малко.

67

— Казвай, Родолфо.

— Предполагам, че скоро ще те зарадвам с добри новини, Линкълн. Артуро Диас проследил Часовникаря до „Густаво Мадеро“. Това е един квартал на север от града… можем да го наречем предградие, нещо като Бронкс. Не се слави с добро име. Артуро предполага, че хората, които му помагат, се намират там.

— Сигурни ли сте, че е там?

— Така ми казаха. Открили са колата, с която избяга. Били са на не повече от три-четири минути зад него, но не могли да се преборят с трафика и да го спрат. После са го забелязали пред голяма жилищна сграда близо до центъра на предградието и са обградили района. Ще претърсим щателно мястото. Скоро ще имам нова информация.

Райм прекъсна връзката и потисна нетърпението и безпокойството си. Щеше да повярва, че с Часовникаря е свършено едва когато го видеше изправен пред нюйоркския съд.

Обади се на Катрин Данс да й разкаже последните новини и нейният отговор с нищо не намали опасенията му:

— „Густаво Мадеро“? Това е лош квартал. Бях в Мексико Сити за една екстрадиция и минахме през това място. През цялото време се молех колата да не се развали, за да не се наложи да спираме, въпреки че до себе си имах двама въоръжени агенти. Истински лабиринт. Човек лесно може да се скрие из уличките му. Но добрата новина е, че жителите му не искат да виждат полицаи там. Ако Луна вкара един камион въоръжени ченгета, местните ще побързат да му предадат американеца.

Той обеща да я държи в течение и затвори. Слабостта и замайването от дисрефлексията отново се появиха, трябваше да подпре глава на облегалката на инвалидния стол.

„Хайде, стегни се!“ — заповяда си той, отказвайки да се примири с по-малко от сто и десет процента внимание и работоспособност, колкото изискваше и от другите. Но почувства, че няма сили да достигне желания резултат.

Погледна към надвесения над работната маса Пуласки и мислите за Часовникаря минаха на заден план. Младият полицай се движеше прекалено бавно и Райм се притесняваше за него. Ударът от тейсъра явно е бил доста силен.

Но притеснението беше придружено с друга емоция, която го измъчваше от няколко часа насам: вина. Пуласки и Сакс едва не попаднаха в заложения от Галт капан в училището и вината за това беше изцяло негова. Сакс омаловажи инцидента. Пуласки също. Каза през смях: „Тейсерира ме, братлета“, което очевидно беше някаква вътрешна шега, защото Мел Купър отвърна с усмивка, но Райм не я разбра. Нито имаше настроение за шеги. Беше объркан и дезориентиран… и не само от лекарствата. Не можеше да се отърси от чувството за поражение, от чувството, че е предал Сакс и Пуласки.

Наложи си да се съсредоточи върху събрания в училището и района около него материал. Няколко пликчета с проби, предавател, фенерче. И най-важното — генераторът. Райм обичаше големи и масивни улики. Пренасянето им изискваше продължителен физически контакт, а това означаваше, че по тях оставаха много отпечатъци, влакна, косми, пот, фибри и други следи. Генераторът беше натоварен в количка с две колела, но за да се постави на място, със сигурност беше пипан и с ръце.

Телефонът на Рон Пуласки иззвъня. Той хвърли поглед към Райм и се отдалечи в ъгъла на стаята, за да проведе разговора. Въпреки изтощението лицето му постепенно се проясни. Той затвори и за момент остана загледан през прозореца. Райм нямаше представа за естеството на разговора, но изобщо не се учуди, когато младият мъж тръгна към него с решителен вид.

— Трябва да ти кажа нещо, Линкълн — каза той и с бегъл поглед включи в групата и Лон Селито.

— Ъхъ? — отвърна разсеяно Райм с дума, която би спечелила на младия полицай яростен поглед, ако я бе използвал той.

— Като че ли не бях напълно честен с теб по-рано.

— Като че ли?

— Добре де, не бях.

— За какво?

Вглеждайки се в белите дъски с доказателствения материал и другата с профила на Галт, Пуласки заговори:

— За резултатите от ДНК анализа. Знам, че нямаше нужда да ги взимам. Използвах ги като извинение. Отидох да видя Стан Палмър.

— Кого?

— Човека в болницата. Когото бутнах в задната уличка.

Райм изгаряше от нетърпение момчето да се изкаже и да пристъпят към работа. Новите улики го чакаха. Но това беше важно. Изглежда. Той кимна и попита:

— Добре ли е той?

— Още не могат да кажат със сигурност, но аз имах предвид друго: първо, съжалявам, че не ти казах истината. Щях да го направя, но ми се стори, как да кажа, непрофесионално.

— И беше точно такова.

— Но има и още. Докато бях в болницата, попитах сестрата за осигурителния му номер. И потърсих лична информация за него. Познай какво се оказа. Той е престъпник. Бил е три години в Атика. Списъкът му е дълъг.

— Наистина ли? — възкликна Сакс.

— Ъхъ… исках да кажа, да. И в момента има повдигнато обвинение срещу него.

— Издирват го, значи — замисли се Райм.

— На какво основание? — попита Селито.

— Грабеж, търговия с крадени вещи и изнасилване.

Дебелият полицай избухна в смях.

— Надяна му хомота! Буквално.

Отново се засмя и погледна към Райм, но той не се присъедини към веселбата.

— Значи затова си толкова щастлив?

— Не се радвам, че го бутнах. Все още ми е криво.

— Но щом си налетял на някого, предпочиташ да е той, вместо баща на четири деца, да речем.

— Ами да — отвърна Пуласки.

Райм имаше какво да каже по въпроса, но сега не му беше времето.

— Важното е, че се освободи от тягостните мисли, нали?

— Да.

— Браво. Сега, ако сме приключили със сапунената опера, може ли вече да се хванем на работа?

Той хвърли поглед към часовника. Беше три следобед. Времето вдигаше градуса на напрежението, както… електричеството в кабелите. Идентифицираха извършителя, знаеха и адреса му. Но нямаха никаква представа къде може да се намира.

На вратата се позвъни.

Миг по-късно Том се появи с Тъкър Макданиъл, този път без своя подопечен. Райм веднага разбра какво има да им каже агентът. Всички в стаята се досетиха.

— Ново искане? — запита той.

— Да. И този път вдигна мизата много високо.

68

— Какъв е крайният срок? — попита Селито.

— Шест и половина вечерта.

— Дава ни малко повече от три часа. Какво иска?

— Този път е по-откачено от първите две. Може ли да използвам компютъра?

Райм кимна.

Специалният агент затрака по клавиатурата и след няколко секунди на екрана се появи писмото. Погледът на Райм беше замъглен. Той примига няколко пъти и се загледа в монитора.

„До «Алгонкуин Консолидейтед Пауър енд Лайт» и до президента на компанията Анди Джесън

Около шест часа вчера следобед, чрез обратна линия, свързана към контролния панел в кабината на асансьор в офис сграда на Западна петдесет и четвърта улица, посредством дистанционен прекъсвач, беше изпратена електрическа енергия от 13 800 волта. Когато асансьорът спря, преди да достигне до приземния етаж, един от пътниците се докосна до контролния панел, за да натисне бутона за алармата, кръгът се затвори и индивидите в нея загинаха.

Два пъти ви помолих да покажете добра воля и да намалите електроподаването. И двата пъти ми отказахте. Ако бяхте изпълнили разумните ми искания, никога нямаше да причините такова страдание на хората, наричани от вас потребители. Но вие най-безотговорно отхвърлихте исканията ми и някой друг трябваше да плати цената за това.

През 1931 година, когато Томас А. Едисон починал, неговите колеги решили да спрат тока в целия град, за да почетат паметта на човека, създал електрическата мрежа и донесъл светлина в домовете на милиони хора. Градът потънал в тъмнина.

Сега отправям същата молба към вас — не в чест на човека, създал мрежата, а заради хората, унищожени от нея — онези, които се разболяха от неизлечими болести заради близостта си с електропроводите, заради замърсяването на въздуха от изгарянето на въглища и от радиацията, онези, които изгубиха жилищата си при земетресения, причинени от геотермални вибрации и пресушаване на естествените ни водоизточници, заради излъганите от компании като «Енрон», списъкът е безкраен.

Но за разлика от онази далечна 1931-ва аз искам да изключите цялата Североизточна интервръзка за един ден. Като започнете от 18:30 този следобед.

Ако изпълните искането ми, хората ще разберат, че не им трябва толкова много енергия, за да живеят. Ще видят, че това, което ги кара да искат още и още енергия, са алчността и лакомията им, умело подклаждани от вас. Защо? Заради печалбата, разбира се.

Ако пренебрегнете искането ми и този път, последствията ще бъдат далеч по-големи от онези при незначителните инциденти през изминалите два дни и жертвите ще бъдат много повече.

Р. Галт“

— Абсурд! — извика Макданиъл. — Ще настъпи пълен хаос, ще избухнат бунтове, може да се стигне до гражданско неподчинение. Губернаторът и президентът са непреклонни. Няма да се подадем.

— Къде е писмото? — попита Райм.

— Виждаш го пред себе си. Беше изпратено като имейл.

— До кого е адресирано?

— Лично до Анди Джесън. И до компанията. На акаунта на охраната.

— Може ли да се проследи източникът?

— Не. Използвал е пълномощно от Европа. Изглежда, че се готви за масова атака — погледна го Макданиъл. — Вашингтон също се намесва. И онези сенатори, дето работят заедно с президента върху възобновяемите източници, пристигат днес в града. Искат незабавна среща с кмета. Заместник-директорът на централния офис на Бюрото също е на път. Всичко се координира от Гари Ноубъл. Изкарахме още агенти и въоръжени отряди на улицата. И директорът на полицията мобилизира допълнително хиляда редови полицаи — той потърка очи. — Линкълн, разполагаме със специалисти по токовете, пожарната също е на крак, но трябва да имаме поне някаква идея къде да очакваме следващата атака. Разполагаш ли с нещо? Трябват ни конкретни показатели.

Макданиъл намекваше, че бяха поверили криминалната част на случая на Райм с уговорката, че здравословното му състояние няма да попречи на разследването.

От входа до изхода…

Райм бе получил каквото искаше — разследването. Но не успя да открие човека. И здравословното му състояние, въпреки уверенията му, че няма да бъде проблем, бе подложило на риск живота на Сакс и Пуласки, плюс още десетина полицаи от специализираните отряди.

Той погледна гладкото лице на агента, срещна блестящите му като на котка очи и каза равно:

— Имам цял камион с доказателствен материал, Макданиъл. Но трябва първо да го обработя.

Макданиъл се поколеба за миг, после махна с ръка в двусмислен жест.

— Добре. Давай.

Райм вече се обръщаше към Купър, кимайки към цифровия предавател със записа на стоновете на „жертвата“.

— Направи аудио анализ.

Със защитени в ръкавици ръце специалистът включи диктофона към своя компютър и на монитора започна да се изписва диаграма. Миг по-късно, разчитайки синусовите извивки на монитора, той заговори:

— Качеството на сигнала и капацитетът предполагат, че е записано от телевизионна програма. Кабелна.

— Марката на рекордера?

— „Саноя“. Китайски.

Купър натисна съответните команди и изследва базата данни.

— Продава се поне в десет хиляди магазина из страната. Няма сериен номер.

— Нещо друго?

— Няма отпечатъци или други следи по него, освен още малко тарама.

— А генераторът?

Сакс и Купър пристъпиха предпазливо към следващата задача. Макданиъл се отдалечи в ъгъла и проведе няколко телефонни разговора. Оказа се, че генераторът е модел „Пауър Плюс“, вероятно произведен в завода на „Уилям Джонас“ в Ню Джърси.

— Откъде може да го е взел? — попита Райм.

— Ще открием — зае се Сакс.

Два телефонни разговора — до местния търговски представител на завода и генералния представител за областта — им разкриха, че е бил откраднат от Манхатън. Според районното полицейско управление крадците не са оставили никакви следи. На строежа нямало охранителни камери.

— Открих нещо! Много любопитно — оживи се Купър и изтича до хроматографа. След малко из стаята се разнесе бръмченето на машината. — Има нещо тук… — надвеси се над дисплея той. — Хмм.

Подобно изказване обикновено беше последвано от убийствения поглед тип „Какво трябва да означава това?“ на Райм. Но той все още се бореше с последствията от пристъпа и беше много уморен. Затова изчака търпеливо специалистът да му обясни.

— Не мисля, че сме го срещали досега — продължи най-после Купър. — Значително количество кварц и малко амониев хлорид. В съотношение десет към едно.

Райм веднага откри отговора.

— Смес за почистване на мед.

— Медни жици — предположи Пуласки. — Галт ги почиства.

— Добро попадение, новобранец. Но аз не съм убеден — не вярваше, че електротехниците почистват жиците, преди да правят нещо с тях. Беше нещо друго и той го обясни: — Тази смес се използва предимно за почистване на медни части върху сгради. Какво друго откри, Мел?

— Каменна прах, каквато не се среща често в Манхатън. Теракота — Купър приближи до окуляра на микроскопа.

— Виждам гранули… изглежда, че са от бял мрамор.

— Полицейските бунтове през петдесет и седма. Хиляда осемстотин петдесет и седма.

— Какво? — погледна го неразбиращо Макданиъл.

— Преди няколко години имаше такова нещо. Помните ли случая „Делгадо“.

— Помня го — обади се Сакс.

— Ние ли сме работили по него?

Райм отговори с гримаса: нямаше значение кой е работил по случая. И кога. Разследващите полицаи, не, по дяволите, не само полицаите, а всеки служител в силите на реда трябваше да е запознат с всички по-големи случи в града, настоящи и минали. Колкото повече знаеш, толкова по-вероятно е да направиш полезна връзка и да решиш конкретния случай.

Научи си уроците.

Той обясни:

— Преди няколко години Стивън Делгадо (с параноидна шизофрения) извърши серия от убийства, повтаряйки престъпленията от времето на скандалните бунтове на нюйоркската полиция през 1857. Избра да убие своята жертва на същото място, където преди сто и петдесет години се разиграла истинска касапница: Сити Хол Парк — паркът пред общината.

Престъпникът беше заловен веднага след първото убийство, защото Райм го проследи до един апартамент в Горен Уест Сайд, където бе оставил следи, включващи и препарат за почистване на мед, прах от теракота от магазина на „Улуорд“ и гранули от бял мрамор от градския съд, където тогава, както и сега имаше ремонт.

— Мислиш ли, че иска да удари Сити Хол? — попита напрегнато Макданиъл и отдръпна слушалката от ухото си.

— Мисля, че има връзка. Засега мога да кажа само това. Запиши го на дъската и ще го обмислим. Какво друго извади от генератора?

— Още косми — каза Купър и вдигна пинсета на височината на очите си. — Рус, дълъг около двайсет и пет сантиметра. Няма обезцветяване и деградация на цвета. Бих могъл да кажа, че притежателят му не е навършил петдесет. Виждам пречупване в края. Ако искаш, ще го мина през хроматографа, но деветдесет процента съм сигурен, че…

— … е спрей за коса.

— Точно така.

— Вероятно е жена. Нещо друго?

— Друг косъм. По-къс. Кестеняв. Подстриган по войнишки. Също под петдесетте.

— И не е на Галт — заключи Райм. Изглежда, че най-после открихме връзка с онази група „Справедливост за Земята“. Но може да са и други. Продължавай.

Другите новини не бяха така обнадеждаващи.

— Фенерчето може да е купено от хиляда магазина. Няма пръстови отпечатъци. Канапът също е обикновен. Кабелът, използван да свърже вратите на училището, е същият като в предишните случаи: „Бенингтън“. Болтовете са обикновени, подобни на вече използваните.

Райм се загледа в генератора. Усещаше, че мисълта му тече на бавни обороти. Една от причините беше преживяната преди няколко часа атака на дисрефлексия. Но не беше само това. Имаше нещо притеснително в данните по случая. Нещо не беше наред. Прекалено много парченца от пъзела не можеха да намерят мястото си.

Отговорът трябваше да е в доказателствения материал. Какво не виждаше? И още по-важно: какво не беше там. Той огледа внимателно белите дъски, опитвайки се да мисли спокойно и последователно. Не за да изпълни препоръките на доктора и да предотврати нов пристъп, а защото нищо не го изкарваше от строя така, както отчаянието.

.Профил на извършителя

• Идентифициран като Реймънд Галт, четирийсет години, адрес: Манхатън, Съфолк Стрийт 227

• Връзка с терористични организации? Със „Справедливост за Земята“? Терористична група? Включен ли е човек на име Рахман? Неизяснено движение на парични средства, оживление сред определени кръгове и слухове за нещо „голямо“

— пробивът в охраната на склада на „Алгонкуин“ във Филаделфия вероятно има връзка с атаките

— разкрития от СИГНИТ: кодови думи за оръжие, „хартия и оборудване“ (оръжие и експлозиви)?

— бойната група включва мъж и жена

— неизяснена връзка между тях и Галт

• Раковоболен; наличие на винбластин и преднизон в големи количества, следи от етопозид. Левкемия

• Галт е въоръжен с армейски колт модел 1911 година, четирийсет и пети калибър

• Дегизиран като работник по поддръжката с тъмнокафяв гащеризон. Също и тъмнозелено влакно?

• Носел е бежови кожени ръкавици

…

Място на престъплението: подстанцията „Алгонкуин“ „Манхатън 10“, Западна петдесет и седма улица

• Жертва (починала): Луис Мартин, помощник-управител в музикален магазин

• Няма пръстови отпечатъци по повърхностите

• Шрапнел от разтопен метал като резултат от електрическата дъга

• Многожилен изолиран алуминиев кабел

— произведен в завод за електроматериали „Бенингтън“; АМ-МВ, издържа до 60 000 волта

— срязан ръчно с ножовка, с нов лист, счупен зъб

• Два сплит болта с два отвора в тях

— неустановен източник

• Отчетливи следи от инструменти по болтовете

• Метален прът от знак, прикрепен за кабела с болтове с диаметър половин сантиметър

— неизвестен източник

• Следи от обувки

— „Албъртсън- Фенуик“, модел Е-20, за работа с електричество, размер 11

• Срязана решетка, за да се открие достъп до подстанцията, ясни следи от резач за болтове

• Блиндирана врата от сутерена с рамка

— взет материал за ДНК анализ. Изпратен в лабораторията

— гръцка храна, тарама хайвер

• Косъм от руса коса, дължина — два сантиметра и половина. Естествена, от човек под петдесет години; открит в кафето на улицата срещу подстанцията

— изпратен за токсико-химичен анализ

• Следи от минерали: вулканична пепел

— не се намира в почвата около Ню Йорк

— изложби, музеи, институти по геология?

• Проникването в софтуера на контролния център на „Алгонкуин“ е станало с вътрешни кодове; не са замесени хакери отвън

…

Писмо с искания

• Доставено в дома на Анди Джесън

— няма свидетели

• Писано на ръка

— изпратено на Паркър Кинкейд за анализ

• Обикновена хартия и мастило

— неизвестен източник

• Няма други пръстови отпечатъци, освен на А. Джесън, на портиера и куриера

• Няма видими следи по хартията

…

Място на престъплението: хотел „Батъри Парк“ и околностите му

• Жертви (починали):

— Линда Кеплер, Оклахома Сити, турист

— Морис Кеплер, Оклахома Сити, турист

— Самюел Ветър, Скотстдейл, бизнесмен

— Али Мамауд, Ню Йорк Сити, сервитьор

— Герхард Щилер, Франкфурт, Германия: рекламен агент

• Дистанционно управление за пренасочване на електропотока

— компонентите са от неизвестен източник

• Кабел „Бенингтън“ и сплит болтове, идентични с онези от първата атака

• Работният костюм на Галт от „Алгонкуин“, каска и чанта с инструменти, с неговите пръстови отпечатъци. Не са намерени пръстови отпечатъци на друго лице по тях

— гаечен ключ със следи, сравними с онези по сплит болтовете от първата атака

— следи от стъклен прах, може да се свърже със стъклото от бутилката, открита в подстанцията в Харлем

— вероятно работи сам

• Следи по нападнатия от Галт електротехник, Джоуи Барзан

— реактивно гориво

— атака на военна база?

