Джон Лескроарт

Нищо друго, освен истината

(книга 6 от " Дизмъс Харди")

Най-доброто прикритие на лъжите е самата истина, най-добрата маскировка е да излезеш гол.

Уилям Конгрийв

Първа част

1

Към края на една отвратителна сутрин Дизмъс Харди взе да се стряска, че ще прекара и целия смъртно отегчителен следобед в градския съд на втория етаж на Съдебната палата в Сан Франциско.

Чакаше, и то без прекъсване, от девет сутринта да призоват клиента му в съдебната зала. Едва ли би си избрал точно така да отпразнува четирийсет и осмия си рожден ден.

Ето, секретарят отново повика друг човек, а не неговия клиент: този път един младеж, който имаше вид сякаш от двайсет и една годишна възраст, а вероятно и една-две години преди това, не е спирал да пиянства. Може би все още беше пиян — определено изглеждаше махмурлия.

Съдия бе Питър Ли, бивш заместник областен прокурор, с когото Харди бе в прилични отношения. Прокурор бе Ранди Хуанг; той седеше на масата си оттатък парапета, докато защитникът шикалкавеше. Общественият защитник бе истински ветеран с десетгодишен стаж на име Дона Уонг.

Отдавнашният секретар на съдия Ли, също азиатец на име Мани Сий, прочете обвинението, повдигнато срещу младежа, който стоеше на централния подиум и се олюляваше, и ту отваряше, ту притваряше очи. Съдията се обърна към него.

— Господин Рейнолдс, задържан сте вече две денонощия, за да се опитате да изтрезнеете, и адвокатът ви твърди, че сте успели. Така ли е?

— Да, ваша светлост — побърза да заяви Дона Уонг.

Съдия Ли кимна търпеливо, но заговори със строг глас:

— Бих искал да чуя отговора от самия господин Рейнолдс, госпожо адвокат. Е, господине?

Рейнолдс вдигна очи, олюля се за миг, изпусна дълбока въздишка и разтърси глава.

— Господин Рейнолдс — съдия Ли повиши глас, — погледнете ме в очите, ако обичате. Знаете ли къде се намирате?

Дона Уонг смушка клиента си с лакът. Рейнолдс сведе очи към нея, после отправи поглед към съдията и секретаря му и по-нататък — към седналия на прокурорското място Хуанг. На лицето му се изписа изумление, като осъзна, че накъдето и да се обърне, е заобиколен от азиатски физиономии.

— Не зная. — Замълча. — В Китай ли?

Ала хуморът от съдебната зала, ако може така да се нарече, тревожно се смесваше с трагедията и с понякога жестоката безпристрастност на закона. Двайсет и пет крайно отегчителни минути след извеждането на пияния господин Рейнолдс бе обявено за разглеждане ново дело, бе въведен нов ответник, но не този на Харди. Той започваше вече да си мисли, че собственият му клиент няма да бъде разпитан и още един цял ден ще се окаже пропилян. Това изобщо не беше рядкост. Всички роптаеха, но като че ли никой не бе в състояние да оправи нещата.

Следващият обвиняем се казваше Джошуа Бондър и от параграфа на Углавния кодекс, който секретарят прочете, Харди разбра, че обвинителният акт се отнася за амфетамини. Ала преди процедурата да започне, съдия Ли поиска да се увери, че тримата свидетели по веществените доказателства се намират в сградата и са готови да дадат показания.

Харди отчасти дремеше, отчасти се вслушваше в пререканията между съдия Ли и прокурорите, когато задната врата до съдийската банка внезапно се отвори. При звъна на дрънчащите вериги — призраци от Средновековието, — той вдигна поглед, докато двама въоръжени съдебни пристави въвеждаха в залата три деца.

Възрастта на двете момчета и момичето по всяка вероятност бе някъде от десет до четиринайсет години. И трите бяха слаби като клечки, зле облечени, видимо ужасени. Но обстоятелството, че те до едно са с белезници и с вериги на краката, прониза залата като електрически ток.

Джошуа Бондър, чиито белезници бяха свалени за разглеждането на делото, изкрещя:

— Кучи синове! — и едва не прекатури масата на защитата в опита си да се добере до хлапетата. — Какво сте направили с децата ми?

Харди бе виждал множество убийци да влизат в съда свободно, без всякакви предпазни съоръжения. Смяташе, че вече е видял всичко, но тази гледка го разтърси до дън душа.

И не само него. И двамата съдебни пристави се бяха втурнали да възпрат господин Бондър и сега го държаха до масата на защитата. Но и самият съдия Ли бе скочил от мястото си, забравяйки за обичайното си овладяно изражение, при вида на подобно безчинство.

— Какво сте направили, по дяволите? — ревна той на охраната. — Незабавно свалете белезниците на децата! — Обхвана с бърз поглед помещението и очите му се заковаха на прокурорската маса. — Господин Вела — това бе заместник областният прокурор, привлякъл Джошуа Бондър под съдебна отговорност, — какво означава това?

Вела също скочи на крака и запелтечи:

— Ваша светлост, вие самият постановихте задържането на тези деца като свидетели. Бояхме се да не избягат. Отказваха да дадат показания против баща си — той е единственият им настойник. Затова ги държахме в изправителния дом за малолетни.

— От колко време?

Вела видимо жадуваше земята да се разтвори под краката му и да го погълне.

— Две седмици, ваша светлост. Сигурно си спомняте, че…

Ли не го доизслуша и отново се разкрещя:

— Спомням си делото, но не съм нареждал да ги оковават, за Бога!

Бюрократът Вела и за това си имаше отговор:

— Такава е законовата процедура, ваша светлост. Когато прехвърляме задържани от затвора за малолетни и смятаме, че има опасност да избягат, слагаме им белезници.

Съдия Ли едва не заекна от ярост:

— Но погледнете тези тук, господин Вела! Те са само деца, дори не са юноши…

Адвокатката на бащата, Джина Роук, реши да долее масло в огъня:

— Ваша светлост, трябва ли да разбирам, че тези деца са прекарали две седмици в затвора за малолетни?

Вела измърмори, че нямало защо госпожа Роук да вдига толкова шум. Процедурата била стандартна. Обаче Роук действително се бе разтревожила, гласът й чак секваше от възмущение:

— Заключили сте тези невинни дечица в компанията на истински малолетни престъпници, така ли? Това ли искате да ми кажете, господин Вела?

— Те не са невинни…

— Така ли? И какво престъпление са извършили? Че отказват да дадат показания в ущърб на баща си? И затова сте ги оковали?

Вела отново се опита да обясни:

— Съдията се разпореди…

Но Ли отрече да има нещо общо с това. Избухна, сочейки с ръка към прокурора, и закрещя с все сила:

— Наредих най-леките ограничителни условия, които да осигурят присъствието на децата в съдебната зала. Най-леките, господин Вела. Знаете ли какво означава това?

Най-малкото дете се разплака и момиченцето се приближи до него да го прегърне. Тъй като охраната понечи да ги раздели, Джина Роук извика:

— Да не сте посмели да ги докоснете! — В гласа й прозвуча молба: — Ваша светлост?

Ли изпълни желанието й:

— Оставете ги на мира.

За момент се възцари относителна тишина. В която Джина Роук вмъкна прочувствен упрек:

— Ваша светлост, такива са неизбежните последици от привличане на деца при углавни дела. Трябва да се намери по-подходящ начин. Това е същинска пародия.

Най-после дойде и редът на Харди.

Клиентът му, трийсет и две годишен, неотдавнашен преселник от Далас на име Джейсън Трент, който си изкарваше хляба с настилане на мокети, бе задържан по три обвинителни пункта за нанасяне на тежки телесни повреди и причиняване на сериозни телесни травми вследствие сбиване на паркинга на стадион „Трите команди“ след мач на „49-те“.

Според разказа на Трент, а Харди му вярваше, трима местни младежи, възмутени от облеклото му на даласки каубой и от позорната загуба на „49-те“, решили да си изкарат яда, нападайки самотния каубой. Това, заедно с останалите решения на играчите по време на мача, се оказало злополучно хрумване за отбора на домакините.

Джейсън Трент имаше черен пояс както за карате, така и за айкидо, а като юноша бил носител на „Златната ръкавица“ по бокс в родния си Форт Уърт. След като го залели с бира и го притиснали от две страни едновременно, а той не спирал да предупреждава нападателите си за многобройните си отбранителни умения, накрая изгубил самообладание. Краткотрайната схватка завършила, като натръшкал и трите момчета. А после — и това бе същинското му провинение — продължил вбесено да ги налага, мимоходом строшавайки две ръце, една ключица и един нос.

— Трябвало е да спреш, когато са паднали — беше му казал Харди.

А Джейсън само бе свил рамене:

— Те почнаха първи.