…

Място: апартаментът на Галт, в долната част на Ийст Сайд, Съфолк Стрийт 227

• Скъпи писалки „BIC“, синьо мастило, сравнимо с използваното за написването на писмото до Анди Джесън

• Бяла хартия за принтер, обикновена, размер А4, като използваната за писмото

• Пощенски плик, обикновен, размер 10, като плика, използван за писмото до Анди Джесън

• Резач за болтове, ножовка със следи, съвпадащи с откритите на първото местопрестъпление

• Принтирани страници от компютъра:

— медицински статии за рака, свързани с работата с кабели под високо напрежение

— блог със статия на Галт: на същата тема

• Обувки „Албъртсън-Фенуик“, модел Е-20 за работа с електричество, размер 11 със следи, идентични с намерените на мястото на първата атака

• Допълнително: следи от реактивно гориво

— атака над военна база?

• Не са открити сведения къде може да се крие в момента, нито накъде би насочил следващите си атаки

…

Място: подстанция МХ-7 на „Алгонкуин Консолидейтед“, Сто и деветнайсета улица, Харлем

• Коктейл „Молотов“: бутилка от вино 750 мл, неизвестен източник

• Бензин „Бритиш Петролиум“, използван за катализатор на пожара

• Парче памучен плат, вероятно от бяла тениска, използвано за фитил. Източник — неопределен

…

Второ писмо с искания

• Доставено от Бърнард Уол, шеф на охраната на „Алгонкуин“

— нападнат от Галт

— без физически контакт, няма оставени следи

— без индикации за местопребиваването му и място на следващата атака

• Хартията и мастилото съвпадат с откритите в апартамента на Галт

• Още следи от реактивно гориво и алтернативно реактивно гориво върху хартията

— атака над военна база?

…

Място на престъплението: офис сграда на номер 235, Западна петдесет и четвърта улица

• Жертви (загинали):

— Лари Фишбийн, Ню Йорк Сити, счетоводител

— Робърт Бодин, Ню Йорк Сити, адвокат

— Франклин Тъкър, Парамъс, Ню Джърси, търговец

• Една оставена от Реймънд Галт резка по метала

• Кабел „Бенингтън“ и сплит болтове, идентични с онези на другите местопрестъпления

• Две ръчно направени дистанционни управления

— едно за прекъсване на тока в асансьора

— едно за затваряне на веригата и подаване на ток в кабината на асансьора

• Болтове и по-малки кабели, свързващи таблото към асансьора; неизвестен източник

• Обувките на жертвите са били мокри

• Следи от:

— китайски билки — женшен и годжи

— космена пружина (план да използва таймер, вместо дистанционно управление?)

— тъмнозелено влакно, вероятно от военна униформа

— съдържа следи от авиационно реактивно гориво

— атака над военна база?

— тъмнокафяво влакно вероятно от военна униформа

— съдържа следи от дизелово гориво

— съдържа още китайски билки

…

Място на престъплението: изоставена училищна сграда в китайския квартал

• Кабел „Бенингтън“, идентичен с използвания при другите атаки

• Генератор „Пауър Плюс“ на завод „Уилямс — Джонас“, откраднат от строеж в Манхатън

• Цифров гласов рекордер, марка „Саноя“, със записан глас от телевизионно шоу или филм. Кабелна телевизия

— неустановен източник

• фенерче „Брайт Бийм“

— неустановен източник

• Улики, свързващи извършителя с района около Сити Хол

— кварц и амониев хлорид, пуцинг за почистване на медни повърхности

— теракотена прах, подобна на облицовката на сградите в околността

— прах от бял мрамор

• Косъм, дълъг около 20 см, рус, съдържащ лак за коса. Принадлежи на човек под петдесетте, вероятно жена

• Косъм, дълъг 2 см. Кестеняв, на човек под петдесетте

…

Трето писмо с искания

• Изпратено по електронна поща

• Източник — неизвестен. Използвал е пълномощно от Европа

Райм беше сгрешил.

През цялото време го усещаше и се оказа истина. Уликите — доколкото ги имаше — не пасваха. Но грешката му беше, че търсеше отговора на загадката в изписаните пред него бели дъски. А той не беше там. Решаващото парченце от пъзела връхлетя в лабораторията заедно с Том под формата на върлинест, потен чернокож мъж с яркозелен велурен костюм.

Фред Делрей кимна забързано към хората в стаята и веднага забрави за тях. Втурна се към Райм и едва поемайки си дъх, изрече:

— Трябва да обсъдим нещо, Линкълн. Искам да прецениш дали виждаш логика в тази идея.

— Фред — започна Макданиъл, — какво, по дяволите…

— Линкълн? — настоя Делрей.

— Разбира се, Фред. Казвай.

— Какво ще кажеш за възможността Галт да е извън играта? Според мен той е мъртъв поне от няколко дни. Някой друг организира всичко това. От самото начало.

Райм замълча за момент — изтощението и слабостта след пристъпа забавяха анализа му на теорията на Делрей. Мина известно време, докато се усмихне и отвърне:

— Какво мисля ли? Мисля, че идеята ти е брилянтна.

69

Отговорът на Тъкър Макданиъл беше:

— Глупости! Цялото разследване е базирано на Галт.

Селито не му обърна внимание.

— Кажи ми какво си измислил, Фред. Искам да чуя теорията ти.

— Моят информатор, надежден човек на име Уилям Брент, напипал следа. Тя го отвела при човек, който или стои зад атаките, или поне е свързан с тях. Но Брент изчезна. Направих собствено разследване и установих, че преди да го изгубя от погледа си, е разпитвал за току-що пристигнал в града мъж, въоръжен с 45 калибров пистолет. Разбрал е, че кара бял микробус. Хората от квартала говорят, че този тип отвлякъл и убил някого. През последните два дни се е намирал на адрес в Долен Ийст Сайд. Отидох на мястото. Оказа се, че наскоро там е извършено престъпление.

— Престъпление? — вдигна вежди Райм.

— Да не повярваш. На този адрес се намира апартаментът на Рей Галт.

— Но Галт не е новопристигнал в града — възрази Сакс. — Живял е на този адрес през целия си съзнателен живот.

— Точно така.

— И какво щеше да ни каже този Брент? — стисна скептично устни Макданиъл.

— Каквото и да е било, няма да ни го каже. Защото вчера е отишъл на уличката зад апартамента на Галт и се е натъкнал на колата на наш полицай. Сега е в болницата в безсъзнание.

— Боже мой! — прошепна Рон Пуласки. — В коя болница? В „Сейнт Винсънт“?

— Да. Точно там.

— Аз го блъснах — едва намери сили да изрече Пуласки.

— Ти? — зяпна Делрей срещу него.

— Но не, не може да бъде — замисли се полицаят. — Човекът, когото ударих, се казва Стенли Палмър.

— Да, същият. Палмър е едно от имената му, когато работи под прикритие.

— Искаш да кажеш, че срещу него не се води следствие? И той не е изнасилил, убил и откраднал никого и нищо?

Делрей поклати глава.

— Докладът беше измислен от нас. Нарочно го пуснахме в системата, та ако някой го проверява, да види, че има досие. Най-голямото му престъпление беше укриване на крадени вещи, после аз го вербувах на наша страна. Брент е момче на място. Работеше за пари, разбира се, но е един от най-добрите в бизнеса.

— Но какво е правил с пазарската количка на онази улица?

— Често използвана техника при работа под прикритие. Хората с пазарски торби и колички изглеждат по-малко подозрителни. Най-добре е с детска количка. Естествено, с кукла, не с бебе.

— Боже мой! — замънка Пуласки. — Боже мой, аз…

Но на Райм не му се слушаха вайканията на младия полицай. Делрей им бе представил теория и тя обясняваше липсата на логика в уликите, която бе усетил още в началото на разследването. Беше тръгнал на лов за вълци, но се оказа, че в гората има само лисици.

Но така ли беше наистина? Дали зад атаките се криеше друг човек? А Галт беше мъртъв?

Макданиъл очевидно беше на друго мнение:

— Но ние намерихме свидетели…

Кафявите очи на Делрей се впиха в сините очи на шефа му.

— Сигурни ли сте, че са надеждни?

— Какво искаш да кажеш, Фред? — в обикновено спокойния глас на специалния агент се прокрадна нотка на раздразнение.

— Може свидетелите да са вярвали, че виждат Галт, защото ние казахме на медиите, че извършителят е той. Те от своя страна го разпространиха из целия свят.

Райм примижа и замислено отбеляза:

— Сложи си защитни очила, облечи работно облекло на компанията и каска… Ако си от същата раса, имаш същата фигура и фалшив бадж с твоя снимка и името на Галт отдолу… Разбира се, защо не.

Сакс също се замисли.

— Техникът в тунела, онзи Джоуи Барзан, каза че го е идентифицирал по името на баджа. Иначе не е познавал лично Галт. А и долу беше много тъмно.

— А шефът на охраната Бърни Уол не е успял да види кой точно му дава второто писмо. Извършителят през цялото време е бил зад него — добави Райм и заключи: — Отвлеченият и убит човек е бил Галт, както е установил и твоят информатор, Фред.

— Точно така — кимна Делрей.

— Ами уликите? — заинати се Макданиъл.

Райм се загледа в дъската и изведнъж трепна.

— Мамка му! Как съм могъл да го пропусна?

— Какво, Райм?

— Обувките от апартамента на Галт. Онзи чифт на „Албъртсън-Фенуик“.

— Но те съвпаднаха — каза Пуласки.

— Разбира се, че ще съвпаднат. Но проблемът не е в това, новобранец. Обувките бяха в апартамента на Галт. Ако са негови, нямаше да бъдат там, а на краката му. Работниците не могат да си позволят по два нови чифта. Тези обувки са скъпи и служителите си ги купуват сами… Не, истинският извършител е видял какви обувки е носел Галт и е купил втори чифт със същия размер. Същото е станало с резача за болтове и с ножовката. Онзи ги е оставил в апартамента на Галт, за да ги намерим. Какви други доказателства имаме за присъствието на Галт на местопрестъплението? Онзи косъм в кафенето срещу подстанцията на Петдесет и седма? Това също ни е било подхвърлено. Прочетете внимателно написаното от Галт в блога — кимна той към листовете, които Пуласки бе изтръгнал от принтера в апартамента на Съфолк Стрийт 227.

„Моята история не се различава от тази на много други. Работих като електротехник на линия, после в отдел «Аварии» (като главен електротехник). През годините съм работил за няколко електрически компании и съм бил в директен контакт с линиите, пренасящи повече от сто хиляди волта. Създаваните от неизолираните трансмисионни далекопроводи електромагнитни полета са причина да се разболея от левкемия. Убеден съм в това. И съвсем скоро беше доказано, че силовите линии привличат аерозолни частици, причиняващи рак на гърлото и други заболявания, но това е нещо, за което медиите не говорят.

Трябва да накараме всички електрически компании да осъзнаят фактите, но по-важното е да предупредим хората за опасността. Защото компаниите не биха предприели нищо доброволно. Защо да го правят? Ако хората намалят потреблението на ток само наполовина, ще спасим живота на хиляди хора за година и ще ги принудим (компаниите) да бъдат по-отговорни към обществото. Те на свой ред ще намерят по-безопасни начини за производство и доставка на електричество. И ще спрат разрушаването на Земята.

Хора, трябва да вземете проблема в свои ръце!

Реймънд Галт“

— А сега вижте първите няколко параграфа от първото му писмо.

„Вчера сутринта, към 11:30 часа, при подстанция МХ-10 на Западна петдесет и седма улица имаше инцидент с електрическа дъга, причинена от изолиран кабел «Бенингтън» и стълб на автобусна спирка, свързан чрез клема с два сплит болта. След изолирането на четири други подстанции от мрежата и шунтирането на прекъсвачите в МХ-10 натоварването на кабелите с близо двеста хиляди волта предизвика електрически искров разряд.

Цялата вина за инцидента е ваша, причината се крие във вашата алчност и егоизъм. Това е типично за тази индустрия и е осъдително. «Енрон» разби финансовата стабилност на хората, вие разбивате физическото им здраве и изобщо живота на Земята. Експлоатирате безогледно електричеството и като последица разрушавате нашия свят, вмъквате се коварно в живота ни като вируси и ни поставяте в състояние на зависимост от това, което ни убива.“

— Прави ли ви впечатление нещо? — попита Райм.

Сакс вдигна рамене.

— Текстът в блога няма правописни грешки — обади се Пуласки.

— Правилно, новобранец, но не това е важното. Компютърният редактор отчита всички грешки и ги коригира. Говоря ви за избора на думи.

Сакс кимна отривисто.

— Да. В блога са подбирани много по-прости думи.

— Правилно. Блогът е писан от Галт, докато писмата са преписани от него. Писани са от собствената му ръка, но са диктувани от истинския извършител. Той е отвлякъл Галт и го е принудил да напише този текст. Използвал е несвойствен за електротехника изказ, затова той е допуснал грешки при сложните думи. В блога няма думи като „осъдително“… В първите две писма се забелязват подобни грешки. В последното писмо всичко е точно, защото извършителят е написал сам имейла.

Селито закрачи из стаята. Дъските заскърцаха жаловито под тежестта му.

— Помните ли какво ни каза Паркър Кинкейд? За почерка? Че писмото е написано от емоционално нестабилен и разстроен човек. Галт отговаря на профила, защото е бил изплашен и е писал под диктовка. Това би разстроило всеки. Онзи го е накарал да докосне прекъсвачите и каската, за да открием неговите пръстови отпечатъци по тях.

Райм кимна.

— Сигурен съм, че писаното в блога е дело на Галт. И подозирам, че истинският извършител го е открил именно там. Прочел е статията му и е разбрал, че той е ядосан на електрическата индустрия.

Погледът му се премести към веществените доказателства: кабелите, гайките и болтовете.

И генератора. Очите му останаха по-дълго върху него.

Отвори текстообработваща програма и започна да пише. Вратът и слепоочията му туптяха, но този път това не беше признак за нов пристъп на дисрефлексия, а знак, че сърцето му се вълнува.

Ловна страст.

Лисици, не вълци…

— Добре де… — измънка Макданиъл, игнорирайки поредното телефонно повикване, — ако това е истина, макар да не мисля така, но все пак, ако е така, кой стои зад всичко това?

Набирайки бавно текста, Райм обясни:

— Нека да разгледаме фактите. Ще отстраним всички пряко свързани с Галт улики. Да допуснем за момент, че всичко е било нагласено. Махаме късия рус косъм, инструментите, обувките, униформата и чантата. Вадим още каската и пръстовите отпечатъци. Така. Какво ни остана? Имаме връзката с Куинс — тарамата. Той се опита да унищожи блиндираната врата, където открихме остатъците, следователно доказателството е истинско. Имаме и пистолета. Значи истинският извършител има достъп до оръжие. Открихме и връзка с района на Сити Хол — от откритите по генератора следи. Имаме косми — дълъг рус и къс кестеняв. Това предполага двама извършители. Единият определено е мъж, той свързва кабелите. Другият е неизвестен, но вероятно е жена. Какво друго знаем?

— Не е от града — добави Делрей.

— Знае как да предизвика волтова дъга и как да заложи капан — обади се и Пуласки.

— Добре — кимна Райм.

— Един от тях има достъп до секретните документи на „Алгонкуин“ — отбеляза Селито.

— Но може да е използвал и Галт за тази цел.

Стаята се изпълни с шумове: бръмчене на машини, тракане на инструменти, дрънчене на монети в нечий джоб.

— Мъж и жена — каза Макданиъл. — Като подслушаната информация от Т и К. „Справедливост за Земята“.

Райм изпусна дълга въздишка.

— Тъкър, готов съм да го приема, но ми трябва поне едно веществено доказателство за наличието на организирана група. Такова няма. Нито едно влакно или отпечатък или някакъв намек.

— Всичко е в сенчестата зона.

— Но ако съществуват, не може да няма физическо доказателство за това — извика Райм. — Каквото и да е. Просто няма за какво да се хвана.

— Добре, тогава как си представяш всичко това?

Райм се усмихна.

Едновременно с това Сакс попита:

— Не мислиш сериозно за това, нали, Райм?

— Знаеш ли какво казвам в такива случаи? Елиминирай всички останали възможности и тази, която остане, колкото и невероятна да ти се струва, е отговорът.

— Не разбирам — обади се Пуласки. Изразът на лицето на Макданиъл говореше същото. — Какво имаш предвид?

— Хайде, новобранец, задай си няколко въпроса. Първо — има ли Анди Джесън коса с дължината на намерения косъм? Второ — има ли тя брат, бивш военен, който живее извън града и има достъп до оръжие от рода на армейски колт, четирийсет и пети калибър? И трето — не прекара ли Анди почти цялото си време в общината през последните два дни, докато даваше пресконференции?

70

— Анди Джесън?

Райм отговори на Макданиъл, като продължаваше да трака по клавиатурата.

— И нейният брат. Той подготвя нещата. Рандъл Джесън. Той избира местата за атака. Но двамата действат заедно. Ето защо има движение на уликите. Тя му е помогнала да пренесе генератора от белия микробус до училището в китайския квартал.

Сакс скръсти ръце и се замисли.

— Чарли Сомърс ми каза, че армията обучава войниците си за работа с електричество. Рандъл може да е научил оттам всичко за електрическите разряди.

— Онези влакна върху стола на Сюзън — обади се Купър. — Базата данни показа, че може да са от военна униформа.

Райм кимна към дъската с уликите.

— Помните ли проникването в подстанцията във Филаделфия? В онова филмче за живота на Анди по телевизията казаха, че Рандъл Джесън живее в Пенсилвания.

— Точно така — потвърди Сакс.

— Косата му тъмна ли е? — попита Пуласки.

— Да. Поне е била тъмна, когато е бил дете. Видях го на снимките на бюрото на Анди Джесън. Тя побърза да каже, че той не живее в града. И нарочно спомена, че няма никаква представа от техническата част в работата на компанията. Че носела в себе си таланта на баща си — онази страна от индустрията, свързана с бизнеса. Но спомняте ли си филма за нея? Преди пресконференцията?

Купър кимна и каза:

— Работела е на линията, преди да наследи стола на татко и да застане на върха — той посочи към бялата дъска. — Явно е, че ни излъга.

— И гръцката храна — добави Сакс. — Не би ли могло да е от нея? Може да се е срещнала с брат си в един от близките ресторанти.

Райм се сети още нещо, свъси вежди и без да откъсва поглед от екрана, произнесе:

— Но защо Бърни Уол е още жив?

— Шефът на охраната в „Алгонкуин“ ли? — Селито се почеса по главата. — Не се бях замислял за това. За Галт… за извършителя щеше да е по-добре да го убие.

— Рандъл би могъл да достави второто писмо по милион различни начини. Целта е била да накара Уол да повярва, че е бил Галт. Той не е видял лицето на извършителя.

Делрей се съгласи:

— Не е чудно, че никой не е виждал истинския Галт, въпреки че пуснахме снимката му по телевизията и в интернет. Защото извършителят е бил друг.

Макданиъл изглеждаше по-малко скептичен.

— Къде е този Рандъл Джесън сега?

— Знаем само, че планира нещо грандиозно за шест и половина тази вечер.

Загледан в последните веществени доказателства, Райм се замисли, после продължи да пише. Беше списък с инструкции кой как да действа оттук нататък. Една буква след друга, редеше ги съвсем бавно.

Но специалният агент отново бе обзет от съмнения.

— Съжалявам, но това е безсмислено. Разбирам накъде биете, но какъв е мотивът й? Така съсипва собствената си компания. Превръща се в убийца. В това няма логика.

Райм поправи една буква и продължи да пише.

Трак, трак…

После вдигна поглед и каза тихо:

— Жертвите.

— Какво?

Той обясни:

— Ако извършителят е искал просто да заяви несъгласието си, както се опитва да ни убеди, е щял да сложи часовников механизъм. Така не би рискувал да се показва наоколо. Знаем, че може да го направи; открихме пружина от таймер на едно от местопрестъпленията. Но не е действал така. Използвал е дистанционно управление и е бил наблизо при всяка от атаките. Защо?

Селито се изсмя.

— Божичко, Линк! Анди и брат й са преследвали конкретен човек? Но тя го прави да изглежда… случайно. Ето защо атакуват малко преди крайния срок.

— Точно така. Новобранец, приближи дъските насам.

Пуласки веднага изпълни заповедта.

— Жертвите. Вижте жертвите.

Луис Мартин, помощник-управител на склад

Линда Кеплер, Оклахома Сити, туристка

Морис Кеплер, Оклахома Сити, турист

Самюел Ветър, Скотсдейл, бизнесмен

Али Мамауд, Ню Йорк Сити, сервитьор

Герхард Щилер, Франкфурт, Германия, рекламен агент

Лари Фишбийн, Ню Йорк Сити, счетоводител

Робърт Бодин, Ню Йорк Сити, прокурор

Франклин Тъкър, Парамъс, Ню Джърси, търговец

— Знаем ли нещо за ранените?

Сакс заяви, че не знае.

— Някой от тях може също да бъде предполагаема цел. Трябва да разучим. Но какво знаем за тях. За починалите? — попита Райм, загледан в имената. — Има ли някаква причина Анди да иска някой от тях да умре?

— Семейство Кеплер са туристи, дошли на обиколка из страната — каза Сакс. — Пенсионери от десет години. Ветър беше свидетел. Може затова да са искали да го убият.

— Не, това е планирано най-малко преди месец. Какъв му е бизнесът?

Тя запрелиства страниците на бележника си.

— Президент на „Саутуест Конкрит“.

— Мел, провери ги.

След минутка Купър докладва:

— Чуйте това. Седалището им е в Скотсдейл. Строителна фирма, разработила много инфраструктурни проекти. В уебстраницата се казва, че Ветър е на семинар в хотел „Батъри Парк“ във връзка с финансирането на алтернативна енергия — той продължи да чете: — Наскоро са започнали изграждането на зони с фото галванични елементи.

— Слънчева енергия — поясни Райм и продължи да се взира в дъската. — А жертвите от офис сградата? Сакс, обади се на Сюзън Стрингър и разбери дали знае нещо за тях.

Тя извади телефона си и проведе разговор с жената. След малко затвори и каза:

— Стрингър не познава адвоката и онзи, дето се е качил от шестия етаж. Но има бегла представа от бизнеса на Лари Фишбийн, счетоводителя. Дочула да обяснява на приятеля си, че имало нещо съмнително в счетоводните книги на фирмата, която проверявал в момента. Изчезвали някакви пари. Където и да е било, времето там е било горещо. Толкова горещо, че не можело да се играе голф.

— Може да е Аризона. Обади се и провери.

Селито взе от Сакс телефонния номер на жертвата. Разговорът му продължи около две минути.

— Бинго! — извика той, след като затвори. — Фишбийн е бил в Скотсдейл. Върнал се е във вторник.

— Аха! Скотсдейл… където е фирмата на Ветър.

— За какво ти е това, Линкълн? — попита Макданиъл. — Аз все още не виждам мотив.

След кратка пауза Райм отговори:

— Анди Джесън е против възобновяемите източници на енергия, нали?

— „Против“ е силно казано, но определено не им е фен — отвърна Сакс.

— Ами ако подкупва произвеждащите алтернативна енергия компании да ограничат производството си? Или прави нещо друго, за да саботира работата им?

— И да увеличи нуждата от произвежданата от нейната компания енергия — допълни го Макданиъл. Сега, когато мотивът беше в джоба му, интересът му се повиши.

— Точно така. Ветър и Фишбийн може да са разполагали със съсипваща бизнеса й информация. Ако бяха убити по различно време, но само двамата, разследващите можеха да се запитат дали двата случая не са свързани. Но Анди е нагласила нещата така, че да изглеждат като случайни жертви и никой да не може да събере парченцата. Ето защо исканията в писмата бяха невъзможни за изпълнение. Тя не е искала това. Трябвало е атаките непременно да се проведат.

Райм се обърна към Сакс:

— Вземи имената на ранените и ги провери. Може и сред тях да има потенциални жертви.

— Добре.

— Но ето че имаме и трето писмо, дошло по електронната поща — каза Селито с необичайно за него оживление. — Дали това не означава, че иска да убие още някого? Коя може да е следващата жертва?

Райм продължаваше да пише. Напрягаше сили да приключи бързо, въпреки трудностите.

— Не знам — отвърна той. Очите му се вдигнаха към електронния часовник на стената. — И имаме по-малко от два часа, за да разберем.

71

Въпреки предизвикания от атаките на Галт ужас, Чарли Сомърс не можеше да отрече факта, че цялата работа някак си го зареди с енергия.

Той прекара полагаемата му се почивка за кафе в чертане на диаграми за бъдещо свое изобретение (на салфетка, естествено): начин да доставя водороден газ за гориво до домовете. Но почивката свърши и той тръгна към главния вход на „Ню Енерджи Експо“ в Изложбения център на Манхатън в Уест Сайд, близо до река Хъдсън. В момента едни от най-известните хора в света в областта на науката се намираха тук. Всички те работеха за бъдещето — изобретатели, учени, преподаватели, както и най-големите инвеститори — и всеки от тях бе посветил себе си на една идея: алтернативната енергия. Създаване, доставката, складиране и употреба. Манхатън беше център и на още едно забележително събитие: провеждането на най-голямата конференция по въпросите на алтернативната енергия в целия свят. Тя беше планирана така, че да съвпадне с Деня на Земята и на нея щяха да се съберат всички водещи специалисти, осъзнали важността на енергията, но също така, осъзнали важността да я произвеждат и използват по съвсем различен начин от традиционния. Докато вървеше през футуристичния център — завършен само преди около месец — сърцето на Сомърс биеше като на ученик, посетил за пръв път научна изложба.

Изобретателят беше в състояние на еуфория, гледаше наляво и надясно, не пропускаше нито един от щандовете на фирмите производители на вятърни енергийни турбини, дошли не за директна продажба, а да търсят поддръжници за създаването на микромрежи в отдалечени части на света из страните от Третия свят; компании, произвеждащи ток чрез соларни системи, други, разработващи геотермални източници, и по-малки научни колективи, заложили на производството на фото галванични системи, и други, задвижвани с маховици, с течен натрий или с батерии, свръхпроводими транспортни системи, интелигентни мрежи, управлявани чрез цифрови системи, и така нататък. Списъкът беше безкраен.

И завладяващ.

Най-после стигна до не по-дългия от три метра щанд на своята компания в дъното на залата с надпис:

„Алгонкуин Консолидейтед Пауър“

Отдел „Специални проекти“

Интелигентната алтернатива

„Алгонкуин“ беше може би най-голямата компания сред изложителите, но бе наела възможно най-малкия щанд в залата и единственият й представител беше той. Което беше точен показател за отношението на Анди Джесън към новите енергийни технологии.

Но Сомърс не го преживяваше тежко. Беше тук като представител на компанията, но имаше и лични цели. „Ню Енерджи Експо“ му даваше възможност да се запознае с други хора и да създаде свои контакти. Един ден — надяваше се да е скоро — той щеше да напусне „Алгонкуин“ и да се посвети изцяло на собствената си фирма. Никой от шефовете му не знаеше за домашните му занимания. Никой от тях не се интересуваше какво прави в свободното си време. А и никой не би се развълнувал от изобретенията му за бита, неща като неговата „Камила в мивката“ — система за икономии на водата в кухнята, или „волтов колектор“ — малка кутия, използваща движението на превозните средства за създаване енергия и складирането й в батерия, за да може по-късно потребителят да я използва у дома или в офиса, съкращавайки консумацията на електричество от местната електрическа компания.

Кралят на негаватите…

Фирмата му вече бе регистрирана под името „Сомърс Илюминейтинг Иновейшънс“ и в нея работеха трима души — той, съпругата му и брат му. Името беше закачка с корпорацията „Едисон Илюминейтинг Къмпани“ на Томас Едисон — създателя на първата електрическа мрежа и първият собственик на такава.

Сомърс се ласкаеше от мисълта, че притежава малко, съвсем мъничко, от творческия гений на Едисон, но със сигурност не беше бизнесмен. Станеше ли дума за пари, беше абсолютно безпомощен. Когато реши да се занимава със създаване на регионални мрежи, за да могат по-малките производители да имат достъп до „Алгонкуин“ и другите големи компании и да продават продукцията си, един негов приятел от бранша му се изсмя:

— Защо „Алгонкуин“ ще купува тяхната енергия, когато самата тя продава усилено?

Сомърс примига от изненада пред наивното мислене на приятеля си.

— Защото е по-ефикасно. Ще излезе по-евтино за крайните потребители и ще намали риска от прекъсване на електрозахранването.

Човекът му отговори със смях, който трябваше да означава, че наивникът е Сомърс.

Той седна зад щанда, запали осветлението и премести табелата „Връщам се след малко“. Досипа бонбони в купичката. („Алгонкуин“ забрани да наемат модели с къси полички, за да стоят пред щанда и да се усмихват, както правеха други компании на изложението.)

Не, усмивката остана негово задължение и той не я сваляше от лицето си, докато канеше хората да посетят щанда им и разказваше за компанията.

По време на затишията се отпускаше на стола и зяпаше наоколо, питайки се какво ли щеше да си помисли Томас Едисон, ако можеше да се появи отнякъде. Струваше му се, че ученият щеше да остане доволен, но не и смаян. За тези сто двайсет и пет години мрежата и начинът на производство на ток не се бяха променили съществено. Показателите бяха по-високи, ефективността — по-добра, но всяка по-голяма съвременна система е била известна и по онова време.

Вероятно щеше да завиди за халогенните крушки, знаейки колко е трудно да се намерят жички, работещи в такава среда. И щеше да се смее на микроядрените реактори, които трябваше да се пренасят на големи кораби до мястото на експлоатацията. (Едисон бе предвидил още през деветнайсети век, че след време човечеството ще използва ядрена енергия за производство на електричество.) Без съмнение щеше да се възхити от самата сграда на изложбения център; тук дори и подовете бяха облицовани с мед и неръждаема стомана.

Те създаваха усещане, поне за Сомърс, че се намира в огромен комутационен център.

„Трябва да помисля за узаконяването и внедряването на проектите си“ — отплесна се отново той. Това беше най-лошата страна на всяко изобретение. Създаването на електрическата крушка беше предизвикало страховита битка — продължила не само в лабораториите, но при узаконяването й. Стотици хора участвали във войната за отхвърляне на проекта или за инвестирането в него — естествено, заради печалбата. Томас Едисон и англичанинът Джоузеф Уилсън Суон победили, но си спечелили много врагове, десетки съдебни искове, шпиониране и саботажи. И провалена кариера.

Сомърс размишляваше върху нелеката съдба на изобретателя, когато видя мъж с шапка и слънчеви очила. Стори му се подозрителен, защото се мотаеше между два близки щанда с коренно противоположни дейности. Едната фирма произвеждаше оборудване за геотермална енергия — уреди, усещащи горещите точки дълбоко в земята. Другата строеше хибридни двигатели за малки преносни мрежи. Сомърс знаеше, че който се интересува от геотермалните източници, не би обърнал внимание на хибридите.

Човекът дори не погледна към щанда на „Алгонкуин“ и Сомърс, но на изобретателя му хрумна, че онзи можеше без никакъв проблем да направи снимки на някои от нововъведенията и моделите, показвани на екрана над щанда. Сега шпионските камери бяха изключително прецизни.

Той се обърна, за да отговори на въпрос, зададен от някаква жена. Когато потърси с поглед мъжа с шапката — шпионин, бизнесмен или просто любопитен гражданин — той беше изчезнал.

След десет минути посетителите отново намаляха. Той реши да използва момента и да отиде до тоалетната. Помоли човека от съседния щанд да хвърля по едно око към нещата на „Алгонкуин“ и тръгна по безлюдния коридор към мъжката тоалетна. Едно от предимствата на по-евтините места в залата беше, че човек винаги можеше да разчита, че ще намери свободна кабина. Той зави по коридора, загледа се в модерния под от лъскава леко грапава стомана и реши, че идеята е била да се имитира космическа станция или ракета.

Не беше направил повече от двайсет крачки, когато телефонът му иззвъня.

Той не позна номера, видя само, че е с местен код. Помисли за момент, после натисна бутона за отказ.

Продължи спокойно към тоалетната. Забеляза блестящите медни топки на вратите и си помисли: „Тези тук явно не пестят пари. Не е чудно, че участието ни струва цяло състояние“.

72

— Моля ти се, Чарли! — повтаряше разтревожено Сакс. — Моля те, вдигни телефона!

Преди минутка бе набрала телефона на Сомърс, но той иззвъня веднъж и веднага я прехвърли на гласовата поща.

Тя опита отново.

— Хайде, хайде! — измърмори и Райм.

Две позвънявания… три.

Най-после се чу глас.

— Ало?

— Чарли, обажда се Амелия Сакс.

— О, ти ли звъня преди малко? Аз отивах…

— Чарли — прекъсна го тя. — В опасност си.

— Какво?

— Къде си?

— В Изложбения център. Тъкмо щях… Какво искаш да кажеш?

— Наоколо има ли метални части? Нещо, което може да произведе електрическа искра? Някакви кабели?

Той се изсмя прегракнало:

— Стоя върху метален под. И тъкмо щях да отворя вратата на тоалетната, а тя е с метална дръжка — стана сериозен: — Искате да кажете, че може да е капан?

— Възможно е. Веднага се махни от металния под.

— Не разбирам.

— Имаме ново писмо с искания. Крайният срок е шест и половина. Но ние мислим, че атаките в хотела и в асансьора нямат нищо общо със заплахите и исканията. Те са само прикритие, за да се премахнат определени хора. И ти вероятно си един от тях.

— Аз? Защо?

— Първо, махни се от онова място.

— Ще се върна в залата. Подът там е бетонен. Почакайте — миг по-късно той отново беше на телефона. — Добре. Знаете ли, видях тук един човек. Той ме наблюдаваше. Но не мисля, че беше Галт.

— Чарли, Линкълн е на телефона — обади се Райм. — Стигнахме до извода, че Галт е извън играта. И най-вероятно вече е мъртъв.

— Значи друг стои зад атаките?

— Да.

— Кой?

— Анди Джесън. Мъжът, когото си видял, може да е нейният брат Рандъл. Уликите показват, че сигурно действат заедно.

— Какво говорите? Това е невъзможно! И защо аз да съм в опасност?

Сакс продължи:

— Някои от убитите при другите атаки са свързани с производството на алтернативна енергия. Като теб. Подозираме, че тя е подкупила определени компании да спрат производството си и да продължат да теглят електричество от „Алгонкуин“.

Настъпи кратка пауза.

— Наистина, един от проектите ми предполага обединяване на регионални мрежи, за да могат да задоволяват нуждите на районите си и… да започнат да доставят енергия на големи интер връзки като „Алгонкуин“. Предполагам, че това наистина няма да й хареса.

— Ходил ли си скоро в Скотсдейл?

— Наред с други места… Да. Работя и за една соларна ферма в този район. В Калифорния има вятърни системи. В Аризона са предимно соларни.

— Спомних си какво ми каза, когато разговаряхме в централата на компанията — каза Сакс. — Защо тя поиска ти да ми помогнеш в разследването?

Отново пауза.

— Права си. Можеше да повика всеки друг.

— Мисля, че беше нарочно.

— Боже мой! — изпъшка той.

— Какво? — попита Райм.

— Може би не само аз съм в опасност. В тази изложбена зала всички са заплаха за „Алгонкуин“. Цялото изложение на алтернативна енергия, идеите за микромрежи, за децентрализация. При положение, че е обсебена от идеята да превърне „Алгонкуин“ в енергиен доставчик номер едно за Северна Америка, Анди сигурно вижда заплаха във всяка фирма тук.

— Има ли човек от „Алгонкуин“, на когото можем да се доверим? Който да прекъсне енергоподаването за центъра? Без да знае Анди?

— Центърът не приема ток от „Алгонкуин“. Като повечето линии на метрото, той си произвежда собствена енергия. Генераторът е близо до основната сграда. Дали не трябва да евакуираме хората?

— Ще минат ли по метален под, ако трябва да излязат?

— Да, повечето от тях. Подът пред входа и във фоайето е метален. И не е боядисан. И знаете ли колко много електричество харчи място като това? Натоварването в ден като този е близо двайсет милиона вата. Вижте, аз мога да сляза и да намеря източника. Може да успея да го изключа. Ще…

— Не. Трябва да разберем какво точно правят. И как го правят. Ще се обадим веднага, щом разберем още нещо. Стой на линия.

73

Плувнал в пот, Чарли Сомърс напрегнато се вгледа в хилядите посетители на изложението. Някои от тях бяха дошли с надеждата да направят състояние, други — ако не да спасят планетата, то поне да помогнат, трети просто бяха решили да спрат за малко и да разгледат.

Залата беше пълна с млади хора. Също като него преди години след това изложение много от тях щяха да променят решението за своето бъдеще и след гимназията щяха да поемат по друг път. Повече наука, по-малко чужди езици и история. За да се превърнат в едисоновци на своето поколение.

Всички те бяха в опасност.

Бъди на линия, му бяха казали от полицията.

Хората се тълпяха пред щандовете, навсякъде се виждаха цветни пликчета с логото на различни фирми: „Волт Сторидж Текнолоджис“, „Батерии — ново поколение“, „Геотермални иновации“…

Стой на линия…

Но мислите му вече тичаха към мястото, наричано от жена му „Чарли мисли“. Въртяха се като динамо по своя собствена орбита. Като маховик за добив на алтернативна електроенергия. Десет хиляди оборота в минута. Центърът консумираше по двайсет мегавата електричество.

Двайсет милиона вата.

Достатъчно, за да убие хиляди, ако се насочи към проводима структура. С волтови дъги или просто с пускане на електричество по пода. Мощният поток щеше да премине през телата на хората, отнемайки живота им и оставяйки след себе си купища обгорели дрехи, мъртва плът и димяща коса.

Стой на линия…

Не, не можеше.

Като всеки изобретател Сомърс обмисли внимателно практическите подробности. Рандъл Джесън и Анди сигурно не действаха чрез генератора на местната електроцентрала. Не биха рискували евентуален сигнал да накара полицаите да извикат хората от поддръжката и те просто да спрат токоподаването. Но освен захранваща, под тази сграда имаше и голяма трансмисионна линия. И като всяка трансмисионна линия тя провеждаше 138 000 волта напрежение. Щяха да свържат пода или стълбите, или дръжките на вратите с нея. И асансьорите също.

Сомърс знаеше:

Присъстващите в залата не можеха да избегнат досега с електричеството.

Нямаше как да се защитят от него.

Следователно той трябваше да му откъсне главата.

Нямаше да стои на линия.

Ако откриеше входящия кабел, преди Рандъл Джесън да преразпредели потока, можеше да предизвика късо съединение. Да пусне жица от горещата линия по обратното направление. Това щеше да причини късо съединение и електрическа дъга с размерите на онази на автобусната спирка преди няколко дни, да задейства прекъсвачите на местната централа до изложбения център и да елиминира опасността. Аварийните светлини в залата щяха да се включат, но волтажът им беше малък, те вероятно се захранваха от дванайсетволтови оловно-калциеви батерии. С такова напрежение нямаше опасност от токов удар. Няколко души щяха да заседнат в асансьора, хората щяха да се паникьосат. Но щетите щяха да са минимални.

Но действителността бързо го отрезви. Единственият начин да изключи системата беше да извърши най-опасната манипулация в този занаят: да работи с голи ръце по линия, пренасяща ток с напрежение 138 000 волта. Само най-добрите специалисти си позволяваха това. Работеха от изолирани платформи или хеликоптери, за да избегнат всякакъв риск за контакт със земята. Обличаха фарадееви костюми — екраниращо защитно облекло, всъщност метално — и се свързваха директно към високоволтовия кабел. Така ставаха част от веригата и през телата им минаваше ток с напрежение от стотици хиляди единици.

Чарли Сомърс никога не бе пипал висок волтаж с голи ръце, но знаеше какво трябва да прави… на теория.