Дори и в този вид историята щяла да приключи още на място, ако една от трите „жертви“ не се бе оказала сина на Ричард Рейнтрий — надзорник на Сан Франциско и политически съюзник на областния прокурор Шарън Прат. Рейнтрий твърдял, че Джейсън Трент се е престарал, отвръщайки на най-безобидна добродушна шега, и самият той бил прекалил с бирата. Шарън Прат се съгласила… и заповядала да арестуват и подведат Джейсън под съдебна отговорност.

Харди се обърна към съдия Ли:

— Ваша светлост, това е първото предполагаемо закононарушение на моя клиент. Той няма криминално досие, дори не е глобяван за неправилно паркиране. Има постоянна работа. Женен е и има три малки деца. Дори не би следвало да се намира в тази зала. Предполагаемите му жертви са започнали сбиването и той е бил принуден да се защитава.

Ли допусна суровото му изражение да поомекне, докато хвърляше поглед към бинтованите и гипсирани жертви на скамейката на ищците.

— И е свършил добра работа, нали?

Харди се улови за това:

— Работата е там, ваша светлост, че господин Трент е бил подтикнат към тези крайни мерки от трима хулигани, които са се нахвърлили отгоре му. Може и да са се канели да го убият.

Думите му извадиха от дрямката прокурора Франк Фишър, който възрази на определението „хулигани“.

— Освен това, ваша светлост, жертвите са лежали на земята в момента на нападението. По това време те не са представлявали заплаха за господин Трент.

— Те са причината за случилото се, ваша светлост.

Все едно да хвърляш приказките си на вятъра, но Харди усещаше, че е длъжен да продължи. Намираха се в Сан Франциско от деветдесетте. Крайната отговорност за което и да било действие рядко извървяваше целия обратен път до първоначалния му причинител — пътьом се натрупваха прекалено много жертви, които можеха да предявят иск за причинен стрес или за потъпкани по един или друг начин човешки права.

По закон Джейсън Трент бе преминал границата на обикновената самозащита. Самият Трент признаваше, че е загубил самообладание. Не се преструваше, че не го е извършил. Умишлено бе наранил тези плужеци, защото те го бяха ударили и заплашили първи. Тогава чия бе вината? — искаше да знае той.

И тъй, законно или не, Харди усещаше, че заради клиента си трябва да изложи виждането си.

— Господин Трент не е направил нищо лошо, ваша светлост. Законът оценява самозащитата като законна защита. Тези младежи са го изплашили и са имали числено превъзходство. Чувствал е, че няма друг изход, освен да ги обезвреди, за да се измъкне.

— Дори и след като ги е повалил ли? — попита Ли.

Харди кимна.

— Искал е да се увери, че няма да се изправят, преди да успее да се оттегли от всякаква по-нататъшна заплаха. Изобщо не се е възползвал от някакви смъртоносни похвати, което за него не е представлявало трудност, ваша светлост. Използвал е допустими средства, за да преустанови едно злонамерено и с нищо непредизвикано нападение.

Харди усети вибрация на колана си, после беззвучният сигнал на пейджъра престана. Сведе поглед към него — имаше бележка от кантората му. Е, тук вече приключваше. Най-накрая. Съдията бе изслушал кратката му реч, сега щеше да определи гаранцията, да назначи дата за процеса, а след това…

Но на Ли, видимо все още кипящ от гняв заради безцеремонното поведение на Областната прокуратура, му хрумна друга мисъл. След като изслуша доводите на Харди, той изчака в залата да се възцари кратка тишина. И се обърна към прокурора.

— Господин Фишър — започна Ли, — приема ли държавата, че господин Рейнтрий и останалите са нападнали ищеца господин Трент, без да са били предизвикани от друго, освен от вкусовете му в облеклото?

Фишър бе неподдаващ се на определение чиновник, надхвърлил трийсетте. Ако се съдеше по реакцията му, навярно за пръв път съдия го заварваше неподготвен и дори се обръщаше към него в хода на делото. Той бавно се изправи, хвърли поглед в бележника си и повторно вдигна очи към съдията.

— Ваша светлост, имало е размяна на реплики и обиди. Имаме свидетел, който да…

Ли го прекъсна:

— Кой е ударил пръв?

Фишър взе да рови по писалището си.

— Като се има предвид, че каквото и да е провокирало сбиването, завършило с…

Лицето на Ли остана безметежно, но гласът му прозвуча рязко:

— Извинете, господин Фишър, зададох ви простичък въпрос. Искате ли да го повторя?

— Не, ваша светлост. Не е необходимо.

— Тогава ще бъдете ли така любезен да ми отговорите? — И Ли въпреки всичко го повтори: — Господин Рейнтрий и останалите ли са започнали първи?

Фишър погледна Харди. Най-после трябваше да отстъпи.

— Да, ваша светлост.

На Харди му се привидя, че очите на съдията блеснаха за миг и внезапно разбра със сигурност какво ще направи той. От него не се очакваше да постъпи така, но на Ли очевидно му бе дошло до гуша и не го беше грижа. Размисли още две-три секунди, после удари с чукчето си и слиса залата с думите:

— Делото е приключено.

2

Харди нямаше време да се наслади на победата си. Намисли да звънне набързо в кантората си, да разбере за какво го търсят, а после да даде тържествен обяд на Джейсън Трент в чест на рождения си ден и на освободения си клиент. Да се порадва на едно извънредно мартини по пладне. Може би на две.

Но съобщението сложи край на всякакви подобни мисли. Беше обаждане, от което се ужасяват всички родители. Администраторката Филис му каза, че Тереза Уилсън от „Меривейл“ настоява той да се свърже с нея колкото е възможно по-скоро. Неговите деца — Ребека и Винсънт — ходеха на училище в „Меривейл“, а Тереза Уилсън бе директор на училището. Беше четвъртък, един и половина след обяд в средата на октомври.

— Децата добре ли са? — изстреля той. Преди двайсет и пет години Харди бе загубил сина си Майкъл и раната още не бе заздравяла… никога нямаше да се затвори. Сега си губеше ума от всичко, заплашващо децата му, а сърцето му се качваше в гърлото.

— Те са добре. — Той затвори очи и въздъхна с облекчение. — Но никой не дойде да ги вземе.

— Франи не се ли е обадила? — Не, разбира се, че не. Ето защо госпожа Уилсън го търси по телефона. Харди хвърли поглед на часовника си. — С колко е закъсняла?

Осъзна, че въпросът му прозвуча нелепо. Не бе негова работа да отговаря за децата — с това се занимаваше Франи, — така че не бе сигурен кога свършват часовете им. Някъде в дълбините на съзнанието му се мярна споменът, че в един ден от седмицата ги разпускат по-рано. Сигурно в четвъртък.

— Около час.

Цял час, без дори да се обади? Франи обичаше да казва, че ако незакъсняващите хора са самотни, тя е един от най-самотните хора на земята.

— Говорихте ли с Ерин? Искам да кажа — с госпожа Кокран? Тя е в списъка на близките. — Това бе бабата на Ребека, която често отменяше Франи за децата.

— Първо на нея се обадих, господин Харди — на Ерин. Но ми отговаряше само телефонният секретар. Реших да изчакам още малко, преди да ви звъня в работата — да не би да има задръстване. — Тя се подвоуми. — Синът ви е доста разстроен. Иска да говори с вас.

Харди усети, че неговият третокласник Винсънт се опитва да се държи храбро, но гласчето му звучеше пресекливо, свадливо.

— Спокойно, братле, ей сега ще дойда да ви взема. Кажи и на Ребека, че всичко е наред. Няма нищо.

— Ама къде е мама?

— Не зная, Вин, но не се тревожи. Сигурно е станало някакво объркване. Или пък е закъсняла по някаква причина. — И той, като сина си, се самозалъгваше. Може би Франи бе помолила някой от родителите да ги вземе, а той е забравил. — Навярно ще пристигне преди мен.

Но всъщност сам не си вярваше. Франи щеше да каже на децата, че вместо Ерин ще ги вземе някой друг. Имаха строго спазвано правило да се прибират у дома само с мама, татко или баба, освен ако предварително не са предупредени за някой друг.

— Бъди голямо момче — заръча Харди. — Всичко ще бъде наред, обещавам ти.

Незабавно позвъни в регистратурата и разпита Филис дали е сигурна, че Франи все пак не е оставила съобщение преди обяд. Но на Филис такива не й минаваха. С леден глас му отвърна, че ако съпругата му се е обаждала, тя щяла да му предаде. Както е правила винаги.

Харди отново погледна часовника си. Не бяха минали и пет минути от разговора му с госпожа Уилсън.

Несъмнено все имаше някакво простичко обяснение. Дори в тези времена на повсеместни комуникации, все пак съществуваха места без телефони или без достъп до тях. Франи можеше да е заседнала на някое подобно място и да се опитва да се свърже с него.

Обади се у дома и попадна на телефонния секретар. Къде ли бе отишла? Щом не е взела децата, нещо не е наред.

Ами ако е катастрофирала? Развинтеното му въображение проигра всякакви възможности на случилото се или случващото се с жена му. Нито една от тях не му допадна.