Като птичка на електрическия кабел…

Грабна трогателно оскъдния набор инструменти от щанда на „Алгонкуин“ и взе назаем кабел за високо напрежение от съседния. После изтича по страничния коридор към сервизното помещение. Погледна към медните топки на вратата и се поколеба, но само за миг, после отвори решително и влезе в тъмния коридор към мазетата на изложбената зала.

Да стоя на линия? Не, не мога.

74

Той седеше на предната седалка на своя бял микробус. Климатикът беше изключен. Не искаше да привлече внимание, като запали двигателя. Паркиран автомобил е едно. Но паркиран автомобил с включен двигател веднага щеше да събуди подозрения.

Потта се стичаше по лицето му, но той не усещаше нищо. Притисна слушалката до ухото си. Все още нищо. Увеличи звука. Статичен шум. Пукане. Щракане.

Докато чакаше, си повтаряше пасажи от имейла, който изпрати по-рано днес.

„Ако пренебрегнете искането ми и този път, последствията ще бъдат далеч по-големи от онези при незначителните инциденти през изминалите два дни и жертвите ще бъдат много повече.“

Да. И не.

Той наведе глава, за да може да чуе повече от разговора, достигащ до него през скрития микрофон в пренесения генератор от училището в китайския квартал — троянски кон, услужливо доставен от полицията директно в дома на Райм. Вече познаваше основните играчи от екипа на Райм и тяхната длъжност. Лон Селито — детективът от нюйоркската полиция и Тъкър Макданиъл — специалният агент от ФБР, бяха тръгнали към сградата на общината, за да организират защитата на Изложбения център.

Амелия Сакс и Линкълн Райм се мъчеха да измислят начин да спрат електроподаването към него.

„Губене на време“, усмихна се той.

После чу гласа на Райм и застина:

— Добре, Мел. Искам да отнесеш онзи кабел в лабораторията в Куинс.

— К-кой?

— Кабела.

— Кой от всичките?

— Колко кабели има тук, да му се не види?

— Четири.

— Намереният от Сакс и Пуласки в училището. Искам да изследват следата между изолационния слой и жиците. Да го отворят и да го погледнат под микроскоп.

Дочу се шумолене на найлон и хартия. Миг по-късно — стъпки.

— Ще се върна след четирийсет минути, най-много час — отвърна лабораторният специалист.

— Не ме интересува кога ще се върнеш. Искам да знам кога ще ми се обадиш с резултатите.

Стъпките се отдалечиха.

Микрофонът беше много чувствителен и той долавяше всеки шум.

Затръшна се врата. После тишина. Нищо, освен потракване по клавиатура.

Райм се развика:

— По дяволите! Том! Том!

— Какво, Линкълн? Добре ли…

— Мел тръгна ли?

— Чакай.

След секунда отново гласът на Том:

— Да. Колата му я няма. Искаш ли да му се обадя?

— Не, не си прави труда. Виж. Трябва ми някакво парче жица. Искам да видя дали ще мога да изкопирам направената от Рандъл връзка… За целта ми трябва по-дълго парче. Имаме ли нещо подобно в къщи?

— Кабелът от удължителя става ли?

— Не, трябва да е по-дълъг. Седем-осем метра.

— Че защо ще държим толкова дълъг кабел у дома?

— Мислех, че може да си прибрал… Добре, намери ми отнякъде, Том. Веднага.

— И къде да го търся тоя кабел?

— В магазина за кабели, по дяволите! Откъде да знам. Виж по магазините за електроматериали. Има един на „Бродуей“. Поне имаше преди.

— Все още си е там. И какво? Искаш седем-осем метра, така ли?

— Предполагам, че ще стигне… Какво си ме зяпнал?

— Не изглеждаш добре, Линк. Не съм сигурен, че трябва да те оставям сам в такова състояние.

— Трябва, Том. Трябва да правиш, каквото ти кажа. Колкото по-бързо тръгнеш, толкова по-бързо ще се върнеш и те уверявам, че ще ти дам да ме дундуркаш на коленете си, колкото си поискаш. Но сега тръгвай!

За миг настъпи тишина.

— Добре, но първо ще ти измеря кръвното.

Отново тишина.

— Добре, давай.

Приглушени звуци, леко съскане.

— Не е много високо. Но искам да съм сигурен, че няма да се покачи. Как се чувстваш?

— Просто съм уморен.

— Ще се върна след половин час.

Глухи стъпки по пода. Вратата се отвори, после отново се затвори.

Той остана заслушан още минутка, после стана. Облече униформа на телевизионен техник. Пъхна армейския колт, модел 1911 година, в чантата с инструментите и я метна на рамо.

Погледна през предните прозорци и огледалата на микробуса въпреки че уличката беше пуста и излезе от кабината. Увери се, че няма охранителни камери, и тръгна към задната врата на къщата на Райм. Три минути му бяха достатъчни да се убеди, че алармата е изключена, да се справи с ключалката и да влезе в мазето.

Намери електрическото табло и започна да работи бързо, свързвайки поредното дистанционно управление към входящата обслужваща линия, 400 ампера, двойно по-мощна от тези на останалите къщи в района.

Това беше интересен факт, не че имаше някакво значение, разбира се, защото той знаеше, че за да причини смърт, му трябва съвсем малка част от цялата тази мощ.

Една десета от един ампер…

75

Райм препрочиташе списъка с веществените доказателства, когато електричеството угасна. Екранът на компютъра потъмня, машините замлъкнаха. Червените, жълтите и зелените очи на индикаторите по различните електронни системи изчезнаха.

Той разтърси глава. Чу скърцане от мазето. После — тежки стъпки. Не бяха бързи, просто лек протест от тежестта на стъпки върху старите сухи дъски.

— Ехо? — извика той. — Том? Ти ли си? Токът, Том. Стана нещо с тока.

Поскърцването се чу по-отчетливо. После спря. Райм описа кръг със стола си. Огледа стаята, както оглеждаше всяка подробност на местопрестъплението, спирайки се на възможните улики, докато си създаваше първото впечатление от сцената на действие. И търсейки с поглед възможна опасност: места, където извършителят можеше да се крие, ранен, паникьосан или хладнокръвно дебнещ удобен момент да застреля полицейския служител.

Ново поскърцване.

Той отново завъртя стола. Видя мобилен телефон в далечния край на работната маса. Токът в къщата беше спрян, но батериите на телефона работеха.

Батерии…

Райм натисна едно копче на таблото за управление и столът реагира веднага. Стигна бързо до масата, спря с гръб към вратата и се загледа в телефона. Беше на не повече от двайсет — двайсет и пет сантиметра от лицето му.

Индикаторът за батериите светеше в зелено. Апаратът имаше достатъчно енергия за приемане или провеждане на разговор.

— Том? — извика отново Райм.

Нищо.

Усети ударите на сърцето си в пулсиращите слепоочия и във вените.

Сам в помещението и на практика неподвижен, загледан в телефона, на по-малко от крачка от него, Райм се завъртя странично на масата, после даде рязко назад, надявайки се от удара на стола телефонът да подскочи и да се придвижи към него по масата. Но той остана на мястото си.

Изведнъж усети промяна в акустиката на стаята и разбра, че някой е влязъл. Отново маневрира и отново удари стола в масата. Но преди телефонът да се плъзне по-близо до него, по пода зад него се чуха стъпки. Една ръка в ръкавица се пресегна и спря движението на апарата.

— Ти ли си, Рандъл? — извика Райм към човека зад него. — Рандъл Джесън?

Отговор не последва.

Само тихи звуци. Изщракване. После някой забърника из таблото на стола. Индикаторът за батерията на инвалидния стол угасна. Човекът задвижи ръчно количката и го избута до прозореца под сноп от падащи слънчеви лъчи.

После го обърна бавно към себе си.

Райм отвори уста да каже нещо, но бързо присви очи и огледа внимателно лицето на човека. В първия миг занемя от изненада. После прошепна:

— Не може да бъде.

Козметичната операция беше много добра. Но въпреки това улови познатите черти. Нямаше начин да не го познае. Ричард Логан, Часовникаря, убиецът, за когото всички мислеха, че се крие някъде из крайните квартали на Мексико Сити.

76

Логан изключи мобилния телефон, към който Райм така отчаяно се стремеше, но в крайна сметка не успя да използва.

— Не разбирам — промълви Линкълн.

Логан свали от рамото си чантата с инструментите на пода, клекна и я отвори. Бързите му пръсти потънаха надолу и ловко измъкнаха един лаптоп и две безжични видеокамери. Разположи едната камера в кухнята и я насочи към алеята отпред. Другата прикрепи към предния прозорец. Включи компютъра и го остави на близката масичка. Написа няколко команди и алеята и тротоарът пред входа на къщата се появиха на мига. Същата система бе използвал и в хотел „Батъри Парк“, за да следи Ветър и да избере точния момент за натискане на дистанционното: когато плътта докосне метал.

Логан огледа входа отпред, после огледа стаята и се засмя тихо. Приближи се до дъбовата полица над камината, където бе оставен джобен часовник.

— Все още пазиш подаръка ми — каза шепнешком. — И си го оставил… като за изложба.

Това го изненада. Очакваше старият Breguet[4] да бъде разглобен напълно и всяка негова част да бъде изследвана щателно в търсене на някаква следа към мястото, където живееше Логан.

Двамата с Райм бяха заклети врагове и той скоро щеше да го убие, но това не му пречеше да му се възхищава, затова остана поласкан, че намира часовника си цял и непокътнат.

Замисли се и реши, че Райм все пак е наредил да го разглобят, да изследват всяка пружинка и всеки скъпоценен камък за следи, но после е поискал да го сглобят отново.

Това веднага причисли Райм към гилдията на часовникарите.

До часовника стоеше изпратената от него заедно с подаръка бележка. Тя беше проява на уважение и в същото време, зловещо обещание, че някога двамата отново ще се изправят един срещу друг.

Сега обещанието беше изпълнено.

Райм се съвзе от първоначалния си шок.

— Хората ми ще се върнат всеки момент.

— Не, Линкълн, няма — поклати глава Логан и повтори дословно къде е бил изпратен всеки един от хората му само преди няколко минути.

Райм се намръщи.

— Как успя… О, не! Генераторът, разбира се. Скрил си вътре микрофон.

И стисна очи от яд.

— Точно така. И знам точно колко минути имам на разположение.

Каквото и да се случваше в живота му, Логан винаги знаеше с колко време разполага.

Отвращението по лицето на Райм се смени с объркване.

— Значи не Рандъл Джесън се правеше на Реймънд Галт. Бил си ти.

Логан огледа с любов часовника. После свери точността му с часовника на ръката си.

— Добре се грижиш за него — отбеляза. — Прав си. През последната седмица аз бях Реймънд Галт, старши електротехник и специалист по аварии.

— Но аз те видях на записа от летището… Нает си да убиеш Родолфо Луна в Мексико.

— Не е точно така. Неговият колега Артуро Диас се води на ведомост в един от големите картели на Пуерто Ваярта. Луна е един от малкото останали честни ченгета в Мексико. Диас искаше да ме наеме да го убия. Аз бях зает. Но срещу определена сума се съгласих да направя така, че всички да помислят, че стоя зад това, за да отклоня подозренията от него. Това отговаряше и на моите планове. Исках всички вие, особено ти, да вярвате, че съм извън Ню Йорк.

— Но на летището… Ти беше в самолета. Видях те на охранителната камера. Видях те да се качваш в камиона и да се криеш под покривалото. После са те засекли по пътя от летището към града. Преди час си бил забелязан в „Густаво Мадеро“. Пръстовите ти отпечатъци и… — гласът му секна. Райм поклати глава и се усмихна горчиво. — Боже мой! Изобщо не си напускал летището.

— Не съм.

— Взел си пакета и си се качил в камиона пред камерата. Знаел си за нея. Но после камионът е излязъл от обектива й и ти си скочил обратно. Предал си пакета на друг човек и си се качил на самолета до източния бряг. Хората на Диас са ни излъгали. Продължили са да докладват за появата ти на разни места из Мексико Сити, за да убедят всички, че си там. Колко от хората на Диас са в играта?

— Около двайсетина.

— И никаква кола не се е отправила към „Густаво Мадеро“?

— Никаква.

За Логан емоциите бяха излишен елемент, дори вреден за работата. Особено чувството на съжаление към жертвата. Но в момента му се стори, без това да го засегне лично, че у Линкълн Райм имаше нещо достойно за съжаление. Видя му се някак смален и уязвим. Вероятно беше болен. Това беше добре, реши Логан; електричеството, което щеше да пусне през него, нямаше да забави излишно действието си. Не му се искаше Райм да страда. Той продължи:

— Ти предвиди нападението над Луна. Успя да осуетиш плановете на Диас да го убие. Не мислех, че ще успееш да решиш загадката навреме. Но като се замисля, всъщност не би трябвало да съм изненадан.

— Но не успях да осуетя твоите планове.

Логан бе убил много хора през дългата си професионална кариера. В мига, когато осъзнаеха, че краят им идва, жертвите обикновено се успокояваха, сякаш разбираха неизбежността на предстоящата смърт. Но Райм отиде по-далеч. Изглеждаше някак облекчен. Може би причината беше в болестта му. Той потърси в очите на инвалида симптомите на изтощението. Тежкото състояние вероятно бе отнело волята му за живот и една бърза смърт би била истински божи дар за него.

— Къде е тялото на Галт? — попита Райм.

— Във Фурната на „Алгонкуин“.

Бърз поглед към екрана на лаптопа. Беше чисто. Той извади кабел „Бенингтън“ за средна мощност и свърза единия му край към линията под напрежение двеста и двайсет волта. Отне му месеци, докато научи всичко за тока. Сега се чувстваше така добре с него, както и в компанията на фините частици и пружинки на любимите си часовници. В джоба си усещаше тежестта на дистанционното управление, с неговата помощ щеше отново да включи електричеството и да вкара нужните ампери в тялото на Райм, за да го убие моментално. Докато увиваше кабела около едната му ръка, Райм каза:

— Щом си бъгнал генератора, сигурно си чул за какво си говорихме преди малко. Вече разбрахме, че Реймънд Галт не е истинският извършител, просто са го натопили. Знаем също, че Анди Джесън е искала да убие Сам Ветър и Лари Фишбийн, независимо дали й е помагал нейният брат или ти. Тя ще бъде арестувана и…

Логан дори не го удостои с поглед. На лицето на криминолога се изписа разбиране и едновременно с това примирение.

— Но не става дума за това, нали? Това изобщо няма значение.

— Не, Линкълн, няма.

77

Птичка не върху, а над жица.

Чарли Сомърс седеше на нещо като импровизирана люлка в най-забутаната част на полуприземния етаж и се поклащаше във въздуха на разстояние точно две крачки от пренасящия 138 000 волта кабел, скрит в червена изолация.

Ако електричеството беше вода, налягането в кабела пред него щеше да бъде съизмеримо с налягането на дъното на океана — милиони килограми на квадратен сантиметър, готови да си намерят някакво извинение, за да смачкат всяка подводница до метална тепсия.

Главната линия, висяща върху стъклени изолирани подпори, минаваше на три метра над пода и вървеше по стената през мазето към собствената подстанция на центъра в далечния край на тъмното помещение.

Сомърс знаеше, че не може да хване едновременно голата жица и нещо, свързано със земята, затова си направи люлка от пожарния маркуч и я завърза за мостчето над високоволтовия кабел. Използвайки цялото си търпение, успя да прокара маркуча през него и да седне в образувалата се примка, молейки се горещо материалът за противопожарните маркучи да е направен от чиста гума и брезент; ако по някаква причина брезентът беше усилен с метална нишка, само след няколко минути той щеше да се изпари като утринна роса.

Той бе преметнал през врата си взетия от съседния щанд многожилен кабел и с помощта на швейцарския си армейски нож започна бавно да отстранява тъмночервената му изолация. След това щеше да свали изолационния слой и от високоволтовата линия, да оголи алуминиевите нишки и да свърже двете жици с голи ръце.

Следваше един от двата възможни варианта:

Или нищо.

Или фаза-земя… бум! И той щеше да се изпари.

При първия вариант щеше внимателно да удължи оголената линия и да я свърже с близкия обратен източник — метален трегер, свързан с основата на изложбения център.

В резултат късото съединение щеше да прекъсне електроподаването от подстанцията към залата.

Колкото до него, Чарли Сомърс щеше да се „заземи“. Но високото напрежение можеше да произведе огромна волтова дъга и да го убие.

Той знаеше, че крайният срок вече няма значение и Рандъл и Анди Джесън всеки момент може да натиснат дистанционното, затова започна да сваля бързо кървавочервената изолация на кабела. Навитите люспи на диелектрика се посипаха надолу и Сомърс неволно ги сравни с листенца на прецъфтяла роза, падащи едно по едно на пода в погребалния дом, останал пуст след завръщането на опечалените по домовете им.

78

Ричард Логан наблюдаваше загледания през прозореца Райм. Някъде там по посока на Ийст Ривър червените и сивите комини на „Алгонкуин Консолидейтед Пауър“ властваха над мъгливия речен бряг. Не се виждаха оттук, но той предположи, че в студени и ясни дни Райм можеше да види издигащия се към небето димен стълб.

Райм поклати глава и тихо каза:

— Анди Джесън изобщо не те е наемала.

— Не е.

— Тя е мишената, нали? Ти си дошъл за нея.

— Позна.

Линкълн кимна към чантата с инструментите в краката на убиеца.

— Вътре има веществени доказателства срещу нея и брат й. Ще ги оставиш тук, за да изглежда, че те са ме убили, както си оставил всички други следи. Онези от Сити Хол, русия косъм, гръцката храна… Някой те е наел да натопиш Анди Джесън за убийството на Сам Ветър и Лари Фишбийн. Защо уби точно тях?

— Стана случайно. Жертвите трябваше да бъдат участници в семинара в хотел „Батъри Парк“ или от счетоводната фирма, където работеше Фишбийн. Всеки, разполагащ с евентуална информация за някакъв скандал, свързан с „Алгонкуин“, за да изглежда, че Анди Джесън иска да го потули.

— Но всъщност те не са разполагали с никаква информация.

— Не. Не разполагат с никакви улики срещу Джесън или „Алгонкуин“.

— Кой стои зад всичко това? — попита Райм и свъси чело. Очите му се стрелнаха към дъската с уликите. Искаше да научи отговора, преди да умре. — Не мога да разбера.

Логан огледа изпитото му лице.

Жалко…

Извади втори кабел и го свърза с Райм. Щеше да прикрепи другия му край за радиатора.

Ричард Логан не страдаше от морални скрупули. Никога не се замисляше защо клиентите му искаха нечия смърт, но искаше да знае мотивите им, това му помагаше да планира по-добре работата и да си осигури изход за бягство. Затова бе изслушал с интерес всички обяснения защо Анди Джесън трябва да бъде дискредитирана и да влезе за дълго в затвора.

— Анди е заплаха за новия ред — услужливо подсказа той. — Нейното виждане, при това, изказано гръмогласно, е, че петролът, газта, въглищата и ядреният синтез са единствените значителни източници на енергия и ще останат такива през следващите сто години. Според нея възобновяемите източници са игра за наивници.

— Тя е тази, която казва, че кралят е гол.

— Точно така.

— Значи зад всичко това стоят екотерористи?

Логан сви устни.

— Екотерористи? Моля ти се, що за глупости! Брадясали мърляви идиотчета, които не могат да запалят един ски курорт, без да се разкашлят — засмя се той. — Не, Линкълн, всичко е за пари.

Райм, изглежда, разбра.

— Да, разбира се… няма никакво значение каква част от голямата мрежа ще остане за чистата възобновяема енергия, нали? Става дума за печалбата от строежа на вятърните и соларните системни, на локалните мрежи и електропроводите.

— Точно. А също за държавните субсидии и освобождаването от данъци. Без да споменавам за потребителите, които ще плащат огромни суми за зелена енергия с мисълта, че спасяват света.

— Още когато открихме онези имейли и статии в апартамента на Галт, нещо започна да ме тормози — заговори бавно Райм. — Веднага си помислих, че отмъщението не е достатъчно солиден мотив.

— Да, но алчността е класика в жанра.

Линкълн не можа да потисне усмивката си.

— Значи зад всичко това стои зеленият картел. Виж ти! — погледът му се плъзна към бялата дъска. — Мисля, че мога да отгатна един от тях. Боб Кавано.

— Много добре, Райм. Той стои начело, така да се каже. Как разбра?

— Той ни даде уличаваща информация за Рандъл Джесън. И ни помогна при атаката в хотела. Можехме да спасим Ветър… Но явно не е имало значение, дали ще умре той, Фишбийн или друг.

— Не, наистина нямаше. Важното е Анди Джесън да бъде арестувана за тези атаки, опозорена и изпратена в затвора. Има и друг мотив. Кавано е работил за бащата на Анди и не се е зарадвал, че след смъртта му компанията преминава в ръцете на малкото момиченце на татко.

— Но не вярвам, че действа сам.

— Не. Картелът има около десетина доставчици из целия свят, главно от Щатите, Китай и Швейцария.

— Зелен картел — поклати смаяно глава Райм.

— Времената се менят, Райм — вдигна рамене Логан.

— Не беше ли по-просто да я застреля? Анди Джесън, имам предвид.

— Аз го попитах същото. Но в цялата работа е намесен и икономически интерес. Кавано и останалите мечтаят да отстранят Анди, но също така искат акциите на „Алгонкуин“ да спаднат. Картелът има намерение да погълне компанията.

— А онази атака на автобусната спирка?

— Трябваше да привлека вниманието на обществеността и органите — Логан искрено съжаляваше за първия инцидент. Можеше да си го признае пред Райм. — Не исках никой да умира там. Този пътник щеше да си е жив и здрав, ако не се бе помайвал пред вратата. Но не можех да чакам повече.

— Разбирам защо си действал така, че да хвърлиш подозренията за убийството на Ветър и Фишбийн върху Анди. Те са се занимавали с алтернативна енергия в Аризона. Логиката ги сочи като нейни врагове. Но защо картелът иска да убие Чарли Сомърс? Неговата работа не е ли да развива алтернативни методи за добиване на енергия?

— Сомърс ли? — Логан кимна към генератора. — Чух, че спомена за него. Защото Бърни Уол го издаде, когато му дадох второто писмо. Между другото, каза и твоето име.

— Защото си го заплашил… с какво? Да пуснеш ток на семейството му?

— Да.

— Не го виня.

Логан продължи:

— Но който и да е този Сомърс, той не е част от плана.

— Ти изпрати до „Алгонкуин“ трето писмо с искания. Това означава, че трябва да убиеш още някого. Не си ли подготвил капан в Изложбения център? — попита объркано Райм.

— Не съм.

Райм се замисли, после кимна.

— Разбира се… аз. Аз съм следващата жертва.

Логан се изправи с жицата в ръка.

— Позна, Райм.

— Поел си случая заради мен.

— Имах много предложения. Но чаках работа, която ще ме доведе в Ню Йорк. Преди няколко години, когато бях тук, ти за малко не ме пипна. И провали онази поръчка. За пръв път някой ми попречва да изпълня поетия ангажимент. Трябваше да си го върна… не става дума за парите, а за… името ми. Срамно е някак си… После за малко не ме хвана в Англия. Реших, че третия път може и да ти провърви. Затова когато Кавано ми се обади, приех веднага. Трябваше да съм по-близо до теб.

Логан се учуди на себе си, че избра точно тези думи. Но прогони мисълта и заземи жицата.

— Съжалявам — изправи се след малко той. — Но трябва да го направя.

После поля вода върху гърдите на Райм и намокри ризата му. Не беше много достойно, но нямаше друг избор.

— За подобряване на електропроводимостта — обясни.

— А онази „Справедливост за Земята“? Няма нищо общо, нали?

— Не. Никога не съм чувал за тях.

Райм премести поглед върху него.

— Онова дистанционно управление? Ти ли го измисли? Сигурно си го сложил в мазето на таблото с бушоните.

— Точно така.

— Електричество… — замисли се Линкълн. — През последните дни научих доста за него.

— Аз му отделих няколко месеца.

— Галт ли ти даде кодовете за компютъра на „Алгонкуин“?

— Не. Кавано. Той ми осигури достъп.

— О, да. Разбира се.

— Но трябваше да мина курс по СКАДА и да усвоя управленската програма на „Алгонкуин“.

— Разбира се, налагало се е.

— Няма да повярваш, но наистина ме очарова. Винаги съм подценявал електричеството.

— Заради часовникарството.

— Да. Една батерия или най-обикновен чип е равен по качества на най-финия ръчно изработен часовников механизъм.

Райм кимна с разбиране.

— Електронните часовници ти изглеждат евтина играчка. Според теб един часовник с батерия губи от красотата си. Не го приемаш за изкуство.

Логан се оживи.

Беше толкова вълнуващо да води този разговор. Малцина можеха да се мерят с него по интелект и Райм безспорно беше сред тях.

— Да, да, точно така. Но докато се подготвях за задачата, отношението ми постепенно се промени. Защо часовник, показващ времето посредством осцилатор и регулиран чрез кварцов кристал, да е по-малко удивителен от друг, задействан чрез зъбни колела, лостчета и пружини? В края на краищата, всичко опира до физиката. Като човек на науката предполагам, че разбираш… Ох, ами разните му там екстри? Знаеш ли колко много неща могат да се добавят?

— Да — кимна Райм. — Всички онези камбанки и писукания. Датата, фазите на луната, равноденствието, различните мелодии.

Логан го погледна изненадано.

— И аз понаучих нещо за часовникарството — обясни Райм.

Близо до теб…

— Електронните часовници дублират тези функции и имат още стотина. Timex data Link. Чувал ли си за това?

— Не — отвърна Райм.

— В момента е класика. Ръчни часовници, свързани директно с компютъра ти. Точното време е само една от огромния брой функции. Някои от тях са пригодени и за работа в космоса.

Още един поглед към прозореца. Всичко беше спокойно.

— Добре, но тези промени… тази модернизация не те ли притеснява? — попита Райм.

— Не. Те са доказателство, че животът на човека е тясно свързан с времето. Ние забравяме, че за своето време изобретателите на часовника са били нещо като изобретателите в Силициевата долина[5]. Погледни само това чудо електричеството. Какво удивително оръжие! Мога да спра живота на целия град само с помощта на няколко жици. То е станало част от начина ни на живот, част от нас самите. Не можем да живеем без него… Времената се менят, Райм. Ние също трябва да се променим. Независимо от риска. Независимо какво може да изгубим.

— Имам една молба — започна Райм.

— Бъди спокоен. Шунтирах кръговите прекъсвачи на обслужващото табло на стола ти. Те ще пропуснат три пъти по-високо напрежение. Всичко ще стане бързо. Няма да усетиш нищо.

— Аз по принцип не усещам кой знае какво.

— Аз… — Логан сведе поглед, сякаш се засрами от грешката си. — Извинявай. Не помислих.

Линкълн му кимна с разбиране.

— Молбата ми е свързана с Амелия.

— Сакс?

— Няма защо да преследваш и нея.

Логан бе мислил по въпроса, затова отговори веднага:

— Не, нямам намерения да го правя. Но тя ще има желание да гони мен. Виждам, че е упорита. Но за мен не е достойна мишена. Ще бъде в безопасност, обещавам ти.

— Благодаря — усмихна се измъчено Райм.

Логан отново погледна в монитора. Нямаше полицаи, никой от близките на Райм не се мяркаше. Те бяха абсолютно сами. Време беше.

— Ти си изненадващо спокоен.

— Защо да не съм? — отвърна Райм. — Години наред живея живот назаем. Всяка сутрин отварям очи и се изненадвам, че съм жив.

Логан бръкна в чантата си и извади още един навит на кълбо кабел. С отпечатъците на Рандъл Джесън. Отвори малко пликче, обърна отвора надолу и остави няколко косъма от главата на Рандъл да се разпилеят по пода. Използва една от неговите обувки и остави отпечатък върху мокрия под. После пусна и няколко косъма от Анди Джесън, наред с две-три влакна от костюма, намерен от него в гардероба в кабинета й.

Вдигна поглед и отново провери електрическата връзка. Защо се колебаеше? Навярно, защото смъртта на Райм означаваше за него край на една епоха. Убийството щеше да му донесе огромно облекчение. Но в същото време винаги щеше да усеща загубата. Като чувството, изпитвано от човек, решил да се раздели завинаги с любимия си.

Близо до теб…

Той извади дистанционното от джоба и застана зад инвалидния стол.

До този момент Линкълн Райм наблюдаваше действията му спокойно. Сега въздъхна и каза:

— Предполагам, че е достатъчно.

Логан присви очи и се вгледа в него. Тонът на Райм изведнъж се бе променил. Изражението на лицето му също. И очите… очите изведнъж му заприличаха на очи на хищник.

И прозрението дойде: неуместната реплика не беше отправена към него.

Беше послание. Към друг.

— Какво си направил? — изненада се той и погледна в малкия монитор на лаптопа. Нямаше никакви признаци на живот. Никой не бе приближавал до къщата.

Но… може изобщо да не са я напускали?

— О, не…

Той вдигна поглед към Райм и натисна с палец двата бутона на дистанционното. Но не последва нищо.

Райм обясни спокойно:

— Щом се качи по стълбите, един от нашите хора го изключи.

— Не може да бъде! — затресе се Логан.

Подът зад него изскърца. Той се обърна моментално.

— Ричард Логан, не мърдай.

Беше детективът, за когото бяха говорили преди секунди. Амелия Сакс.

— Горе ръцете. Ако не ги вдигнеш, ще стрелям.

Зад нея стояха двама мъже и той предположи, че са нейни колеги от полицията. Единият беше дебел и масивен, с измачкан син костюм. Другият беше слаб, по риза и с очила с черна рамка.

И тримата държаха пистолети в ръцете си.

Но очите на Логан бяха върху Амелия Сакс. Отдалеч се виждаше, че тя изгаря от желание да стреля. Явно последните думи на Райм бяха отправени към нея, предупреждаваше я, че е готов да изрече вълшебната думичка и й даваше време да се приготви.

Предполагам, че е достатъчно…

Тя беше чула казаното за нея и бе разбрала, че той няма високо мнение за професионализма й. Но когато пристъпи напред и му сложи белезниците, го направи безупречно, почти нежно. После без особени усилия го свали на пода.

Дебелият полицай пристъпи напред и посегна към кабелите.

— Не забравяй ръкавиците — предупреди спокойно Райм.

Полицаят се поколеба. После сложи ръкавици, свали кабелите и се наведе към предавателя на ревера си:

— Вече е чисто. Може да пуснете тока.

След миг стаята се обля в светлина, очите на индикаторите — всичките жълти, зелени и червени лампички светнаха и Ричард Логан бе запознат с правата си на фона на бръмченето на машините.

79

Беше време за героизъм.

Но героизмът не беше силната страна на един редови изобретател.

Сомърс реши, че е оголил достатъчна част от кабела, време беше да пробва да направи късо съединение.

Теоретично погледнато, не трябваше да има проблем.

Разбира се, съществуваше риск при свързването на двата полюса, високият волтаж в захранващата линия да образува огромна дъга и да го превърне в плазма. Сомърс се намираше само на три метра от бетонния под, а беше гледал записи с волтови дъги, високи стотина метра.

Но нямаше време за изчакване.

Първа стъпка: свържи кабела с главната линия.

С мисълта за съпругата, децата си и другите си деца — изобретенията си, плод на дългогодишен упорит труд, той се наведе към кабела, пое дълбоко въздух и хвана двете оголени жици с ръце.

Нищо. Дотук добре. Сега тялото му и кабелите бяха част от електрическата верига. През него минаваше ток с напрежение 138 000 волта.

Той преметна оголената част на кабела през тоководещата линия и я уви около нея за по-добър контакт.

Хвана я за изолираната част, отдръпна се назад и люлеейки се несигурно във въздуха, се загледа в мястото, където бе решил да направи връзката: една подпора, която достигаше до тавана, но по-важното — влизаше дълбоко в земята.

Към която всяка електрическа енергия се стремеше инстинктивно.

Подпората беше на около два метра от него.

Чарли Сомърс нервно се засмя.

Беше толкова идиотско. В момента, когато краят на кабела в ръката му доближеше металната подпора, енергията щеше да усети контакта, да скочи и да се получи огромна експлозия. Плазма, пламъци, разтопен метал — всичко щеше да се разхвърчи с хиляда метра в секунда…

Но той не виждаше друг избор.

Сега!

Отрежи му главата…

Започна лекичко да се приближава към металната греда.

Метър и осемдесет, метър и петдесет, метър и…

— Хей, Чарли? Чарли Сомърс?

Той се стресна. Краят на кабела се замята бясно, но той го дръпна бързо настрани.

— Кой е там? — извика, преди да съобрази, че може да е братът на Анди Джесън.

— Рон Пуласки. Полицай съм, работя с детектив Сакс.

— Да — изведнъж зяпна невярващо. — Какво? Какво правите тук?

— От половин час се опитвам да се свържа с вас по телефона.

— Бягайте оттук, полицай. Много е опасно.

— Не успяхме да се свържем с вас. Започнахме да звъним веднага, след като говорихте с Амелия и Линкълн.

Сомърс овладя гласа си.

— Телефонът не е с мен. Вижте, опитвам се да прекъсна тока в целия район. Това е единственият начин да го спрем. Но ще се получи огромна…

— Вече го спряхме.

— Какво?

— Да, сър. Изпратиха ме тук да ви намеря и да ви уверя, че казаното по телефона от Райм и Амелия Сакс е измислица. Те знаеха, че убиецът подслушва телефона им, и нямаше как да ви обяснят какво всъщност планират. Трябваше да го накараме да повярва, че според нас следващата атака ще бъде тук, в Изложбения център. Веднага излязох от дома на Линкълн и започнах да ви звъня. Не спирах, но вие все не вдигахте телефона. После ни казаха, че са ви видели да тръгвате насам, и аз хукнах след вас.

— Боже господи!

Сомърс се загледа в люлеещия се кабел пред себе си. Енергията от захранващата линия можеше всеки момент да реши, че иска това късо съединение, за да си отиде у дома, в земята. И Сомърс щеше да изчезне заедно с нея.

Пуласки се провикна:

— Хей, какво правите горе?

„Опитвам се да се самоубия“ — помисли си Чарли. Придърпа внимателно кабела, пресегна се и започна да го отвива, за да прекъсне връзката с главната линия. Очакваше, не, беше убеден, че всеки миг ще чуе характерното съскане, после пращенето на искрата и ще умре.

Защото беше пуснал звяра от клетката.

— Мога ли да ви помогна с нещо, сър?

Да си затвори устата.

— Ъъъ, просто се отдръпнете и ми дайте няколко минутки, полицай.

— Разбира се.

Най-после кабелът се отдели от захранващата линия и Сомърс го пусна на земята. Надигна се от импровизираната люлка, увисна във въздуха, скочи и падна на пода върху кабела. Извика от болка, но веднага стана и провери за счупени кости. Всичко си беше на мястото.

— Какво казахте, сър? — попита Пуласки.

Гласът в главата на Сомърс не спираше да повтаря: „Останете на линия, останете на линия, останете на линия…“

Но успя да отвърне:

— Нищо — изтупа прахта от панталоните си и се огледа. — Хей, полицай?

— Да, сър?

— Случайно да мярнахте някъде тоалетна, докато идвахте насам?

80

— Чарли Сомърс е добре — докладва Сакс, докато прибираше телефона си. — Рон току-що се обади.

Райм се намръщи.

— Не знаех, че е бил зле.

— Изглежда, е искал да стане герой. Решил да спре тока в Изложбения център. Рон го открил в мазето с кабел в ръка. Висял във въздуха.

— Как е мислел да го направи?

— Не знам.

— Коя част от „остани на линия“ не е разбрал?

Тя сви рамене.

— Не можахте ли просто да му се обадите?

— Оставил телефона си на щанда. Било заради напрежението, но не разбрах точно.

Братът на Анди Джесън също беше добре, макар и гладен, мръсен и ядосан. Постепенно се възстановяваше от престоя си в задната част на белия микробус на Логан, паркиран в уличката зад къщата на Райм. Логан не му бе дал никаква информация, беше го оставил на тъмно — и в прекия, и в преносния смисъл. Рандъл Джесън бе предположил, че го отвличат, за да измъкнат пари от богатата му сестра. Не беше чул нищо за атаките. Логан явно планираше да му пусне тока в мазето на Райм, за да изглежда, че е докоснал случайно нажежения кабел, докато е свалял инсталирания на електрическото табло комутатор, с помощта на който е убил Райм. Рандъл очакваше всеки миг да се срещне със сестра си, която в момента беше при Гари Ноубъл и изслушваше последните новини по случая.

Райм се запита дали Анди нямаше да използва момента и да отвърне на удара, като оповести пред пресата, че виновниците за атаките са хора, свързани с алтернативни енергийни източници.

— Какво става с Боб Кавано, инициаторът на всичко това?

— Хората на Макданиъл го закопчаха. Бил в кабинета си. Не е оказал съпротива. Полицаите открили тонове с разработки, свързани с бъдещи компании за производство на алтернативна електроенергия. Групата около него е планирала да ги създаде, след като поеме контрола над „Алгонкуин“. Ако Кавано откаже съдействие, Бюрото ще вземе имената на останалите от картела от компютъра му и телефонните разпечатки.

Зеленият картел…

Райм си спомни какво бе казал Логан преди няколко години, докато седеше с белезници на ръцете и краката между двамата полицаи:

— Организации? Всичко е измама. Трябва да си го разбрал.

Беше го изрекъл с безстрастен, зловещо аналитичен тон и днес го бе повторил.

Вече го разбрах…

Той се вгледа в противника си. Името му беше потвърдено, но той все още не можеше да мисли за него като за Ричард Логан. За него щеше да си остане Часовникаря. След пластичната операция лицето му беше различно, но очите бяха на човека, който доказа, че е не по-малко умен от самия него. В някои случаи дори по-умен, защото беше освободен от наложените ограничения на закона и съвестта.

Белезниците бяха надеждни, както и веригата на краката, но въпреки това Лон Селито не сваляше поглед от убиеца, сякаш подозираше, че той би могъл да използва огромния си умствен потенциал и въпреки всичко да избяга.

Но Райм не мислеше така. Арестуваният бързо огледа стаята, видя насочените към него пистолети и прецени, че е безсмислено да се съпротивлява.

— Кажи ми как го направи? — обърна се той към Райм и в погледа му имаше чистосърдечно любопитство.

Докато Сакс и Купър слагаха в пликчета и надписваха новите доказателства, Райм го запозна подробно с действията си.

— Когато нашият федерален агент ми подхвърли идеята, че извършителят може да не е Галт, а друг, осъзнах, че електротехникът е просто примамка, за да блокира разследването ми. Сам знаеш колко е опасно да действаш по предварителни предположения… Бях приел за безспорен факт, че извършителят е Галт. Но тази версия се провали и аз обмислих отново цялата… — той се усмихна на попадението на думата, която имаше намерение да използва — дъга от престъпления. Да вземем капана в училището. Какъв смисъл имаше някой да прилага толкова сложен план, само за да нарани двама или трима полицаи? И този шумен генератор! Хрумна ми, че като улика е достатъчно голям, за да крие в себе си нещо, което извършителят иска да вкара в лабораторията ми. Например микрофон.

Заложих на предположението, че в генератора има подслушвател и ти можеш да ни чуваш. Започнах да градя на глас новата версия за Анди Джесън и брат й като евентуални извършители, защото доказателствата ни водеха към тях. В същото време пишех на компютъра инструкции към всички в стаята. Докато разговаряхме, те бяха зад мен и четяха. Накарах Мел, един от моите хора, да провери генератора за микрофон и той го откри. Реших, че щом си искал да открием генератора, значи по него има някакъв доказателствен материал. Когото и да уличаваше, беше ясно, че той няма да е замесен в престъплението. Така разбрах, че Анди Джесън и брат й са невинни.

Логан се намръщи.

— И ти никога не си я подозирал?

— Подозирах я. Ние… наистина мислехме, че Анди ни е излъгала. Предполагам, че си чул това на микрофона?