След няколко минути вече бе в колата си и преодоляваше натовареното движение в центъра на града. Помъчи се да си спомни поне нещо за намеренията на Франи за деня. За нищо на света не бе в състояние да се сети за каквото и да било и дали изобщо му е споменавала нещо.

Истината бе, че напоследък тя най-вероятно не бе споменавала нищо за заниманията си през деня, а и да го бе направила, той навярно не бе обърнал внимание. Все повече всеки от тях двамата водеше свой отделен живот. Съзнаваха го и признаваха, че се превръща в проблем, но плащаха дан на съществуването ден за ден и като че ли никой от двама им не бе способен да се измъкне от този омагьосан кръг. За ежедневието на жена си Харди знаеше толкова, колкото и за училищния живот на децата си, т.е. почти нищичко.

Каза си, че чисто и просто така се бяха развили обстоятелствата, макар това да бе слаба утеха. Животът в семейството им се бе променил, бе станал по-традиционен. Той бе потънал до ушите в безхитростните начини за изкарване на хляба. Франи се нагърбваше с всичко, никога не отказваше, винаги бе на линия да подпомогне другите майки — нейния приятелски кръг. А всичко това — като че ли и самото съществуване на Франи — се въртеше около децата. Харди смяташе, че така и трябва да бъде — това бе желаната от нея дейност. Той печелеше парите и й помагаше във възпитанието. Такава им бе уговорката.

Най-сетне оттатък Ван Нес задръстването започна да се придвижва към авенютата. С малко повечко късмет щеше да пристигне в „Меривейл“ след десетина минути.

Веднъж озовал се у дома с децата и след като обърна къщата за някаква бележка, Харди наистина се разтревожи. Жена му нямаше навика просто да зачезва, без всякакви обяснения.

Изпрати децата в задния двор и заседна на телефона. Първо позвъни на Ерин Кокран, но пак отговори телефонният секретар. После го осени прозрение и се обади на Моузес Макгайър, брата на Франи, съдържател на бар „Литъл Шамрок“.

— Навярно те е напуснала. На нейно място отдавна щях да го направя.

— Тя няма да изостави децата, Моузес.

— Да, вярно бе, прав си.

— Не зная къде е.

Моузес помълча за миг.

— На твое място не бих се безпокоил, Диз. Ще си дойде.

— Е, звучи окуражаващо. Благодаря за съдействието.

Харди затвори. Изключителна помощ откъм зетьовия фланг. Докато седеше на кухненската маса и обмисляше следващото си обаждане, телефонът иззвъня и той грабна слушалката.

— Наистина ли се тревожиш?

— Доста.

— И действително не знаеш къде е?

— Не бе, поднасям те. Всъщност ето я тук, до мен. Просто си рекохме, че ще е забавно да ти звъннем и да ти съобщим, че е изчезнала, та да видим как ще реагираш.

Гласът на Моузес зазвуча сериозно:

— Кога говори за последен път с нея?

— Днес сутринта.

— Да не сте се сдърпали нещо?

— Не сме.

Линията чак забръмча от тишина. После се чу:

— На твое място щях да питам Ерин.

— Вече звънях. Няма я вкъщи.

— Може да са отишли някъде заедно и да са се забавили.

— Може — съгласи се Харди. Не искаше да притесни брат й още повече. Моузес бе отгледал Франи. Често повтаряше, че от десетте неща, които са най-важни за него, Франи е на първо място. — Или с Ерин, или с някоя от приятелките си.

— Обаче не ти е казала?

Тъкмо там бе работата, разбира се, но Харди омаловажи това обстоятелство:

— Възможно е Филис да е пропуснала обаждането. Непрекъснато се случва — излъга той.

— Ще позвъня на Сюзън. — Моузес имаше предвид жена си. — Може пък тя да знае нещо.

— Добре. — Харди погледна часовника си. Три без десет. — Сигурно ще си дойде всеки момент. Ще ти се обадя.

Четирийсет и пет минути по-късно телефонът бе звънял на два пъти, но все не беше Франи.

Първо се обади Сюзън, за да се увери, че Моузес е изтълкувал правилно думите на Харди. Франи наистина ли е изчезнала? Харди не искал да казва това, все още не. Просто все още не си е дошла у дома. Щял да звънне на Сюзън, щом научи нещо.

Второто обаждане бе от Ерин Кокран, прибрала се след дълга почивка, която тя и съпругът й Ед прекарали сред лозята на Напа. Не, не била говорила с Франи от седмица. От обаждането на госпожа Уилсън на телефонния секретар разбрала, че Франи не е взела децата, а после изслушала и съобщението на Харди. Какво става? Франи прибрала ли се е вече?

Макар тя да се помъчи да не проличи, тревогата в гласа й бе явна. Вече били минали два часа, откак Франи е трябвало да прибере децата от училище, и нима Харди изобщо не се е чувал с нея? Има ли нужда от помощта й вкъщи? Можела веднага да дойде.

Харди призна, че това май е добра идея.

Бе отлагал следващия телефонен разговор колкото се може по-дълго, но сега, в четири и половина, при тези две деца със зачервени очи, вяло човъркащи грахамени бисквити с мляко, Харди набра номера, който знаеше наизуст.

— Глицки. Отдел „Убийства“.

Лейтенант Ейб Глицки, шеф на отдел „Убийства“ в Сан Франциско, бе най-добрият му приятел. Тъй като бе част от правната наказателна система, Глицки можеше да заобиколи доста от бюрократичните пречки.

— Ейб, Диз е на телефона.

Думите дотолкова се отличаваха от обичайните им нецензурни или иронични поздрави, че Глицки застана нащрек.

— Какво има?

Харди помоли Ейб да изчака един миг, после стана с преносимия телефон в ръка, каза на Ребека и Винсънт, че има разговор с чичо Ейб — само за възрастни — и отива в дневната, за да поприказват насаме. Връща се веднага. А те да продължават със закуската си.

— Франи от три часа е в неизвестност — прошепна той откъм лицевата страна на къщата. Огледа улицата. Нямаше я.

— Три часа?!

— Мислех дали ти не можеш да провериш.

Нехайният тон на Харди не успя да скрие каквото и да било от Глицки. Схвана какво разбира приятелят му под проверка — катастрофи, приети в болниците или най-лошото — някоя неотдавна починала неидентифицирана жена.

— Три часа — повтори Глицки.

Харди погледна часовника си и неохотно произнесе:

— Навярно малко повече.

Глицки загря.

— Веднага се захващам — отговори той.

Харди затвори и чу как Винсънт изпищя в кухнята.

Кокранови — Големия Ед и Ерин — бяха родители на първия съпруг на Франи, Ед, който бе и роден баща на Ребека. Синът им бе починал отдавна, но Ед и Ерин все така безумно трепереха над внучката си и брат й Винсънт. Обичаха Франи и съпруга й. Харди и жена му, чиито родители бяха умрели, ги смятаха за част от семейството си.

След като получиха вестта за изчезването на Франи, те пристигнаха в дома им. Под ръководството на Ерин децата си пишеха домашните на кухненската маса — така тя се опитваше да отвлича вниманието им. Харди и Ед разменяха по някоя дума, поглеждайки към телефона, и чакаха.

Харди се озова до апарата, още преди първият звън да е секнал. Обаждаше се Ейб Глицки, този път със служебния си тон:

— Върна ли се вече?

Харди му отвърна, че не е, и издържа кратката пауза.

— Е, хубаво. Добрата новина е, че никъде няма умрели. Проверих в Аламеда, Марин, Санта Клара. — Имаше предвид околностите на Сан Франциско — Скучен ден в прерията. Няколко незначителни чуквания с коли. Не са постъпвали доклади за сериозни произшествия. А в града изобщо няма нищо.

Харди изпусна дълбока въздишка.

— А сега какво?

— Не зная. Чакаме. Тя ще… — Млъкна. Глицки, изгубил собствената си съпруга, починала от рак преди няколко години, не бе от хората, които подклаждат празни надежди. — Субаруто ли кара?

— Така мисля. Ако е с кола.

— Дай ми номера да го пусна на диспечерите да разширят обсега на издирването.

— Добре. — Харди ненавиждаше този израз „обсег на издирването“. Случаят се превръщаше в официален. В действителен. Ставаше трудно да го отрича, дори и пред себе си.

Къде е жена му?

3

Същата сутрин Скот Рандъл домакинстваше на неофициална беседа с неколцина начинаещи прависти в миниатюрния си кабинет на третия етаж на Съдебната палата. Дори и най-пламенните му почитатели сред въпросните служители биха признали, че Скот е едва ли не идеалното олицетворение на елегантно облечената, присъща на потомците на „Хората Х“[1] нахакана надменност. Но никой от тях не смяташе това за отрицателно качество. Всъщност тази черта бе позволила на едва трийсет и три годишния Скот да се издигне до обвинител по убийствата в състава на Областната прокуратура — пост, до който всички те се домогваха.

Тази сутрин Скот си бе набелязал тема и се бе развихрил.

— Я чуйте — заговори той на новаците, — пред вас стои човек, постигнал присъди за първите си три дела за убийства, а няма нужда да ви казвам колко трудно е това в нашето милозливо градче. — Скот Рандъл не се отличаваше с лъжлива скромност. — Но знаете ли какво допринесоха тези три присъди за кариерата ми? И какво ще сторят подобни дела за вашата? — Въпросът бе реторичен и той продължи стремглаво: — Нула, кръгло нищо, nada[2]. И знаете ли защо? Защото никой не го е грижа за хората, замесени в тях. Вижте — вдигна пръст. — Първо, банда рокери се скарва заради едно от мацетата си; второ — още един пръст, — пласьор на наркотици, убит от наркоман, когото се опитал да измами; трето, скитник наръгал друг скитник, който му задигнал количката за стоки. Читателите не си падат по подобни истории, повярвайте ми.

Един от младежите се обади:

— И какво правите тогава?

— Ще ви отговоря с един пример. Сигурно всички сте подочули нещо за убийството на Брий Бомонт. — Той се пресегна за една кафява папка най-отгоре на бюрото си, извади от нея няколко големи гланцирани фотографии и ги вдигна. — Вляво — веществено доказателство номер едно — Скот строго се придържаше към професионалния език, дори в частни разговори — е снимка на покойната. Брий Бомонт, красавица, участник в доходния нефтен бизнес. Освен това омъжена, с две деца и… — той замълча, за да подсили ефекта, — според слуховете има връзка с Деймън Кери.

Бяха крили този коз от медиите и Скот се наслади на реакцията.

— Вероятният ни бъдещ губернатор, точно така.

Скот вдигна снимката в дясната си ръка.

— Веществено доказателство номер две е тялото на Брий Бомонт, намерено във вътрешната градина под нейния надстроен на покрива апартамент, където се е озовало след продължително падане. Както сте прочели във вестниците, в косите над челото на Брий са открити парчета от стъклена чаша. Не намериха стъкло нито наоколо, нито в жилището й. Така че някой я е цапардосал по главата и я е хвърлил отгоре. Била е бременна от месец и половина.

Скот вдигна едната си вежда. Беше привлякъл вниманието им.

— Ето това е случай за добра атестация, трамплин за успешна кариера. Не бива да изпускате такива дела, а почнат ли да ви се изплъзват, трябва да проявите инициативност.

Предишният младеж се обади повторно:

— Как така да се изплъзват?

— Оттогава минаха три седмици, а нашите приятели в полицейското управление още нямат заподозрян. Мине ли толкова време, шансовете сочат, че никога няма и да имат. Ето как.

Една от правистките се намеси:

— Но те сигурно търсят? Не е ли просто въпрос на време?

Скот се съгласи, че понякога е така.

— Но по този случай първият инспектор Карл Грифин работеше сам и загина от куршум — очевидно без всякаква връзка с това разследване — само няколко дни след убийството на Брий. Новите момчета Батавия и Коулман не са открили нищо, но това като че ли не ги притеснява. А докато те не ни представят заподозрян, ние стоим без работа.

Скот ги остави за известно време да смелят фактите.

— И тъй, ако сте на мое място и искате този случай, имам предвид наистина да го искате, какво ще направите?

Правистите бяха дошли при него, точно за да поглъщат жадно подобни сведения.

— Ще ви кажа какво направих аз. Отидох при госпожа Прат — областния прокурор на Сан Франциско Шарън Прат — и й казах, обещах й, че ако ми отпусне мой собствен следовател, ще представя случая пред разширения състав от съдебни заседатели за предявяване на обвинение.

Младата жена се обади отново:

— Как?

Скот ги озари с усмивка.

— Радвам се, че ми зададохте този въпрос, Кимбърли. А ето и отговора: разширеният състав от съдебни заседатели е ваш приятел. Знаете как работят съдебните заседатели в него — в залата не се допускат адвокати на защитата, нито съдия. Представяте случая на двайсет обикновени граждани и показвате изключителна загриженост за спазване на законността. Ако имате поне малко мозък, си получавате обвинението.

— Но ако полицията няма заподозрян, кого викате като свидетел? — запита Кимбърли.

— Всеки, за когото се сетя, включително Кери, ръководителят на кампанията му Ал Валънс, Джим Пиърс — вицепрезидента на „Калоко Ойл“ — някогашния наставник на Брий. Освен това проучвам личните й връзки… и помнете, че каквито и да са мотивите, убийството обикновено е лична работа. И тъй, призовавам съпруга на Брий, приятелите на Рон и приятелите на приятелите му, преподавателите й, колегите, хората от лабораторията й. Обзалагам се, че все някъде ще налучкам пробив.

— Значи това е търсене на доказателства — отбеляза първият младеж. — Но на нас винаги са ни повтаряли, че не бива да…

Скот го прекъсна безцеремонно:

— Забравете простотиите, на които са ви учили в правния факултет. Пред вас е Истинският живот в цялото си превъзходство. Има правници, които печелят пред разширения състав — те правят кариера. Всички останали свършват сред купчини хартия и едва свързват двата края. Изборът е ваш. И тъй, аз ще се заема с убийството на Брий Бомонт и името ми ще загърми. Разширеният състав от съдебни заседатели ще ми стане ракета-носител. Ще го яхна и няма да ловя затворници. — Очите на Скот заблестяха. — Другата седмица по същото време, помнете ми думата, това дело ще излезе начело. И то е мое.

Скот бе връчил призовката на свидетелката си — някоя си госпожа Франи Харди — в дома й предишния петък. В призовката се казваше тя да позвъни, ако указаното време за полагане на свидетелски показания й създава неприятности или затруднения. Случеше ли се така, Скот щеше да промени часа — вече го бе направил за няколко свидетели. Ако госпожа Харди бе позвънила, той щеше да й каже колко отдавна я чака да заеме свидетелското място и какви въпроси смята да й зададе.

Скот не разполагаше със сведения свидетелката да е познавала Брий Бомонт. Получи името й от Рон, съпруга на Брий, който твърдеше, че двамата с госпожа Харди пили заедно кафе през предобеда, когато умряла Брий. Така че тя се превръщаше в главното алиби на Рон и следователно Скот искаше да разговаря с нея. Но нямаше да превръща разговора им в инквизиторски разпит. Франи Харди не бе заподозряна. Ако му се бе обадила, за да обсъди каквото и да било с него, той щеше да я успокои.

Но тя не се обади.

Така че днес сутринта, когато госпожа Харди пристигна със закъснение в помещението на разширения състав на съдебните заседатели, десет минути след началото на заседанието, започнало в девет и половина, Скот вече бе започнал разпита на Джеймс Пиърс, първи вицепрезидент и завеждащ връзките с обществеността на „Калоко“. Той бе работил в тясно сътрудничество с Брий, преди тя да напусне компанията, и я познаваше още откакто я бяха наели в „Калоко“. Скот смяташе, че ако е имала някакви зловещи тайни, Пиърс щеше да знае къде се крият те.

По ирония на съдбата първоначално Скот възнамеряваше да изслуша госпожа Харди преди Пиърс, сметнал, че нейният разпит ще бъде доста по-кратък от неговия — не му се искаше да я бави цял ден. Но тъй като тя не пристигна навреме, а Пиърс вече бе там, толкова по-зле за нея — сама си го изпроси.

Така че сега Скот щеше да остави госпожа Харди да се поизпоти. Не, бе й казал той през почивката между показанията на Пиърс, не знаел кога ще й дойде редът. Не, не можело да дойде друг път. Приведе любимия си израз: това не било светска забава, а разследване на убийство.

— Наясно съм с разследванията на убийства — каза му тя. — И моят съпруг е адвокат.

— Тогава разбирате колко е сериозно.

Госпожа Харди не изглеждаше убедена.

— Наясно съм колко сериозно се отнасяте всички вие към тези неща — уточни тя меко. — Вижте, господин Рандъл, просто се опитвам да изясня колко ще продължи. Трябва да прибера децата от училище. Ако не успея да си тръгна преди един, ще ми се наложи да позвъня по телефона.

— Това е нелош изход — отговори й той с преднамерена двусмисленост.

Значи не й изглежда прекалено сериозно, така ли? Е, ще види тя.

Нещата се развиха така, че нейният ред дойде точно преди пладне. Тъкмо бе решила да се обади по телефона, и Скот я призова да даде показания. Тя сметна, че едва ли ще трае дълго. Разполагаше с достатъчно време. Нямаше нужда да звъни.

След като положи клетва, че ще казва истината, цялата истина и нищо друго, освен истината, Скот я накара да удостовери самоличността си и незабавно започна по същество:

— Госпожо Харди, познавахте ли починалата Брий Бомонт?

— Не. Никога не съм я виждала.

— Но се познавахте със съпруга й Рон, нали?

— Точно така. — Госпожа Харди седеше на маса отпред, с лице към двайсетте съдебни заседатели. Вдигна поглед към тях и обясни: — Рон се грижи по цял ден за децата, така че се виждахме най-вече в училище и по други детски мероприятия.