— Да, въпреки че не успях да разбера за какво става въпрос.

— Тя каза на Сакс, че е наследила уменията си от своя баща. Сякаш й се искаше да скрие факта, че е работила на линия и може да образува дъга. Но когато се замислих, открих, че тя не отричаше този факт, просто казваше, че я бива повече в бизнеса… Добре, щом не са Анди и брат й, тогава кой? Отново прегледах доказателствата — погледна към дъските. — Не можех да намеря мястото на някои от тях. Особено на пружината. Тя не ми излизаше от ума.

— Пружина? Да, ти спомена нещо такова.

— На едно от местопрестъпленията открихме малка част от тънка пружина за часовник. Почти невидима. Решихме, че е от таймер и че следващия път системата ще бъде задействана с часовников механизъм. Но изведнъж размислих — щом може да се използва за таймер, значи става и за часовник. И това веднага ми напомни за теб.

— Пружина — лицето на Логан посивя. — Винаги минавам с ролер по дрехите си — той кимна към поставения до работната маса ролер, — за да съм сигурен, че съм премахнал всички следи по себе си, преди да отида на работа. Сигурно е изпаднала от ръкава ми. Искаш ли да ти кажа нещо интересно, Линкълн? Вероятно се е захванала, докато разчиствах инструментите и частите за старите часовници. Както ти казах вече… идеята за електрониката в часовникарството ме завладя напълно. Исках да се преквалифицирам. Да направя най-съвършения часовник. По-добър от държавния атомен часовник. Само че електронен.

— Тогава всички парченца от пъзела си дойдоха на мястото — продължи след малко Райм. — Предположението, че писмата са писани от Галт под заплаха, беше възможно само ако ти си му ги диктувал. Алтернативно реактивно гориво? Изпитания с подобно гориво са извършвани предимно във военната авиация, но това означава, че е изпробвано поне в няколко частни или търговски полети. Реших, че няма логика някой да планира атака на летище или военна база, защото охраната около електрическите системи там е много засилена. Тогава откъде идваха тези следи? Единственият сценарий, включващ летища и самолети, не беше пряко свързан с този случай, а с теб. В Мексико. На едно от местопрестъпленията открихме зелено влакно… като цвета на униформите на мексиканските полицаи. По него имаше реактивно гориво.

— Оставил съм влакно? — Логан почервеня от гняв към самия себе си.

— Предполагам, че е попаднало по теб при срещата ти с Артуро Диас на летището, преди да отлетиш обратно към Филаделфия, да отвлечеш Рандъл Джесън и да се върнеш с него в Ню Йорк.

Въздишката на Логан потвърди теорията на Райм.

— Това беше моята версия, но всичко се базираше единствено на умствени заключения… докато не осъзнах, че отговорът е пред очите ми. Неоспоримото доказателство.

— Какво имаш предвид?

— ДНК. Бяхме получили анализа на откритата кръв, останала при първата атака по металната врата в мазето на електрическата подстанция. Но изобщо не ми мина през ума да я пусна през КОДИС — базата данни с ДНК към полицията. Защо да го правя? Вече бяхме идентифицирали Галт.

Това беше последният щрих. Райм беше дал писмени инструкции на Купър — не можеше да ги изрече на глас заради микрофона в генератора — да сравни ДНК пробата с архива на КОДИС.

— Имахме твоя проба от предишната ти поръчка в Ню Йорк преди две години. Тъкмо четях потвърждението, че двете проби са идентични, когато ти се появи. Успях да скрия бързо данните на монитора.

Мускулите по лицето на Логан се втвърдиха от гняв.

— Да, да… в подстанцията. Порязах си пръста на вратата. Опитах се да изтрия кръвта, но подозирах, че ти ще я откриеш. Затова подготвих бомба в онази батерия. Тя трябваше да унищожи следите.

— Принципът на Локард гласи — Райм започна да цитира добре известния криминалист от началото на двайсети век — „При всяко престъпление има размяна на…“

Логан побърза да довърши:

— „… Улики между престъпника и местопрестъплението или между престъпника и жертвата. Може да се окажат трудни за откриване, но връзката съществува. Задължение на всеки детектив е да открие поне едно доказателство, което би довело до идентифициране на извършителя, ако не и директно до адреса му.“

Райм не успя да сдържи усмивката си. Цитатът беше негов, парафраза на онзи на Локард. Беше го използвал в една статия за работата на криминалистите, писана преди два или три месеца. Ричард Логан определено си бе подготвил домашното.

Или беше повече от обикновено проучване?

Затова приех работата… Трябваше да съм близо до теб…

— Освен отличен криминалист ти се оказа и добър актьор, Райм — каза Логан. — Направи ме на глупак.

— Ти сам се направи.

Очите им се срещнаха. Телефонът на Селито звънна. Той отговори, проведе кратък разговор и докладва:

— Колата е тук. Можем да го отведем.

На вратата се появиха трима полицаи — двама от тях бяха с униформи, третият беше детектив с кестенява коса, дънки, дънкова риза и бежово яке. На устните му играеше нехайна усмивка и една част от причините за нея бяха двата тежки патлака, по един на всяко бедро.

— Здрасти, Роланд — усмихна му се Амелия.

— Не сме се виждали скоро — обади се Райм.

— Здравейте. Разбрах, че сте прибрали птичето в кафеза.

Роланд Бел отговаряше за транспортирането на задържаните в шерифската служба на Северна Каролина. Работеше като детектив от години, но още не можеше да се освободи от носовия южняшки акцент. Специалността му беше защита на свидетели и охрана на заподозрени. В тази работа нямаше по-добър от него. Райм остана доволен, че именно той ще придружава Логан до предварителния арест.

— Не се безпокойте. Ще бъде в добри ръце — увери ги Роланд.

След това даде знак на двамата полицаи и те помогнаха на Логан да се изправи на крака. Провери белезниците и веригата, после претърси арестувания. Кимна към хората си и те го поведоха към изхода. Часовникарят се обърна и каза някак свенливо, почти любовно:

— Пак ще се видим, Линкълн.

— Знам, Логан. Чакам с нетърпение новата ни среща.

Усмивката на Логан бързо се смени с объркване.

— Аз ще бъда свидетел по делото ти — улесни го Райм.

— Може да се срещнем там, може и някъде другаде — отвърна неопределено Логан. После погледна към великолепния Breguet. — Не забравяй да се грижиш за него.

И излезе.

81

— Съжалявам, че трябва да го научиш от мен, Родолфо.

От оптимистичната нотка в гласа на командира не бе останала и следа.

— Артуро? Просто не мога да повярвам.

Райм му разказа за заговора на Диас да убие шефа си и да го представи като инцидент при планирано убийство на друг човек.

От другата страна му отговориха с мълчание.

— Приятели ли бяхте?

— Приятелство… Знаеш ли какво мисля аз за предателството? За мен една невярна съпруга, която след любовната среща се завръща в къщи да се погрижи за децата и да ти сготви, извършва по-малък грях от приятеля, който те предава от алчност. Ти какво мислиш по този въпрос?

— Предателството ни разкрива истината.

— О, капитане, да не си будист? Или хиндуист?

Райм се засмя.

— Не.

— Но гледаш философски на нещата. Мисля, че отговорът е един: Артуро Диас работеше за органите на реда в Мексико. Решил е, че това му дава право да прави каквото си иска. Тук животът е просто невъзможен, капитане.

— Но ти упорстваш. Продължаваш да се бориш.

— Да. Защото съм глупак. Точно като теб, приятелю. Не е ли истина, че ще изкарваш милиони, ако поемеш охраната на някоя от големите корпорации?

— Да, но къде е тръпката?

Смехът оттатък беше искрен и гръмогласен.

— Какво ще стане с него? — попита мексиканецът.

— С Логан ли? Ще бъде осъден за убийствата от атаките. И за другото убийство, извършено преди години в Ню Йорк.

— Ще получи ли смъртна присъда?

— Да, но няма да го екзекутират.

— Защо? Заради онези либерали в парламента ви, за които слушаме непрекъснато?

— По-сложно е. Въпросът зависи от общата политическа ситуация. Точно в този момент губернаторът не иска да екзекутира затворници, независимо от престъпленията им, защото е малко неудобно.

— Особено за затворника.

— В случая неговото мнение няма никакво значение.

— Предполагам, че е така. Както и да е. Въпреки мекото ви отношение към бандитите, аз все още харесвам Америка. Може пък да премина тайно границата и да стана емигрант. Бих могъл да работя в „Макдоналдс“, а нощем да разкривам престъпления.

— На драго сърце ще ти стана спонсор.

— Ха! Знаеш ли кога ще ме видиш в Щатите? Когато аз те видя седнал на трапезата в дома си на печено пиле и текила.

— Прав си. Въпреки че обичам текила.

— Сега на въпроса. Предполагам, че ще трябва да се очистя от това змийско гнездо, в което се е превърнал отделът ми. Ще ми трябват…

Гласът му се изгуби.

— Какво ще ти трябва, командире?

— Ще ми трябват някакви доказателства. Съзнавам, че топката е в моите ръце, но мисля, че мога да разчитам на теб.

— С удоволствие ще помогна с каквото мога.

— Чудесно — засмя се Луна. — Тогава след няколко години ще мога да прибавя с чиста съвест онези вълшебни букви към името си.

— Какви са тези вълшебни букви?

— П. Е. Н.

— Ти? Да се пенсионираш?

— Шегувам се, капитане. Пенсионерският живот не е за хора като нас. Ние ще си умрем на работното място. Да се надяваме, че няма да е скоро. Дочуване, приятелю.

Те прекъснаха. Райм натисна бутона за бързо избиране на Катрин Данс и я запозна с подробностите по задържането на Ричард Логан. Разговорът им беше кратък. Не защото не му се общуваше, напротив, беше развълнуван от успеха си.

Но последиците от пристъпа на дисрефлексия охладиха ентусиазма му. Той подаде телефона на Сакс да си побъбри по женски с Катрин и помоли Том да му донесе малцово уиски:

— Бъди така любезен да ми налееш от онова осемнайсетгодишно „Гленморанги“, ако обичаш. Моля и благодаря.

Том му наля и остави чашата в специалната поставка близо до устата на шефа си. Райм смукна през сламката. Задържа течността в устата си, наслади се на неповторимия вкус и преглътна. Усети разливащата се по тялото му топлина, усети отпускането, усети и нарастването на странната слабост, която не го напускаше през цялата изминала седмица. Но си наложи да не мисли за нея.

Изчака Сакс да приключи разговора и я попита:

— Ще ми правиш ли компания?

— Как иначе?

— Какво ще кажеш за малко музика?

— Джаз?

— Четеш ми мислите.

Той избра Дейв Брубек, запис на живо от концерт през шейсетте. Първите акорди от интродукцията към „Тейк Файв“ изпълниха стаята, после музиката се изсипа през колоните, дразнеща и заразителна с характерния си пет четвърти такт.

Сакс си наля един пръст, седна до него и се загледа в белите дъски.

— Забравихме нещо, Райм.

— Какво?

— Онази предполагаема терористична група. „Справедливост за Земята“.

— Да му мисли Макданиъл. Ако бяхме открили някакви доказателства за съществуването й, щях и аз да се разтревожа. Но няма и помен от тях — Райм отпи втора глътка и усети нов пристъп на слабост. Въпреки това успя да се пошегува: — Лично аз смятам, че е грешна информация от сенчестата зона.

82

Празникът в чест на Деня на Земята, организиран на Пасището в Сентрал Парк, беше в разгара си.

В шест часа и двайсет минути на тази приятна, макар малко хладна и облачна вечер един агент на ФБР стоеше на края на голямата поляна и оглеждаше събралите се, повечето от които протестираха за едно или друго нещо. Останалите неактивни елементи бяха дошли на пикник или бяха гости на града. Но всъщност хората не бяха тук, за да празнуват, а за да недоволстват: от глобалното затопляне, от бензиновите пари, големите корпорации, отровните газове, въглеродния диоксид.

И метана.

Специален агент Тимъти Конрад зърна група протестиращи срещу изпускането на стомашни газове от едрия рогат добитък и примига няколко пъти. Очевидно пръднята също допринасяше за изтъняване на озоновия слой.

Запушете задниците на кравите!

Боже, какъв побъркан свят!

Конрад беше сложил мустаци за прикритие, носеше дънки и широка риза, под която криеше радиостанцията и пистолета. Снощи жена му бе изгладила дрехите и бе наложила вето на идеята му да спи с тях за по-голяма идентичност.

Той не беше фен на мекушавите либерали и хората, готови да продадат страната си в името на… какво? Всеобщото удовлетворение, Европа, глобализма, социализма… или просто от страх.

Но общото между него и хората в парка беше грижата за околната среда. Конрад милееше за живота на открито. Лов, риболов, туризъм. Затова се чувстваше съпричастен.

Той продължи да се вглежда внимателно в тълпата. Въпреки че престъпникът с прякор Часовникаря вече беше на топло, главен агент Тъкър Макданиъл продължаваше да се страхува, че групата „Справедливост за Земята“ може да устрои някакво представление на този ден. Сигналите от СИГНИТ бяха надеждни, дори и скараният с техниката Конрад трябваше да го признае. Затова всички сили бяха насочени срещу „Справедливост за Земята“ или както шефът го бе произнесъл съкратено СЗЗ. Произнасяше се СпраЗеЗе.

Тази вечер градът гъмжеше от агенти на ФБР и отряди на полицията, особено в частта около Културния дом до река Хъдсън, по пътя на празничното шествие от центъра до хотел „Батъри Парк“ и тук, в Сентрал Парк.

Макданиъл си призна, че са сбъркали, като са свързали групата с Ричард Логан и „Алгонкуин Консолидейтед“, но беше много възможно „Справедливост за Земята“ да се съюзи с части на ислямистите фундаменталисти.

Симбиотична структура.

През следващите няколко месеца изразът щеше да стане повод за нескончаеми шеги между колегите, докато си пиеха бирата след работа.

Личното усещане на Конрад, работил дълги години на улицата под прикритие, беше, че СЗЗ можеше и да съществува, но беше просто група маниаци и не можеше да бъде заплаха за никого. Той продължи обиколката си из Пасището, като се вглеждаше във всяка отговаряща на профила група. Наблюдаваше внимателно местата, където ръцете им се допираха до телата, търсеше скрити пакети и торби, дебнеше за жестове, разкриващи тайни места, криещи амуниции и оръжие. Вглеждаше се за бели брадички, предполагащи наскоро обръснати бради или несъзнателно докосване на косата от женска ръка, знак за неудобство, че се явява на публично място без хиджаб.

Но най-много се вглеждаше в очите им.

Стотици вглъбени, разсеяни или любопитни погледи.

Но нито един не предполагаше, че човекът има намерение след няколко минути да избие десетки или стотици хора в името на някакъв бог. Или кауза. Или в името на китовете, на изсечените дървета, на изчезващите сови. Той направи още няколко кръгчета и спря до партньорката си, навъсена трийсет и пет годишна жена с дълга селска риза и суичър, раздърпан и широк като дрехата на Конрад.

— Има ли нещо?

Безсмислен въпрос. Ако имаше „нещо“, тя веднага щеше да му съобщи, на него, както и на всички скрити в тълпата служители на реда.

Тя само поклати глава.

Явно според Барб безсмисленият въпрос не заслужава друг отговор.

Пардон, Барбара, поправи се той. Както го поправи тя, когато започваха съвместната си работа.

— Пристигнаха ли? — кимна той към импровизираната сцена в южния край на поляната, имайки предвид поканените да вземат участие в официалната част на тържеството двама сенатори, дошли със самолет от Вашингтон специално за случая. Те работеха с президента по програма за опазване на околната среда и оглавяваха комисия за изработване на зелен закон, който щеше да ядоса големите корпорации в Америка дотолкова, че те с радост биха извили вратовете и на двамата. Официалната част започваше в шест и половина. След речите щеше да има концерт. Конрад не можа да прецени дали хората бяха тук заради музиката или заради сенаторите. Предположи, че силите са разделени горе-долу по равно.

— Току-що — отвърна Барбара.

Двамата огледаха поляната. Конрад додаде:

— Не ти ли се струва странен този акроним? СпраЗеЗе. Защо не го нарекоха простичко Се Зе Зе?

— СпраЗеЗе не е акроним.

— Защо да не е?

— По дефиниция в акронима буквите или сричките от различните думи се четат като една.

— На английски ли?

Тя въздъхна, както му се стори, снизходително.

— На английски, когато става дума за англоговорещите страни. Очевидно е.

— Значи, НФЛ не е акроним?

— Не, абревиатура е. Но СПИН е акроним на синдром на придобитата имунна недостатъчност.

Конрад се замисли: „Барбара е изключителна…“

— Ами „BIC“? — попита той.

— Предполагам, да. Не знам как стои въпросът при търговските марки. Знаеш ли какво означава?

— Забравих.

В този момент радиостанциите и на двамата завибрираха едновременно и те вдигнаха глави.

— Внимание, посетителите са на сцената. Повтарям, посетителите са на сцената.

„Посетителите“ беше кодова дума за сенаторите. Агентът на командния пост им нареди да заемат позиции на запад от сцената и те тръгнаха натам.

— Знаеш ли, че някога тук наистина е било пасище? — обърна се Конрад към Барбара: — Основателите на града са оставили овцете да си пасат по него до средата на трийсетте. После са ги преместили в парка на Бруклин. Овцете, имам предвид.

Барбара го изгледа тъпо. В смисъл: какво общо има това?

Конрад се обърна и пое по тясната алея.

Чуха се бурни аплодисменти. И викове.

Двамата сенатори се качиха на подиума. Първият се наведе към микрофона и заговори с нисък плътен глас. Думите му се разнесоха над Пасището. Тълпата прегракна от викове, така демонстрираше одобрението си на всеки две минути, докато сенаторът сипеше една след друга банални фрази. Проповядваше, морализаторстваше, призоваваше.

Изведнъж Конрад забеляза, че сред публиката настъпи някакво оживление, започна отстрани на сцената и се придвижи по посока на централната част, където стояха сенаторите. В първия миг той се стъписа, после се понесе напред.

— Какво? — извика Барбара, докато посягаше към пистолета.

— СЗЗ — прошепна той и извади радиостанцията.

83

Фред Делрей се прибра в сградата на Федералното бюро в седем вечерта след посещението си в болницата при Уилям Брент, избрал измежду многото имена, под които се подвизаваше на улицата, това на Стенли Палмър. Той наистина беше ударен лошо, но дойде в съзнание. Лекарите обещаваха да го изпишат до два-три дни.

Брент вече се бе свързал с адвокат във връзка с катастрофата. Да осъдиш полицай, бутнал човек със служебната си кола, беше фасулска работа. Искът беше за петдесет хиляди долара плюс разноските по лечението.

Така че за Уилям Брент се задаваха добри времена, поне във финансово отношение. Компенсацията за нанесени щети беше освободена от такси и данъци, стоте хиляди от агент Делрей също бяха освободени от данъци по простата причина, че данъчните служби в Ню Йорк никога нямаше да научат за тях.

Делрей отиде в кабинета си и докато поглъщаше информацията за залавянето на Ричард Логан с прякор Часовникаря, двайсетгодишната му секретарка от афроамерикански произход нахлу стремително в стаята и попита задъхано:

— Чухте ли какво е станало на празненството по случай Деня на Земята?

— Какво?

— Не знам подробности, но някаква група, СЗЗ…

— Какво?!

— СЗЗ. „Справедливост за Земята“. Каквото и да значи. Някаква екотерористична група.

Делрей остави чашата с кафето на бюрото и с разтуптяно сърце изрече:

— Значи наистина съществува?

— Да.

— И какво е станало? — попита нетърпеливо той.

— Знам само, че са нахлули в Сентрал Парк, съвсем близо до онези сенатори, изпратени от президента да говорят на тържеството. Главният иска да се явиш моментално в кабинета му.

— Има ли жертви? — прошепна Делрей.

— Не знам.

Лицето на върлинестия агент потъмня. Той се изправи и тръгна с широки крачки по коридора. Това беше неговото тичане. Усвоил го беше на улицата, естествено. На която подозираше, че след този разговор ще трябва да каже „довиждане“. Той успя да изнамери ценна информация и да помогне за залавянето на Часовникаря, но се провали в основната си мисия: да открие терористичната организация.