— И откога го познавате?

— Не си спомням точно. Две-три години. — И пак се обърна към заседателите: — Той е нещо като неплатена майка. Все го подкачахме за това.

— Ние?

— Останалите майки от училището.

Скот само опипваше почвата, разпитвайки за каквото дойде. Тук, пред разширения състав, въпросът за уместността не стоеше на първо място.

— Той показваше ли негодувание срещу тази роля?

— Какво имате предвид?

— Имам предвид да играе ролята на „господин мама“? Да е споменавал, че се чувства засегнат, задето жена му работи, а той не?

Госпожа Харди се замисли за миг над въпроса.

— Не, не смятам, че това го притесняваше.

— А вие приемахте ли го за странно?

— Кое? Че се грижи за децата или, че не негодува срещу това?

— Знам ли? И двете.

Тя отново се замисли.

— Не повече от всички останали. — Госпожа Харди озари заседателите с усмивка. — Според мен нашите любими малчугани понякога на всички ни идват до гуша. — А после пак се обърна към Скот, този път по-сериозно: — Но що се отнася до Рон, на него като че ли му допадаше. Жена му си гледаше нейната работа, а той своята. Рон е добър баща.

— Тя изкарваше парите, а той не.

— Така е, господин Рандъл. През деветдесетте се случват такива неща.

— И това не го тормозеше? Да бъде съпруг и да не печели никакви пари?

— Точно това казах току-що. Като че ли не се притесняваше. — В гласа й прозвуча остра нотка: — Не разбирам накъде биете.

— Опитвам се да изясня кой е убил госпожа Бомонт.

— Е, не е Рон. Двамата бяхме заедно, когато тя е загинала. Пиехме кафе в „Старбъкс“ на „Двайсет и осма“ и „Гиъри“, близо до училище „Меривейл“. — Последното, изглежда, й напомни нещо и тя вдигна очи към стенния часовник, присви устни.

Скот Рандъл продължи непреклонно:

— И как се стигна дотам?

— Докъде?

— Да пиете кафе.

— Изобщо не разбирам въпроса ви. Просто решихме да пием по чаша кафе. В това няма нищо престъпно.

— Не съм казал подобно нещо.

— Е, стори ми се, че го намеквате. Срещнахме се в училище, където оставихме децата, и Рон каза, че му се пие кафе, а аз отвърнах, че ми звучи примамливо. Така че отидохме заедно.

Тя отново погледна към стенния часовник.

— Вижте, извинете ме, но нали вече привършваме? Скоро ще трябва да прибирам децата.

— Когато приключим — отвърна Скот. — След като приключим.

Скот не се имаше за жесток човек, но женските сълзи на свидетелската скамейка бяха почти толкова без значение, колкото температурата или осветлението в залата. Понякога се налага да имаш работа с тях и толкова. Но така или иначе, у теб те не предизвикват каквито и да било чувства.

Франи Харди, разплакана на свидетелското място, ни най-малко не размекна сърцето му. Честно казано, тя бе много симпатична, облечена с вкус, с поразителни зелени очи и яркочервена коса, и ако се бе озовал с нея където и да било другаде, а не в съдебната зала, навярно щяха да му хрумнат други мисли. Но не и в този миг. Сама си бе навлякла неприятностите и сега си плащаше.

Тя не хлипаше. Скот бе убеден, че сълзите й са от яд. Все едно му беше.

— Длъжен сте да ми позволите да се обадя по телефона.

— Не, госпожо. Тук ще стоите.

— Казахте ми, че по това време ще сме свършили.

Скот вдигна рамене.

— Казах ви, че може би ще сме приключили. Не беше невъзможно. Смятах, че ще свършим, но вие отказвате да отговаряте на въпросите ми. Това забавя процедурата.

Преди половин час вече трябваше да е на път, за да прибере децата си. Бе прекарала два часа на свидетелската скамейка.

— Нека повторим още веднъж, моля!

— Няма да кажа нищо, докато не ме пуснете да се обадя по телефона.

Това се превръщаше в решителна битка на волята, а Скот имаше надмощие. В тази зала той определяше правилата и госпожа Харди трябваше да играе по тях.

Скот отдавна бе изоставил непринудения подход. Стоеше в единия край на масата, та да е в състояние да гледа ту госпожа Харди, ту заседателите.

— Госпожо Харди, поставяте ме в неловко положение. Както стоят нещата в момента, ако не отговорите на въпросите ми, ще съм принуден да се обърна към някой от районните съдии и да изискам издаването на призовка за неуважение към съда. Като нищо ще отидете в затвора, разбирате ли? Ако се случи така, ако се стигне дотам, тогава ще трябва да се обадите на адвоката си. Но няма да ви пусна оттук, докато давате свидетелски показания. Ако ми сътрудничите, ще свършим за десетина минути, но иначе може да ни отнеме целия следобед. А сега — притисна я Скот, — да опитаме още веднъж. Според показанията вие сте знаела — Рон Бомонт ви е признал, — че отношенията с жена му са в трудна фаза, така ли е?

— Да, така ми каза.

— А обясни ли ви естеството на тези трудности?

— Донякъде.

— Загатвал ли ви е господин Бомонт с нещо, че е нещастен или ядосан на госпожа Бомонт?

Франи поклати глава.

— Не, не бих казала. Но всъщност нямам представа какво е изпитвал. Не разговаряхме за отношенията им.

— Но все пак ви е споменал, че има проблеми?

— Да, нещо такова.

Скот Рандъл обърна няколко страници в жълтия си служебен бележник. Погледна към заседателите, а после отново към свидетелката.

— Госпожо Харди, намирате ли господин Бомонт за привлекателен?

Тя стисна устни.

— Никога не съм мислила по този въпрос.

Скот открито даде израз на недоверието си пред съдебните заседатели.

— Никога не сте мислили, значи? Очевидно сте имали взаимоотношения с него, близки при това, нали? И не сте забелязали дали е привлекателен, или не?

— Възможно е да съм обърнала внимание, но не съм мислила за това. Бяхме просто приятели.

— И все пак е избрал вас и само вас да сподели семейните си проблеми.

— Нямам представа. Възможно е да е споделял и с други хора. Не зная дали е казал единствено на мен.

— Имахте ли любовна връзка, госпожо Харди? За това ли става дума?

Франи Харди силно прехапа долната си устна. Произнесе неразбрано:

— Вече ви казах, че бяхме просто приятели.

Скот Рандъл запази самообладание.

— Така е, точно така ми казахте. Но между приятели често възникват любовни връзки. Да не би съпругата му да е научила за вас двамата? Щеше да ви създава неприятности, така ли?

— Няма да ви удостоя с отговор.

— Е, най-добре е да удостоите поне един въпрос с отговор, и то по-бързичко. Хлътнали сте и с двата крака, не съзнавате ли?

Франи уморено поклащаше глава. Как се стигна дотук толкова бързо? Затвори очи и се насили гласът й да звучи спокойно, смислено:

— Вижте, господин Рандъл, какво искате да ви кажа? Закъснявам да си прибера децата от училище, ето за какво мисля. Нямам никаква любовна връзка с Рон Бомонт и никога не съм имала. Никога не съм виждала жена му. Не смятам, че проблемите във взаимоотношенията им са довели до нейната смърт.

— Нека се спрем на това, госпожо Харди. Признахте, че е имало проблеми. Просто ни кажете какви са били те.

Франи нямаше представа, но Скот Рандъл и заседателите вече бяха чули Рон Бомонт да казва, че двамата с Брий се разбирали прекрасно, че нямали проблеми помежду си. Скот сметна, че моментът е подходящ да го спомене пред Франи. Тя седеше неподвижна, с безизразно лице.

— Госпожо Харди!

— Обещах му, че ще си остане между нас, че няма да кажа на никого. Дадох му дума.

Скот подуши благоприятна възможност.

— Госпожо Харди, нека бъдем реалисти. Никой вече не вярва в светостта на обещанията. Този факт може да се окаже съдбовен в едно разследване за убийство. Сигурна ли сте, че не сте споменавали за думите на господин Бомонт пред съпруга или пред приятелките си?

Тя се взираше в него, мъчейки се да сподави яда си. В очите й отново напираха сълзи. Една се изтърколи от дясното й око.

— Обещах — повтори тя. — Дадох му дума.

Скот извърна поглед към заседателите. Изчака един миг и въздъхна.

— Така да бъде, госпожо Харди — каза той. — Не ми оставяте друг избор.

Към четири и половина районният съдия Мариан Брон вече бе уморена от тежкия си ден като председател на състав по необикновено потискащ процес за убийство. Членове на един цигански род убедили няколко заможни възрастни граждани, че са им приятели. Принудили ги да им припишат имотите си и ги отровили с „вълшебната сол“ — с напръстниче[3]. Вълшебната сол предизвикала гръмки смехове — подсъдимите се кискали, докато я наръсвали. Мариан Брон бе свикнала с хора, извършили гнусни престъпления, но изнесеният факт я вбеси.