Сега Макданиъл щеше да го разпъне на кръст. Щеше да го погледне с яркосините си очи — ясни и безкомпромисни, и фино, но решително да му тегли шута. И щом го викаха при главния, явно вече го бе направил.

Дръж се, Фред. Каквото и да говорят, ти си вършеше добре работата…

Докато бързаше напред, надничаше из кабинетите, искаше да намери някого от колегите и да получи информация за събитията в Сентрал Парк. Но всички бюра бяха празни. От инцидента бяха изминали часове, но той предположи, че всички са там, хукнали веднага след като са чули за „Справедливост за Земята“. Това беше най-сигурният знак, че с кариерата му е свършено: никой не му се обади и не поиска от него да участва в операцията.

Но съществуваше и друга възможност. Можеше да го викат в кабинета на главния заради откраднатите сто хиляди долара.

Какво, по дяволите, си бе мислил? Направи го заради любимия си град, за да предпази съгражданите си. Но защо си бе въобразявал, че ще му се размине? Особено с шеф, който си мечтаеше да го разкара и затова се ровеше из докладите му като пристрастен към кръстословиците маниак.

Дали щеше да отърве затвора?

Съмняваше се. С провала със скапаната „Справедливост за Земята“ шансовете му бяха минимални.

Един етаж по-надолу в неописуемо сложната схема на сградата. Още един.

Най-после стигна до вратата на големия шеф. Секретарката съобщи за пристигането му и го въведе в просторния ъглов кабинет.

— Фред.

— Джон.

Главен директор и специален агент, петдесетгодишният мъж срещу него приглади сивата си коса, потупа я, за да се увери, че приглаждането не е било напразно, и му посочи стола пред претрупаното бюро.

Не, помисли си Делрей, претрупано не беше точната дума. Беше подредено и организирано, само че папките се издигаха на десетина сантиметра над плота. Все пак това беше Ню Йорк. Тук всеки ден се случваха лоши неща и хора като неговия шеф трябваше да ги оправят.

Фред се опита да прочете мислите му, но лицето на директора беше непроницаемо. В началото на своята кариера Джон също бе работил на улицата. Но общото им минало нямаше да помогне на агента. Такива бяха правилата в Бюрото, тук федералните закони и правилата бяха над всичко. Директорът беше сам, което не го изненада. Тъкър Макданиъл сигурно тичаше из парка да чете правата на бандитите.

— Е, Фред, ще карам направо.

— Слушам.

— За тези СЗЗ.

— „Справедливост за Земята“.

— Точно така.

Директорът отново прокара ръка по буйната си коса. Пръстите му потънаха в нея, после я напуснаха и я оставиха във вида, в който беше и преди да минат по нея.

— Просто исках да разбера. Ти не откри нищо за тях, нали?

Делрей знаеше, че е безсмислено да увърта.

— Не, Джон. Провалих се. Обходих всичките си източници и още половин дузина нови. Включих и оттеглилите се от работа, и ето че станаха две дузини. Но не открих нищо. Съжалявам.

— Но момчетата на Тъкър Макданиъл имаха десет ясни попадения.

Сенчестата зона…

Фред нямаше намерение нито да хвърля кал по Тъкър Макданиъл, нито да му рисува крила.

— И аз така чух. Агентите му са се натъкнали на цяла кошница с подробности за организацията. За онзи човек: Рахман — Джонстън. Открили разни кодови думи за оръжие — въздъхна той. — Чух, че днес е имало инцидент. Какво стана, Джон?

— Да. СЗЗ се появиха.

— Има ли жертви?

— Имаме запис. Искаш ли да го видиш?

„Не, сър, нямам никакво желание — каза си Делрей. — Последното нещо, което бих могъл да искам, е да видя десетки и стотици пострадали хора заради собствената ми некадърност. Нито искам да видя как храбрият герой Тъкър Макданиъл спасява света начело на Т и К отряда си.“

Директорът се наведе към лаптопа, натисна няколко клавиша и обърна екрана към Делрей. Агентът очакваше един от типичните за бюрото записи — широко отворена бленда, лош контраст и в долния ъгъл информацията за мястото и времето.

Но веднага разбра, че гледа новините на Си Ен Ен.

Си Ен Ен?

Усмихната репортерка с красива прическа държеше цял куп листове с бележки и разговаряше с мъж около трийсетте с панталон и риза в очевидно несъвместими цветове. Косата му беше тъмна и късо подстригана. Усмихваше се смутено, очите му шареха между камерата и репортерката. До него стоеше червенокос хлапак на не повече от осем години с лунички по лицето.

Репортерката се обърна към мъжа:

— Както разбрах, вашите ученици се готвят за Деня на Земята от няколко месеца.

— Точно така — отвърна мъжът срамежливо, но с гордост.

— Тази вечер в Сентрал Парк са се събрали представители на различни групи и движения, поддържащи една или друга идея. Вашите ученици имат ли конкретна цел, свързана с опазването на околната среда?

— Не бих казал, че е една. Те имат различни интереси: енергията от възобновяеми източници, спасяването на тропическите гори, глобалното затопляне и въглеродния диоксид, защитата на озоновия слой и популяризирането на рециклиращите технологии.

— Кой е вашият помощник в тази сериозна задача?

— Това е моят асистент, Тони Джонстън.

Джонстън…

— Здравей, Тони. Би ли казал на нашите зрители как се нарича вашата организация?

— Ъъъ, да. Казва се „Сподели с децата грижата за Земята“.

— А това, както виждам, са плакати. Сами ли ги направихте?

— Ъъъ да…, но нашият учител господин Рахман… — момчето вдигна поглед към мъжа до себе си — ни помогна мъничко.

— Браво на вас, Тони! Благодаря на теб и на всички ученици от трети клас на основно училище „Ралф Уолдо Емерсън“ в Куинс с класен ръководител Питър Рахман, които вярват, че няма възрастови граници, щом искаш да помогнеш Земята да стане едно по-добро място за живеене. За вас от мястото на събитието предаде Кати Брайъм…

Директорът натисна един клавиш и екранът потъмня. После се отпусна назад. Делрей не разбра дали се изсмя, или измърмори някаква ругатня.

— Справедливост — произнесе бавно той. — Сподели грижата… — после въздъхна дълбоко. — Имаш ли представа колко навътре в лайната е нагазил този офис, Фред?

Делрей повдигна буйните си вежди.

— Помолихме Вашингтон за допълнителни пет милиона долара извън разходите, свързани с мобилизираните от нас четиристотин агенти. Изискахме десетки съдебни разпореждания от съдебните органи в Ню Йорк, Уестчестър, Фили, Балтимор и Бостън… имахме железни доказателства от СИГНИТ, че група екотерористи, по-лоши от онези на Тимоти Макавей и по-жестоки от Бен Ладен, ще атакуват Америка и ще я залеят в кръв. А се оказаха група хлапета на осем и девет години. Кодовите думи за оръжие „хартия и материали“? Означавали са хартия и материали. Комуникацията не е ставала в сенчестата зона, а лице в лице в голямото междучасие или в обедната почивка. Някаква жена работела с Рахман? Сигурно става дума за малкия Рони, понеже гласът му още не е мутирал. Добре, че не получихме сведения за „пускане на гълъбите“ в Сентрал Парк, тогава сигурно щяхме да молим военните за ракети „земя-въздух“.

Настъпи кратка тишина.

— Не злорадстваш, Фред! — Делрей сви мършавите си рамене. — Искаш ли мястото на Тъкър?

— А той къде ще…

— Където и да е. Във Вашингтон. Има ли значение? Е? Готов ли си за специален агент? Ако искаш, можеш да се нанесеш в кабинета му още тази вечер.

Делрей отвърна без капчица колебание:

— Не, Джон. Благодаря за доверието, но няма да приема.

— Ти си един от най-уважаваните агенти. Хората ти вярват. Моля те да си помислиш още веднъж.

— Искам да работя на улицата. Винаги съм искал това. За мен тази работа е важна — изрече твърдо агентът.

— Нашият каубой — засмя се директорът. — Добре, Фред. Можеш да се оттеглиш в кабинета си. Макданиъл пътува насам. С него ни предстои дълъг разговор и предполагам, че нямаш желание да участваш.

— Наистина нямам.

Делрей стана и тръгна към вратата. С единия крак беше навън, когато чу гласа на директора:

— Чакай, Фред, има още нещо.

Агентът замръзна.

— Нали ти работеше по случая с Гонзалес?

Делрей се бе изправял пред някои от най-опасните бандити в този град, без пулсът му да направи дори и един удар повече. Но сега кръвта заблъска толкова силно във врата му, че нямаше начин директорът да не забележи туптящата вена.

— Онзи търговец на наркотици в Стейтън Айлънд, за него ли говориш, Джон?

— Да. Има там едно объркване.

— Объркване ли?

— Да, с доказателствения материал.

— Така ли?

Директорът потърка очите си.

— При задържането му твоите хора открили трийсет килограма хероин, двайсетина пушки и голяма пачка пари.

— Така е.

— В пресата писаха, че парите били един милион и сто хиляди. Но в момента подготвяме случая за съда и откриваме само един милион.

— Някой е свил сто хиляди долара?

Директорът поклати глава.

— Не, никой не ги е свивал.

— Така ли? — Делрей пое дълбоко въздух. „Божичко… край!“

— Прегледах внимателно документите и да видиш колко интересно, втората цифра от веригата на картончето за пред съда, първата нула след единицата, е съвсем тясна. Ако не се загледа специално, човек може да я вземе за единица. Някой е направил точно така и е дал на медиите грешна информация. И те са написали един милион и сто хиляди.

— Разбирам.

— Исках да ти кажа, за да си в течение, ако стане дума. Било е грешка. Точната сума, събрана от Бюрото при случая „Гонзалес“, е един милион. Това е официално.

— Разбрах. Благодаря, Джон.

Директорът смръщи вежди.

— За какво?

— За разяснението.

Леко кимване. То носеше послание и Делрей го прие.

— Между другото, свърши много добра работа и помогна за залавянето на Ричард Логан. Преди няколко години той за малко не очисти десетки войници и хора от Пентагона. И няколко души от нашите. Радвам се, че го прибрахме на топло.

Делрей се обърна и напусна кабинета. Когато най-после остана сам, единственото, което си позволи, беше кратък нервен смях.

Третокласници…

Извади мобилния телефон и написа съобщение на Серина, че скоро ще си е у дома.

84

Линкълн Райм вдигна поглед и видя Пуласки на прага.

— Новобранец, какво правиш тук? Не трябваше ли да товариш доказателствения материал за Куинс?

— Оттам идвам. Аз просто… — гласът му секна като кола, навлязла внезапно в мъглив участък.

— Просто?

Наближаваше девет и двамата бяха сами в приемната на Райм. От кухнята долитаха успокояващи домашни звуци. Сакс и Том приготвяха вечерята. Беше време за аперитива, но както си отбеляза Райм ядосано, никой не благоволяваше да се появи и да му налее втора глътка. Това го изнервяше допълнително.

Сега използва момента, че Пуласки е при него, накара го да му налее в пластмасовата чаша и младият полицай го направи, без да се пазари.

— Това не е двойно питие — изръмжа Линкълн, но Рон сякаш не го чу, отиде до прозореца и се загледа навън.

„Очертава се драматична сцена от дълъг сапунен сериал“ — помисли си Райм и смукна през сламката от силната течност.

— Аз като че ли взех решение. Исках да споделя първо с вас.

— Като че ли?

— Аз взех решение.

Райм вдигна вежди. Не искаше да го окуражава прекалено. Каза си какво следва, въпреки че подозираше как ще се развие сценарият. Той бе отдал живота си на науката, но никога не забравяше, че едновременно с това отговаряше за стотици хора — свои подчинени — между които имаше много полицаи. И въпреки нетърпението, грубото отношение и изблиците на гняв той беше грижовен и справедлив с тях.

Докато не се издънеха.

— Слушам те.

— Напускам.

— Града ли?

— Работата.

— А!

Райм бе научил доста за езика на тялото от Катрин Данс. Веднага усети, че всяка казана от Пуласки дума е репетирана усърдно. И многократно.

Полицаят прокара ръка по русата си коса.

— Уилям Брент.

— Информаторът на Делрей ли?

— Да, сър.

Райм понечи за пореден път да напомни на Пуласки, че не е необходимо да вмъква в речта си тези определящи разликата в положението им титли. Но се отказа и отвърна кратко:

— Продължавай.

С мрачно изражение Пуласки седна на плетения стол до инвалидната количка на Райм и заговори:

— Там… в апартамента на Галт… аз се изплаших. Направо се паникьосах. Не прецених добре. Не спазих процедурата — въздъхна и заключи набързо: — Не действах по най-добрия начин и не направих подходящото за случая.

Пуласки се държеше като ученик, който не знае отговора на зададения от учителя въпрос и започва да дърдори колкото може повече с надеждата, че все нещо от казаното ще улучи целта.

— Той излезе от комата.

— Но можеше да загине.

— Това ли е причината да напуснеш?

— Сгреших. И това за малко не отне невинен човешки живот… Чувствам, че не действам така, както изисква ситуацията.

„Боже! Откъде е купил тези високопарни думи?!“

— Това беше инцидент, новобранец.

— Какъвто не биваше да става.

— Защо, има ли инциденти от другия вид?

— Знаеш какво имам предвид, Линкълн. Обмислял съм го безброй пъти.

— Мога да ти докажа, че трябва да останеш. И че ако напуснеш, ще бъде голяма грешка.

— Какво ще ми кажеш? Че съм талантлив, че имам какво още да покажа? — погледна го скептично той. Още можеше да се нарече млад, но в момента изглеждаше много по-възрастен от деня, когато двамата се срещнаха за пръв път. Полицейската работа състаряваше хората.

Както и работата с Райм.

— Знаеш ли защо не бива да напускаш сега? Защото ще бъде лицемерие от твоя страна.

Пуласки примигна.

Райм продължи, едва се сдържа да не закрещи:

— Изпусна момента да го направиш.

— Какво искаш да кажеш?

— Ти сбърка и нарани сериозно един човек, но после, когато разбра, че Брент е престъпник и срещу него се води следствие, реши, че си опростен, нали?

— Аз… предполагам, че да.

— Изведнъж престана да се тревожиш за него. Понеже той ти изглеждаше по-малко човек.

— Не, аз просто…

— Остави ме да довърша. Трябваше да решиш в мига, когато удари този приятел: или да приемаш, че инциденти от този род не ти понасят и да зарежеш цялата работа, или да оставиш всичко в миналото и да се научиш да живееш с него. Няма никакво значение дали жертвата е сериен убиец или протодякон в църквата си. Не е честно към самия теб да ми хленчиш за това сега.

Полицаят присви гневно очи, приготви се да се защити, но Райм го изпревари:

— Допусна грешка, новобранец, но не си извършил престъпление… В нашата работа често се случва да грешим. Проблемът е, че при нас не е като при обущарите или счетоводителите. Когато ние сбъркаме, има опасност някой да бъде убит. Но ако спрем дотам и започнем да се вайкаме, няма да хванем нито един престъпник. Не гледаме непрекъснато назад, защото ако го правим, няма да можем да си вършим работата, а това означава, че ще бъдат убити още хора.

— Лесно ти е на теб! — избухна Пуласки.

„А така, момчето ми“ — помисли си Райм, но запази сериозно изражение.

— Някога попадал ли си в подобна ситуация? — стрелна го с поглед Пуласки.

Разбира се, Райм беше правил грешки. Десетки, ако не и стотици. Заради една от грешките му преди няколко години загинаха невинни хора. Точно тогава се запозна със Сакс и двамата започнаха да работят в екип. Но в момента не му трябваха аргументи от рода „Добре дошъл в братството“.

— Това не е важно. Важното е, че ти вече си направил своя избор. Идвайки тук с доказателствения материал от дома на Галт, след като бутна онзи човек, ти изгуби правото си да напуснеш. Затова мисля, че въпросът не е вече на дневен ред.

— Това ме яде като червей отвътре — изстена полицаят.

— Време е да кажеш на „това“, каквото и да е то, да те остави на мира. Работата на полицая включва и умения за блокиране на негативни мисли.

— Линкълн, ти просто не ме слушаш.

— Слушам те. Изслушах внимателно всичките ти аргументи и ги отхвърлих. Те са необосновани.

— За мен са обосновани.

— Не, не са. И ще ти кажа защо — той се поколеба за миг. — Защото не са обосновани за мен, а… с теб си приличаме много. Бог ми е свидетел, колко ми е неприятно да го призная, но това е самата истина — изказването му остави без думи младия полицай. — Забрави всички глупости и не ме отегчавай повече. Радвам се, че дойде, защото остана още малко работа…

Пуласки се засмя хладно.

— Няма да правя нищо, не разбираш ли? Приключвам работа. Не искам повече да те слушам.

— Не можеш да напуснеш сега. Ще го направиш след няколко дни. Сега имам нужда от теб. Нашият случаят — защото той е толкова мой, колкото и твой — още не е приключен. Трябва да се убедим, че доказателствата са достатъчни, за да осъдят Логан. Съгласен ли си с мен?

— Съгласен — отвърна с въздишка Пуласки.

— Преди да напусне работа и да поеме към сенчестата зона или където там се е запътил, Макданиъл нареди на хората си да претърсят кабинета на Боб Кавано. Не ни се обади, шкартира ни. Момчетата от отдел „Разследване на местопрестъплението“ към федералните са добри. Навремето аз им помогнах да съберат екипа. Въпреки това държа и ние да извървим решетката. Искам ти да го направиш. Логан ни каза, че зад всичко това стои някакъв картел. Трябва да се убедим, че цялата шайка е на топло и никой няма да се измъкне.

— Добре, ще отида. Но това е последната ми задача.

Младият полицай поклати отчаяно глава и изхвърча от стаята. Линкълн Райм прикри усмивката си и потърси с устни стърчащата от чашата сламка.

85

Райм остана сам.

Рон Пуласки пое огледа на кабинета на Кавано в централата на „Алгонкуин Консолидейтед“. Мел Купър и Лон Селито най-после се разотидоха по домовете. Роланд Бел изпрати доклад, че Ричард Логан е пристигнал без произшествия в крилото с повишена охрана в централния предварителен арест.

Амелия Сакс също беше отишла в града, за да помогне с документацията, но сигурно вече си беше у дома в Бруклин. Райм се надяваше тя да успее да открадне малко време за себе си, да направи няколко кръгчета със своята кобра торино. Понякога взимаше със себе си и Пами. Момичето определяше тези разходки като „абсолютно страхотни“, което, преведено на нормален език, означаваше „много вълнуващи“.

Той знаеше, че няма никаква опасност за момичето. За разлика от другите разходки, когато Сакс караше сама, до Пами тя успяваше да потисне повика на природата и да намали в точния момент.

Том също беше навън с приятеля си — един млад репортер от „Ню Йорк Таймс“. Болногледачът искаше да останат у дома, за да държи под око шефа си; да следи за онези ужасни симптоми на приближаващ пристъп или… кой знае за какво. Но Райм бе настоял да си вземе отпуск за вечерта.

— Имаш полицейски час — бе изсумтял той. — Полунощ.

— Не, Линкълн, ще се върна по-рано…

— Не. Ще се върнеш след полунощ. Часът е със забранителен характер.

— Глупости. Няма да те оставя…

— Ще подпаля къщата, ако се върнеш по-рано.

Болногледачът го погледна в очите и каза кротко:

— Добре. Благодаря.

Райм нямаше време, нито нерви за благодарности, обърна количката с гръб към помощника си и с лице към монитора и се зае с подреждането на необходимите документи за прокуратурата и съдебния процес. Часовникарят щеше да отиде в затвора за цял списък престъпления, включително и за масово убийство. Беше повече от сигурно, че ще го осъдят на смърт, но за разлика от Калифорния и Тексас, Ню Йорк приемаше смъртната присъда като позорен белег на челото. Както беше казал и на Родолфо Луна по телефона, силно се съмняваше, че престъпникът щеше да си получи заслуженото.

Други юрисдикции също имаха обвинения към Логан, но той беше заловен в Ню Йорк, останалите трябваше да се наредят на опашка и да чакат.

Тайно в себе си Райм не се тревожеше за присъдата. Ако бяха убили Логан тук, по време на залавянето — да кажем, че бе опитал да стреля по Сакс или Селито — това щеше да е справедлив завършек, честен за всички. Но при сегашното положение той бе доволен, че го залови лично, и тайничко се радваше, че онзи щеше да остане в затвора до последния ден от живота си. Смъртоносната инжекция му се струваше прекалено лесен изход. А и не му се щеше да бъде част от екип, изпратил човек на последна разходка до гилотината.

Наслаждавайки се на самотата си, Райм започна да пише доклада за хода на разследването. Някои пишеха не доклади, а цели художествени произведения, насищаха ги с драматизъм и поезия. Той не работеше така. Стилът му беше тежък, делови — удар по метална повърхност, не дялкане на дърво. Скоро свърши, прочете написаното и остана доволен, макар и малко ядосан от дупките в анализа. Все още чакаше някои от лабораторните резултати. Но бързо си напомни, че нетърпението е порок, макар и по-незначителен от нехайството, и че обвинението няма да пострада, ако докладът му закъснее с ден-два.

Всичко мина добре и той си позволи да се поздрави. Можеше и още — винаги имаше какво още да се иска — но, добре.

Облегна се назад и огледа лабораторията, оставена девствено чиста от Мел Купър, който вероятно мързелуваше у дома си в Куинс, където живееше със своята майка, или след като се бе уверил, че с майка му всичко е наред, беше отишъл при своята приятелка скандинавка. Може би в този момент двамата танцуваха в някоя от балните зали в Мидтаун.

Усетил лекото главоболие, за втори път през този ден, той потърси с поглед близкия рафт с лекарствата. Забеляза шишенцето с клонидин, който вероятно бе спасил живота му при предишната криза. Хрумна му, че ако сега получи пристъп, няма да оживее. Шишето беше на сантиметри от ръката му, но за него те бяха равносилни на километри.

Райм погледна към дъската с познатите доказателства, изписани от ръката на Сакс и Мел. Някои от тях бяха задраскани, други изтрити, замазани или написани погрешно.

Знак за извървения от тях път при всеки отделен случай.

После огледа оборудването: какви ли не приспособления, пинсети, стъкълца, ръкавици, шишенца, инструменти и, разбира се, тежкото снаряжение — електронния микроскоп и газовия хроматограф, комбиниран с мас спектрометър, огромен и тих до следващия случай. През съзнанието му преминаха като на филм безкрайните часове, прекарани над тези машини и преди над техните предшественици; припомни си шума, миризмата и колебанията: да жертва ли част от дадена улика, като я хвърли в устата на хроматографа, за да научи състава й, или да се въздържи. Често спореше със себе си: ако унищожиш пробата и не успееш да научиш нищо за самоличността и местонахождението на извършителя, рискуваш да провалиш случая в съда, защото няма да можеш да я представиш там.

Но Линкълн Райм не се страхуваше да рискува.

Спомни си с носталгия вибрирането на машината под дланта му по времето, когато все още можеше да усеща. Сега също го усещаше, но само в главата и челюстите.

Погледна към виещите се като змии кабели по покрития с паркет под. Тях също усещаше по подскачането на инвалидния стол, когато минаваше през тях, докато отиваше от една работна маса до друга, до компютъра и обратно.

Жици…

Придвижи стола към кабинета и се загледа в познатите снимки. Братовчед му Артър. Чичо му Хенри. Родителите му.

И Амелия Сакс. Тя беше винаги в мислите му.

Щом стигна до нейната снимка, приятните спомени отлетяха и той отново се разстрои. За малко не я загуби заради собствената си грешка. Тялото му се бе разбунтувало и ги бе предало всичките. Него, Сакс и Рон Пуласки. И само Господ знаеше колко полицаи можеха да изгорят в зареденото с електричество училище в китайския квартал.

Мислите му продължиха да препускат из изминалите събития и той изведнъж осъзна, че инцидентът беше символ на тяхната връзка. Имаше любов във всяко тяхно действие, но не можеше да отрече, че той я дърпа назад. Тя беше само отчасти личността, която можеше да бъде, ако до нея беше друг мъж или ако беше сама.

Това не беше самосъжаление, всъщност мислите му го ободриха.

Опита се да си представи какво щеше да стане с нея, ако се наложеше да продължи живота си без него. Разгледа безстрастно всички възможно сценарии. И заключи — Амелия щеше да се справи. В съзнанието му изникна картина: след няколко години Рон Пуласки и Сакс правят оглед на местопрестъпление…

Седнал в тихия кабинет сред снимките на любимите си хора, Райм се загледа в нещо, забравено на масичката за кафе. Нещо цветно и лъскаво. Брошурата, оставена от предлагащия услугите си за достойна смърт чрез самоубийство Арлен Копецки.

Решения…

Райм откри с известна изненада, че брошурата е направена с мисъл за инвалидите и тежкоболните хора. Всичко беше на първата страница, не беше нужно да я вземеш в ръце и да я разлистиш, за да разбереш за какво става дума. Телефонният номер на радетелите за евтаназията беше изписан отпред и с големи цифри, в случай че здравословното състояние на страдащия включваше влошено зрение.

Загледан в брошурата, той се впусна в размишления. Планът му изискваше предварителна организация.

И известна секретност.

Малко конспирация. И няколко подкупа.

Животът на болните от квадриплегия беше такъв — можеха да мислят свободно и с лекота, но щом опреше до действие, нещата се усложняваха.

Освен това му трябваше малко време. Но нищо важно в живота не ставаше бързо. Райм усети характерното вълнение, то се появяваше винаги, когато трябваше да вземе важно решение.

Първо, трябваше да се увери, че показанията му по доказателствения материал за делото срещу Часовникаря щяха да бъдат приети и изслушани, независимо че той нямаше да присъства лично. За това си имаше специална процедура: показания пред нотариус. Сакс и Мел Купър бяха надеждни свидетели. Надяваше се, че Рон Пуласки също ще помогне.

Щеше да говори утре с прокурора насаме и да поиска в дома му да дойде съдебен екип, за да запише показанията му. Том нямаше да се усъмни.

Райм се усмихна и насочи стола обратно към лабораторията, компютрите, електрониката и — ах, да — телефона, откъдето щеше да набере онзи телефонен номер, за който си мислеше ненатрапчиво от мига, когато арестуваха Часовникаря.

Десет дни след Деня на Земята

IV

Последният случай

„По-голямата част от упражненията, които правя през деня, са да стоя или да се разхождам от една лабораторна маса до друга. И докато го правя, се забавлявам много повече от моите приятели и съперници, докато играят голф.“

Томас Алва Едисон

86

Амелия Сакс и Том Рестън влетяха в болницата. Никой от тях не говореше.

Фоайето и коридорите бяха тихи — странно явление за подобно място в събота вечер за град като Ню Йорк. По това време обикновено в здравните заведения цареше хаос — катастрофи, отравяне с алкохол, свръхдози и понякога ранени от огнестрелно оръжие или нож.

Но тук атмосферата беше необичайно, дори малко зловещо спокойна.

Сакс спря и се огледа. Посочи с ръка и двамата тръгнаха по един мрачен и тъмен коридор към сутерена на болницата.

При първото разклонение спряха отново.

— Натам ли? — попита шепнешком Сакс.

— Няма обозначения. Трябваше да сложат някаква табела.

Сакс усети раздразнението в гласа на Том, но не го прие лично. Знаеше, че се дължи на шока.

— Натам.

Те продължиха към стаята за медицинските сестри. Вътре, скрити зад високото гише, няколко жени бъбреха.

В стаята се виждаха купчини с работно облекло, документи и папки, чаши от кафе, пръснати гримове и парченца от пъзел. Сакс зърна и една книжка със судоку, и за пореден път се запита какво толкова харесваха хората на тази игра. Тя лично нямаше търпение за нея.

От видяното предположи, че в това отделение на сестрите явно не им се налагаше да тичат като побъркани из коридорите, както ставаше в спешните отделения на телевизионните сериали.

Те стигнаха до второ гише, където седеше самотна медицинска сестра на средна възраст. Сакс се доближи и произнесе една-единствена дума:

— Райм.

— Ах, да — вдигна поглед сестрата. Не й бе необходимо да проверява в регистъра или в други документи. — А вие сте?

— Негов партньор — отвърна Сакс. Няколко пъти бе използвала термина, имайки предвид и професионалната, и интимната страна на взаимоотношенията им, но едва сега забеляза колко нелепо и неточно беше това определение. Не хареса думата. Направо я намрази.

Том се представи като „неговия болногледач“.

Това съчетание също изшумоля като найлонова торбичка из празния коридор.

— Съжалявам, но нямам подробна картина за състоянието му — каза сестрата, отговаряйки на немия въпрос на Сакс. — Елате с мен.

И ги поведе по друг коридор, още по-тъмен от предишния. Безукорно чист, подреден. И отблъскващ.

Каква по-точна дума за описание на болница?

Те стигнаха до стая с отворена врата и сестрата каза с нотка на съчувствие:

— Изчакайте тук. Скоро някой ще се появи.

И си тръгна веднага, сякаш се изплаши, че може да я вържат за стола в стаята и да я подложат на разпит. Което не беше далече от намеренията на Сакс.

Двамата с Том завиха зад ъгъла и влязоха в чакалнята. Помещението беше празно. Лон Селито, братовчедът на Райм Артър и съпругата му Джуди вече си бяха тръгнали. Майката на Сакс — също. Горката жена, наложи й се да дойде дотук с метрото, защото Сакс настоя да оставят колата й на сервиз.

Те седнаха и зачакаха мълчаливо. Сакс взе една книжка със судоку и я прелисти. Том я погледна, стисна ръката й и отново потъна в мислите си. Любопитно беше да го види как абдикира от обичайното си спокойствие.

— Не каза нищо. Нито дума — промълви той.

— Учудва ли те?

Той понечи да каже, че наистина го учудва. Но размисли и приведе рамене.

— Не.

Появи се мъж с черен костюм и вратовръзка, загледа се в лицата им и реши да чака някъде другаде. Сакс му влезе в положението.

В подобни ситуации хората не обичаха да стоят до непознати.

Тя облегна глава на рамото на Том и той я прегърна здраво. Беше забравила колко е силен.

Тази вечер беше кулминацията на най-странните и напрегнати дванайсет часа за всичките години, откакто се познаваше с Райм. Тя прекара нощта в Бруклин и когато сутринта се върна, завари Том в коридора с втренчен във вратата поглед. Веднага погледна зад нея и се намръщи.

— Какво? — попита тя и също погледна назад.

— Не е ли с теб?

— Кой?

— Линкълн.

— Не.

— Дяволите да го вземат! Изчезнал е.

С помощта на бързия и надежден инвалиден стол Райм беше не по-малко мобилен от всички останали и често се разхождаше сам из Сентрал Парк. Въпреки че за него навън нямаше нищо интересно. Предпочиташе да седи в лабораторията, заобиколен от своите машинарии, и да си блъска главата с поредния заплетен случай.

Помощникът му го бе нагласил, облякъл и пренесъл в стола, както всяка сутрин. После Райм му бе казал:

— Имам среща за закуска.

— Къде отиваме? — бе попитал Том.

— „Имам“ е глагол в първо лице единствено число, Том. Ако ставаше дума за нас, щях да кажа „имаме“. Също е в първо лице, но за множествено число, и двете думи нямат нищо общо. Ти не си поканен и мисля, че е за твое добро. Ще ти бъде скучно.

— Никога не ми е скучно, щом съм с теб, Линкълн.

— Ти какво, обясняваш ли ми се? Успокой се, ще се върна бързо.

Райм беше толкова свеж и весел, че Том отстъпи.

Но той не се върна.

След пристигането на Сакс двамата изчакаха още един час. И тъкмо когато любопитството им премина в тревога, двамата получиха едновременно имейли. Компютрите и мобилните им телефони записукаха. Писмата и на двамата бяха напълно в стила на Линкълн — сдържани и лаконични, пълни с практически съвети.

„Том, Сакс,

След дълги размишления реших, че не искам да живея в сегашното си състояние.“

— Не! — простена Том.

— Чети!

„Последните събития доказаха, че повече не мога да продължавам така. Две неща изиграха голяма роля за решението ми. Първото е посещението на Копецки и думите му, че ако не взема сам решението за смъртта си, ще дойде време, когато и това ще е извън моята власт.

Второто беше запознанството ми със Сюзън Стрингър. Тя каза, че нямало съвпадения, почувствала, че е призвана от съдбата да ми разкаже за Центъра по заболявания на гръбначния стълб «Пемброк». (Вие знаете най-добре колко и дали вярвам в съдбата, и ако очаквате сега да извикам «Еврика», това няма да се случи.)

Проведох няколко консултации с центъра и ми назначиха четири различни операции през следващите девет месеца. Първата от тях ще започне всеки момент.

Естествено, има вероятност да не направя другите три, ще видим. Ако нещата минат, както се надявам, след ден-два ще имате информацията с всички кървави подробности за тази операция. Ако не, Том, ти знаеш къде стои цялата документация. О, забравих да впиша нещо в завещанието. Искам да оставя всичките си запаси от уиски на моя братовчед Артър. Той ще оцени жеста.

Сакс, за теб има друго писмо. Том ще ти го даде.

Съжалявам, че го направих по този начин, но вие имате по-важна работа, няма нужда да си губите времето с мен по болниците. А и мисля, че и двамата ме познавате добре. Някои неща предпочитам да върша сам. През последните няколко години не съм имал голяма възможност за това.

Обещавам ви, че днес следобед, най-късно довечера ще ви се обадят за повече информация.

Колкото до последния ни случай… Сакс, очаквам от теб да дадеш показания за Часовникаря в съда. Но ако видиш, че нещата не вървят добре, аз съм записал моите пред нотариус. Ти, Мел и Рон трябва да бъдете на процеса. Направете така, че господин Логан да прекара останалата част от живота си зад решетките.

Следната мисъл, произнесена от човек, с когото бях близък, обяснява в голяма степен чувствата ми: «Времената се менят, ние също трябва да се променим. Независимо от риска. Независимо какво може да изгубим.»

Л. Р.“

А сега чакаха в тази отблъскваща болница.

Най-после се появи медицинско лице. В стаята влезе висок мъж с прошарена коса и зелени дрехи.

— Вие ли сте Амелия Сакс?

— Да.

— И Том?

Том кимна.

Оказа се, че мъжът е главен хирург в клиниката „Пемброк“.

— Операцията приключи, но господин Райм все още е в безсъзнание.

Той им обясни всички технически подробности. Сакс кимаше и попиваше всяка негова дума. Някои неща й звучаха добре, други — не толкова. Но тя забеляза, че хирургът избягваше да отговори на един съществен въпрос — не за успешния изход от операцията, а кога и главното дали Линкълн Райм ще дойде в съзнание.

Тя постави директно въпроса и лекарят отговори:

— Не знаем. Трябва да чакаме.

87

Въртящото се триизмерно изображение на пръстови отпечатъци се появи не за да помогне на криминалистите да идентифицират и уличат престъпниците, а просто за да ни убеди, че нашите пръсти имат сигурна опора и няма да позволят онова ценно, необходимо и непознато, което искаме да задържим за себе си, да се изплъзне от крехката човешка ръка.

Ние нямаме нокти като хищниците и мускулите ни — съжалявам, запалени членове на всички клубове за здравословен начин на живот — са просто жалки, сравнени с онези на диво животно с нашето тегло.

Всъщност това, което ни интересува при пръстовите отпечатъци (както и тези на краката), са папиларните линии.

Линкълн Райм погледна за миг към Амелия Сакс, свита на стола до него и заспала в странно свенлива поза. Червената й коса падаше пред лицето й и го разделяше на тъмни и светли части.

Беше почти полунощ.

Той се върна към своите размишления за папиларните линии. Има ги на пръстите на ръцете и краката, но и по дланите и ходилата. Престъпникът може да бъде идентифициран както по пръстовите отпечатъци, така и по тези от петите му, въпреки че естеството на престъплението, включващо отпечатъци на ходило или длан на местопрестъплението, явно ще е доста необичайно.

Хората отдавна знаят за уникалността на папиларните линии. Затова още преди стотици години са подписвали официални документи с отпечатък от пръст. Но чак през деветдесетте години на деветнайсети век са видели в тях възможност да свържат престъплението с извършителя. Първият отдел за взимане на отпечатъци от силите на реда за нуждите на разследването бил създаден в Калкута, Индия, от сър Едуард Ричард Хенри, дал името си на системата за сваляне на отпечатъци, използвана от полицията през следващите сто години.

Причината за научните размишленията на Райм върху пръстовите отпечатъци беше фактът, че от известно време насам се взираше в собствените си папиларни линии. За пръв път от години.

За пръв път от онзи инцидент в подлеза.

Дясната му ръка се вдигна, сви се в лакътя, китката и дланта му се обърнаха така, че да може да я вижда, и той огледа съсредоточено всяка линия по нея. Изпита невероятно щастие. Чувството беше сравнимо с онова, което го изпълваше, когато откриеше влакно, фибра, отпечатък в калта или някаква малка следа, която щеше да му позволи да направи връзка между заподозрения и престъплението.

Операцията — имплантацията на компютър, свързан с жички и управляван с движения на главата и раменете му над мястото на травмата — беше успешна. Той стисна мускулите на врата и раменете, вдигна ръката си и я завъртя с дланта към себе си. Отдавна си мечтаеше да види собствените си отпечатъци и си бе обещал, ако някога успее да си възвърне подвижността на ръцете, първото нещо, което щеше да направи, ще е да огледа всичките си папиларни линии.

Естествено, предстояха му още много манипулации. И още операции. Пренасочване на нерви, което щеше да има слаб ефект върху двигателната активност, но щеше да подобри в значителна степен някои физиологични функции. После щяха да му присадят стволови клетки. И рехабилитация, разбира се: механичната пътека, велоергометъра и система от двигателни упражнения.

Нямаше да си възвърне подвижността на сто процента, така че Том нямаше защо да се страхува от уволнение. Дори и с подвижни ръце, с функциониращ бял дроб, нормализиране и регулиране на изпразването на стомаха и мехура, той все още нямаше да усеща нищо и вероятно никога нямаше да може да ходи, поне не и в близките години. Но Линкълн Райм не се тревожеше за това. Работата му в полицията го бе научила, че човек рядко получава всичко, което иска. С много труд и при определено стечение на обстоятелствата — Райм никога нямаше да го нарече „късмет“ — много често полученият резултат беше достатъчен… за идентификация на престъпника, за арест и осигуряване на присъда. Райм беше от хората, които се нуждаеха от цели пред себе си. Той живееше, за да ги постига, за да си начеше крастата, както обичаше сам да казва — и Сакс го знаеше много добре. Животът му щеше да изгуби смисъл, ако нямаше към какво да се стреми. Всеки ден. Всеки час.

Внимателно, с леки движения на мускулите на врата, той обърна дланта си и я положи на леглото, съсредоточен върху координацията като новородено жребче в опита си да се изправи на крака.

Скоро изтощението и упойката взеха надмощие. Сънят го обори, но той успя да го отложи с няколко минути, за да погледа още мъничко лицето на Амелия Сакс или по-точно онази част от него с формата на полумесец, останала незакрита от косата й.

1

Електрошоков несмъртоносен пистолет. — Б.пр.

2

Амиотрофична латерална склероза. — Б.пр.

3

Героиня от ТВ сериал, която знае всичко за всеки от квартала. — Б.пр.

4

Марка луксозни ръчни часовници. — Б.ел.кор.

5

Област в Северна Калифорния, САЩ, където се намират много от най-големите високотехнологични корпорации. Често я наричат неправилно Силиконовата долина. — Б.ел.кор.

Content

Джефри Дивър
Сенчеста зона
(книга 9 от "Линкълн Райм")

I Електротехникът

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

II Пътят на най-малкото съпротивление

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

III Сокът

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

IV Последният случай

86

87

1