Днешният ден бе особено отчайващ, защото десетина и повече доста яки на вид роднини на подсъдимите бяха показали мускули, появявайки се в съдебната зала тъкмо навреме, за да сплашат главната свидетелка на щата, също член на рода, която не устояла на угризенията на съвестта си и на която бяха обещали имунитет срещу съдебно преследване в замяна на свидетелските й показания. Но главорезите в залата успяха да й въздействат — жената внезапно забрави да е свидетелствала, че който и да било от обвиняемите е ръсил сол където и да било. Сега вече бе възможно безжалостните убийци да се озоват на свобода.

Когато съдебният пристав дойде в кабинета й да съобщи, че Скот Рандъл иска призовка за обида в края на един и бездруго отвратителен ден, тя грабна съдийската си тога и бълвайки огън и жупел, раздразнено закрачи по коридора към залата на разширения състав от съдебни заседатели.

— Не, госпожо. Както вече ви е обяснил господин Рандъл, нямате друг избор, освен ако не се позовете на Петата поправка. Но вие ми казахте, че свидетелските ви показания няма да ви навредят, така че тази възможност се изключва. Трябва да му кажете какво знаете.

Франи Харди поклати глава. Цялата тази история траеше толкова дълго, че търпението й бе на изчерпване.

— Не мога да повярвам, че това се случва в Съединените щати. — Погледът й се плъзна по лицата на съдебните заседатели, после по Скот Рандъл и накрая се спря върху Мариан Брон. — Какво ви става бе, хора? Не ви ли е срам? Не водите ли поне някакъв истински живот? Не съм направила нищо лошо.

Речите в тази насока се оказаха тактическа грешка. Съдия Брон нямаше намерение да оставя някаква си нищо и никаква свидетелка да поставя под въпрос реалността на живота и работата й. И рязко отсече:

— Преди всичко в тази зала ще се обръщате към мен с ваша светлост. Второ, що се отнася до правенето на нещо лошо, вие отказвате да сътрудничите на разследване за убийство. Харесва ли ви, или не, но това е престъпление. А сега за последен път, млада госпожо — или отговаряте на въпроса, или отивате в затвора.

— Не съм ви млада госпожа. — И след кратко мълчание: — Госпожо.

Брон удари по масата.

— Добре тогава, ще заповядам да ви задържат в областния затвор, докато не решите да отговаряте на въпросите на господин Рандъл. — Съдия Брон се извърна настрана: — Пристав…

Но в този миг Франи скочи на крака и викна високо със зачервено лице:

— Обвинявате ме в неуважение към съда ли? Аз ви обвинявам в неуважение. Господ да е на помощ на съдебната система, ако я ръководят кретени като вас!

Брон обърна стоманения си поглед към нея.

— Току-що получихте четири дни, преди още тези съдебни заседатели да са започнали истински работата си. Ако ви се иска още затвор, млада госпожо, продължавайте да говорите. Приставът.

Охраната пристъпи напред.

4

Харди се чу с Франи в шест и двайсет и взе половинчасовото разстояние до Съдебната палата в центъра за седемнайсет минути. Пътем спря, защото, както кипеше от гняв вече доста време, не бе помислил да позвъни на Ейб Глицки в колата му и да разбере дали той не би могъл да стори някакво чудо. Областният затвор и Съдебната палата се намираха един до друг. Може би Глицки щеше да задвижи нещата.

Но лейтенантът го чакаше откъм задния вход на палатата, пред вратата на затвора. И не си бе надянал щастливата физиономия.

Харди се приближи почти тичешком, по риза, без палто, схванал, още преди да попита:

— Още ли е вътре? Наистина ли е там? — Макар и за миг да не се бе усъмнил в това. Едва ли бе забавна шега, която Франи му е спретнала за рождения ден.

— Ъхъ.

Почти без да забавя крачка, Харди изруга и се насочи към входа на затвора. Глицки се пресегна и го хвана за ръкава да го спре.

— Ей!

— Остави ме да вляза, Ейб. Ще я измъкна оттам.

— Само със съдия, а ти не си такъв. Аз не можах.

Щом Глицки пусна ръкава му, Харди застина на място, втренчен в здрача. Вечерта бе ветровита и студена. Юристът у него съзнаваше, че приятелят му има право: не бе въпрос да събере цялото си упорство. Трябваше да намерят съдия, дежурния през нощта магистрат, изобщо някого. За да улеснят нощните гаранции и другите късни дела, съдиите на ротационен принцип поемаха правораздавателните си задължения, та всяка вечер да има по един съдия на повикване.

Докато още изричаше „Къде е Брон?“, Харди отново закрачи, този път към палатата, а Глицки го следваше по петите.

Но макар да минаха без затруднения покрай нощната охрана и да влязоха в зданието, след като се изкачиха на втория етаж, не успяха да проникнат в съдийските кабинети, разположени след съдебните зали. Харди удряше по всички врати в коридора. Никакъв отговор.

Някаква чиновничка, останала да работи до късно в една от стаите, отвори вратата на помещението си и подаде глава:

— Там е затворено. Всички си отидоха.

Харди срита вратата и звукът отекна в стените. А после най-неочаквано, тъкмо се извръщаха да слязат по стълбите, вратата се отвори.

— Какъв е този шум, по дяволите?

Лио Чоморо не бе сред най-любимите съдии на Харди, макар в момента да се зарадва, че го вижда. Ала изглежда чувството не бе взаимно — Чоморо се навъси. После, забелязал Глицки, той кимна по-сърдечно.

— Добър вечер, лейтенанте. Какво става тук?

Глицки изложи проблема с няколко думи. Нуждаеха се от съдия, който да анулира обвинението в неуважение към съда и да пусне съпругата на Харди от затвора.

— Съпругата ви ли?

— Да, ваша светлост. Станала е някаква бъркотия.

Чоморо се намръщи още повече.

— Какво е правила тук? Тя нали не е адвокат?

— Не. Призовал я е разширеният състав от съдебни заседатели и докато се усети, се е озовала в затвора.

Стори им се, че Чоморо се канеше да зададе още въпроси, но щом чу вълшебните думички „разширен състав от съдебни заседатели“, осъзна, че на никого не е позволено да обсъжда, което и да било действие на заседателите. Вече му бяха казали, че обвинението е за оскърбление, но все пак… можеше да се занимае с това.

— Кой е издал разпореждането? — попита предпазливо.

— Мариан Брон — отвърна Глицки.

Чоморо направи гримаса и без да обещава нищо, поразпита за още подробности, а накрая каза, че ще звънне на Брон, за да получи някои отговори, ако е възможно. Но им каза да не се надяват кой знае колко — забранени бяха всякакви сведения за работата на разширения състав от съдебни заседатели. Ако искат, нека почакат…

Глицки остана при съдията, но Харди реши, че трябва да види Франи.

Бе посещавал затвора десетки пъти и познаваше установения ред, така че само след минути чакаше жена си в стаята за посещения на адвокатите.

Всъщност не бе подготвен както трябва за срещата. Смяташе за важно да си представи влизането на своите клиенти в това помещение. Често ги виждаше за пръв път в оранжев затворнически комбинезон и почти винаги се стъписваше при вида на свой познат от цивилния живот, облечен за дранголника.

В този случай първото впечатление бе повече от порядъка на физически шок. Франи, винаги толкова хубава, определено изглеждаше измъчена. На учрежденското осветление в помещението страните й бяха като на привидение — с избелелия, повехнал жълтеникавосив цвят на престояло тесто. Прекрасната й червена коса вече бе изгубила блясъка и бухналостта си и висеше раздърпана и обезформена.

Един поглед бе достатъчен да ги сближи отново и те прекосиха стаята един към друг, кажи-речи, хвърляйки се в обятията си. Тя се притисна към него, заровила лице на гърдите му, и не спираше да повтаря:

— Слава Богу, слава Богу.

Той я придържаше.

Най-накрая, сплели ръце върху масата, те започнаха да говорят по същество и Франи се опита да му обясни за призовката и защо не му бе казала.

— За мен тя не означаваше нищо, ето защо.

Харди поклати глава. Разговорът поемаше в неподходяща посока.

— Не — каза той, — означавала е нещо, Франи. Ако не беше така, щеше да ми кажеш за нея. Щеше да ми кажеш: „Днес получих призовка да дам показания пред разширен състав от съдебни заседатели. Чудно за какво ли става дума?“ А вместо това си го запазила в тайна.

Тя мълчеше и хапеше долната си устна. След малко Харди й напомни за себе си:

— Франи?

— Добре — съгласи се тя.

— Кое е добре?

Издърпа ръцете си от неговите и ги скръсти пред гърдите си.

— На кръстосан разпит ли ме подлагаш? Струва ми се, че за днес ми стига.

Харди прекрасно владееше гласа си.

— Не, нищо подобно. — Снижи го до шепот. — Просто не зная защо си тук. Объркан съм. Не съм наясно какво става. Искаш ли да ми помогнеш? На твоя страна съм.

Тя затвори очи и въздъхна.

— Добре — кимна и отново се пресегна за ръката му. — Зная, че трябваше да ти кажа. В смисъл, че едва сега го осъзнавам. Просто напоследък твоят и моят живот текат поотделно. Изглежда не ми се е искало да ме разбереш криво, ако те занимавам с цялата тази работа.

— С коя работа?

Тя срещна погледа му и дълго мълча, преди да отговори:

— С Рон.

— Рон — повтори Харди, а гласът му неволно прозвуча рязко. — Струва ми се, че не познаваме никакъв Рон.

— Рон Бомонт — отговори Франи. — Таткото на Макс и Касандра.

Харди познаваше донякъде децата от гостуванията им при неговите, от преспиванията им у тях. По-голямото — Касандра — бе една от най-добрите приятелки на Ребека, навярно дори най-добрата, макар да не бе съвсем сигурен. Харди имаше някаква смътна представа, бегъл спомен за обаятелно, жизнено хлапе, макар „детските работи“, както ги наричаше, да бяха оттласнати — или прокудени? — от челното място в живота му.

— Таткото на Макс и Касандра — повтори той с безизразен глас. — Рон.

Франи го погледна и той долови безнадеждност, едва ли не отчаяние в изражението й. А може би и тревожен намек за предизвикателство.

— Той ми е приятел. Каквито са жените в живота ти.

Това бе слабото му място. Харди често обядваше, а понякога и вечеряше с други жени — колежки, с които работеше, с които се разбираше добре. Дори от време на време и с бившата си съпруга Джейн. В края на краищата той и Франи наложиха мораториум по въпроса какви са те — тези всевъзможни лични и професионални връзки. Просто до една бяха приятелки. Така си и остана.

Но Харди откри, че положението се е променило и това не му отърва.

Внезапно му се прииска да се отдалечи от онова, което, изглежда, щеше да чуе. Прекоси стаята, стигна до вратата и застана до армираното стъкло, гледащо към коридора на затвора. Най-после се извърна.

— Добре, да оставим този въпрос, щом така искаш. Но трябва да ти напомня, че в дъното на всичко това стоиш самата ти. За Рон Бомонт чух едва преди две минути, а ти си в затвора заради някаква призовка, която свързва двама ви в едно. Смятам, че известно любопитство от моя страна е напълно в реда на нещата.

— Жена му е убита. Той е заподозрян.

Харди замръзна на мястото си до вратата.

— И разширеният състав е решил, че трябва да разпита теб за него?

Тя вдигна рамене.

— Бях с него — пихме кафе — добави тя бързо — сутринта, когато е умряла. На обществено място.

Той изчакваше.

— И искаха да проверят дали моето алиби съвпада с неговото.

Харди все още се опитваше да проумее какво се крие зад думите й.

— Говорила ли си някога с полицията за това, преди днес?

— Не.

Нищо не разбираше. Ако Франи имаше алиби за един от главните заподозрени в убийство, беше в реда на нещата полицията да я разпита, ако не за друго, то поне за да впише показанията й в протокола. Да не забрави да попита Ейб защо не са го направили, стига Ейб да знае. И стига да отговаря на истината.

Но засега все още е тук.

— Добре. И тъй, ти получи призовка, за която не си ми казала…

— Смятах, че ще трае само няколко минути преди обяд, Дизмъс. Нямаше нужда да те безпокоя заради това.

Харди не искаше отново да се отклоняват в тази посока. Щеше му се да си изясни редица други факти. Щом се приберат у дома и се махнат оттук, нещата щяха да изглеждат другояче. Щяха да са в състояние да разговарят, докато стигнат до някакъв извод. Тук, в затвора, времето ги притискаше.

— Така да е. И тъй, доколкото схващам, ти си потвърдила алибито на Рон.

— Да.

— А после?

— Ами този прокурор… познаваш ли някой си Скот Рандъл?

Харди поклати глава.

— Чувал съм името му. Той ли те вкара тук?

Тя кимна.

— Попита ме дали Рон е споменавал за някакви разногласия между него и жена му, които биха могли да имат нещо общо с нещастието.

— Защо те е питал за това? Как този въпрос е хрумнал на Скот Рандъл?

— Не зная, но ме попита.

Погледите им отново се срещнаха от двата края на стаята и този път Харди се върна при масата и седна на единия й ъгъл.

— А ти какво му отговори?

— Че е споменавал. — Франи сви рамене. — И господин Рандъл ме помоли да съобщя какви са били те, да преразкажа пред съдебните заседатели думите на Рон.

— И?

— А аз не можах.

— Защо?

— Защото съм обещала на Рон да не казвам.

— Добре, и каква е тя, тази голяма тайна?

Тя го изгледа умолително.

— Стига, Дизмъс.

В същия миг, преди Харди да успее да й отговори, на вратата се почука и охраната пусна Ейб Глицки — самият той образец на едва сдържана ярост. Хвърли бърз поглед на Франи, очите му се присвиха за частица от секундата, а белегът върху устните му побеля. После съсредоточи вниманието си върху Харди.

— Няма да стане — каза лейтенантът. — Брон е непоколебима.

Машинално, забравил за препирнята им, Харди протегна ръка през масата и Франи я хвана. Погледна я и видя, че очите й плуват в сълзи. Не я кореше.

— Не мога да остана тук, Дизмъс. Ейб!

Двамата мъже се спогледаха окаяно. Нямаше какво да кажат. Затворът бе реално съществуваща част от живота и на двамата. Щом съдията се разпоредеше, хората в крайна сметка попадаха тук. От гърдите на Харди се откърти въздишка.

— И какво ни остава, Ейб? Какъв избор имаме?

Лейтенантът поклати глава.

— Не зная. Мога да поговоря с приемната да я преместят в АИ.

— Какво е това? — попита Франи. — Аз съм още тук, момчета. Не говорете за мен в трето лице.

— Административен изолатор — обясни й Глицки. — Преди всичко това означава усамотение, по-добра килия. Да си настрана от останалите, което ти е най-необходимо, повярвай ми.

— Сигурно сънувам — обади се Харди.

— Очевидно — продължи Ейб, без да откъсва очи от Франи, — ти си нарушила най-важното правило на съдебната зала: не бива да обиждаш съдията.

— Тя е надута глупачка — сопна се Франи. — И започна първа.

— На нея й е позволено да те обижда. То й влиза в служебните задължения. Какво й каза?

— Че аз я обвинявам в неуважение, че цялата тази история е оскърбителна…

Харди разтърси глава — вече вярваше, че всичко това става в действителност. Щом Франи кипне, прави му сметката.

— И си си докарала четири дни — намръщи се Глицки.

— Четири дни ли? — Харди се съвзе за миг. — Заради някаква си тайна?

— Каква тайна? Не съм чул такова нещо от Чоморо. Заради Брон е. — Тонът на Глицки зазвуча обнадеждено: — Може би тя утре ще поговори с теб, Диз.

— Никакво може би — заяви Харди. — Ще я заклещя в коридора, ако се наложи.

Франи се пресегна през масата.

— Дизмъс, не ги оставяй да ме държат тук. Децата имат нужда от мен. Станала е някаква ужасна грешка. Започна се с онова глупаво обещание. Само това искаха от мен.

— И какво е то? Сподели го — обещавам ти, че няма да кажа на никого. Ще ме наемеш за свой адвокат и то ще стане поверително. Никой няма да научи, а можем и да го използваме като залог. Ще събудя съдията в дома й, ще й обясня положението…

Глицки го прекъсна:

— Не те съветвам. За каква тайна говорите?

Франи се престори, че не чува Ейб.

— Могат просто да попитат Рон. Ти, Дизмъс, можеш да помолиш Рон. Да отидеш у тях и да го събудиш. Дори да му позвъниш оттук. Ако научи, че съм в затвора, той ще им каже всичко, което искат да знаят. Не би допуснал да ми се случи подобно нещо.

— Каква е тази тайна? — повторно попита Глицки.

Франи най-после повиши глас:

— Работата не е в тайната! — И продължи по-тихо: — Тайната няма значение. — Умоляваше съпруга си с поглед, опитваше се да му каже нещо, но каквото и да бе то, оставаше си обвито в загадъчност.

После очите й бързо се насочиха към Ейб.

— Обещах на Рон. Дадох му дума. Това е негова тайна. Дизмъс, може би, ако му се обадиш или отидеш в апартамента му и му кажеш какво става… Сигурна съм, че той ще сподели с теб. А след това ще се върнеш и ще ме отведеш оттук.

5

Ейб преравяше купчина папки, която бе взел от едно бюро в отдел „Убийства“. Намери нужната и през бюрото си я подхвърли на Харди.

— Както си спомняш от времената, когато бе обвинител, адресът е написан горе вдясно. „Бродуей“.

Харди сведе очи, после вдигна поглед.

— Без телефонен номер? Щеше да е прекрасно, ако имаше телефон.

— Много работи щяха да са прекрасни в тази папка, Диз. В нея няма, кажи-речи, нищо. — Лейтенантът въздъхна. — Първият ми инспектор, който се зае със случая, бе убит около седмица по-късно. Може и да го помниш — Карл Грифин.

Харди кимна.

— Ъхъ. Как бе убит? — Не му се говореше за убити полицаи, особено с най-добрия му приятел, който си бе жив, но това може би имаше някаква връзка с Франи, така че трябваше да е наясно.

— Някаква среща със свидетел протекла зле, поне така смятаме ние.

Сержант инспектор Карл Грифин не го знаеше, но когато стана от бюрото си в отдел „Убийства“ на четвъртия етаж на Съдебната палата в Сан Франциско в понеделник сутринта на 5-и октомври, това бе за последен път.

Той бе единственият инспектор, работещ по убийството на Брий Бомонт, трийсет и шест годишната специалистка по опазване на околната среда, а напоследък политически консултант. Работеше над случая от шест дни. От четиринайсет години беше инспектор по убийствата и вече бе усвоил суровата истина: ако за четири дни не набележиш убиеца, едва ли изобщо ще го откриеш.

Карл бе упорит и съвестен, но бавен служител и дотолкова безличен, че заслужаваше слаб две по индивидуалност. Всички в отдела, включително и лейтенантът му Ейб Глицки, го смятаха за най-досадния повлекан в участъка. Предан и усърден, точен, но в същото време муден, ограничен и със съмнителна чистоплътност.

И все пак при случай Карл наистина постигаше успехи. Често прекарваше седмица, понякога и десетина дни, беседвайки със свидетели и техни познати, събирайки материали за отпечатъци от пръсти и други веществени доказателства, които насипваше в торби за замразени продукти, без да слага етикети, и ги пъхаше в багажника на колата си с градска регистрация. Когато сметнеше, че е готов, той подреждаше всичките си боклуци в някакво подобие на последователност и понякога в крайна сметка представяше заподозрян за осъждане.

Не че често му възлагаха случаи, за чието разрешаване се изискваше ум. В Сан Франциско девет от всеки десет убийства бяха ясни като бял ден. Жена убива мъжа, който я бие. Ревнивец убива приятелката си, която си походва. Закъсали пласьори на наркотици. Гангстерски престрелки. Злополуки поради пиянство.

Отрепките прочистват генетичния фонд.

В такива случаи инспекторите по убийствата събират улики, нужни на съдебните заседатели, за да обвинят напълно очевидния заподозрян, и с това работата им свършва. Карл бе много полезен за свързване на дреболиите помежду им.

От време на време, тъй като убийствата пристигаха при дежурния и се възлагаха на онзи, който бе приел повикването, Грифин получаваше случаи, над които трябваше да се работи. Не беше му се случвало от две години, когато прие повикване за обвързана с политиката бяла жена от „Бродуей“, така че Глицки просто нямаше друг избор. Първоначално не бе ясно, че става дума за изтъкната личност и ако лейтенантът бе допуснал, че разследването ще се окаже от висока класа, щеше да го възложи на друг инспектор, а нараненото достойнство на Карл да върви по дяволите.

Но при това положение Грифин пое случая „Бомонт“ и бяха минали шест дни, а той още не бе арестувал никого.

След получаване на докторска степен в Университетския колеж в Бъркли в началото на осемдесетте, Брий няколко години бе завеждала тамошната лаборатория по токсикология, после бе напуснала университета и бе станала консултант на „Западната щатска петролна асоциация“, а по-късно бе работила в „Калоко Ойл“.

Но само няколко месеца преди смъртта си бе напуснала петролната компания и бе застанала на противниковата страна в опасната битка за милиарди долари между производителите на бензинови добавки. Противопоставяйки се публично на добавките към калифорнийския бензин, които според нея причинявали рак, Брий се бе присъединила към члена на щатския законодателен съвет на Сан Франциско Деймън Кери, понастоящем водещ предизборна кампания за губернатор.

В основата си предизборната кампания на Кери използваше страха на обществеността, че тези добавки на петролна основа, и по-специално веществото, наречено МТБЕ — метилов третичен бутилов етер — проникват в калифорнийските подпочвени води в обезпокояващо количество. Това бе опасно и трябваше да се обяви за незаконно, но правителството отказваше да вземе мерки.

Когато Брий — най-фотогеничната любимка на нефтопроизводството — прие да се включи в кампанията на Кери, това му осигури страхотна реклама. А сега, след нейната смърт, дискусиите по радиото оживено лансираха хипотезата, че петролните компании са убили Брий Бомонт или за да й отмъстят за измяната, или за да й попречат да осигури на Кери повече и по-добри средства за борба с тях.

Смятано от утре, до изборите оставаха четири седмици, а Кери изоставаше зад опонента си с шест пункта. Смъртта на Брий се бе превърнала във водеща новина. И всеки път, щом някой я споменеше, изникваше и името на Деймън Кери.

Но Карл Грифин не се безпокоеше. Разследваше предостатъчно убийства и имаше заподозрени в три от тях. Просто си трупаше материала.

Що се отнася до Брий Бомонт, бе убеден, че всеки момент ще поиска съдебно разпореждане. Имаше само още едно сведение, което да потвърди, и щеше да свърже нишките. И щеше да им покаже той на Глицки и на останалите, които смятаха, че подобни случаи не са за него.

Ето защо не спомена пред никого за напредък или неуспех. Трудно понасяше недоброжелателност. Тормозеше се, когато другите инспектори умуваха със задна дата кое биха направили еди-как си, а не като него, къде биха проверили, защо не биха говорили с хората, които е разпитвал Карл.

Не възприемаше думите им като добродушни закачки, а може би те и не бяха такива. Смяташе се за ченге от старата гвардия, душещо като куче, накъдето го води обонянието, отхвърляйки нещата, които нямаха мирис, и преследвайки онези, които имаха. Та тъкмо нюхът му подсказваше, че е на крачка от успеха по случая „Бомонт“.

На излизане от участъка спря пред прага на Глицки. Карл си бе облякъл непромокаемото яке с емблемата на „Рейдърс“ и оранжево-синя хавайска риза, запасана в лъскави стари панталони. Ризата висеше над колана. Изглеждаше почти готов за действие.

Грифин съобщи на лейтенанта, че тази сутрин най-напред ще се срещне с информатор от наркоманска шайка в Западното предградие. Вече закъснявал, но нямало значение, защото и информаторът щял да закъснее. После, в зависимост от това как се развият нещата с него, ако остане време, възнамерявал да се опита да открие ножа в случая „Санчес“ — разследвалите местопрестъплението не успели да го открият в къщата, но той бил готов да се обзаложи, че е някъде в квартала, така че щял да се повре из храстите и ще видим с какво щял да излезе оттам. Според неговите догадки тя е излязла от къщата и го е захвърлила някъде, а после се е върнала и е набрала телефон 911. Както и да е, после…

Глицки го прекъсна:

— Как върви „Бомонт“?

— Много добре.

Глицки изчакваше.

— Още един-два дни.

— Записваш ли всичко?

Грифин повдигна якето си да покаже на лейтенанта бележника си, затъкнат в колана. Потупа го:

— Нито дума не изпускам.

Нямаше смисъл да го пришпорва. Грифин щеше да му каже, щом открие нещо, и щеше да напише доклад. Междувременно като че ли сигурно напредваше по поне два от другите случаи. Засега трябваше да се задоволи с това.

Но ако „Бомонт“ не приключеше до няколко дни, Глицки съзнаваше, че ще се наложи да притисне Карл да съобщи за разкритията си, него самия започваха да го притискат.

— Добре. — Грифин понечи да тръгне, но неизвестно по каква причина Глицки добави: — Пази си гърба, Карл.

Кимване:

— Винаги.

— Грифин не беше най-големият умник в отдела — каза Ейб. — Виждал ли си го?

— Един-два пъти.

— Значи знаеш. Както и да е, предполагаме, че е приготвил някаква примка, притиснал е някой от очевидците. Той изглежда е бил замесен в нещо, не му е допаднало как се развиват нещата. Така или иначе, Грифин не реагираше добре при натиск, имаше чувството, че го мамят — дайте да съсипем Карл, един вид. — Глицки направи гримаса. — Възможно е никога да не разберем.

Харди измърмори някакви съболезнования, а после махна към папката, която държеше.

— А сега кой води случая?

Ейб кимна към купчината папки, които току-що бе преровил.

— Взех ги от бюрото на Тайлър Коулман. По тази май не е работено кой знае колко.

— И защо така?

Глицки вдигна рамене.

— Това им е шестото убийство. Когато го получиха, вече бе на повече от седмица. По-пресните са с предимство.

Харди знаеше. Разследващите убийства не искаха да губят време: ако убийството е по-отдавнашно, следите се изгубваха. Внезапно той придърпа телефона и набра „Справки“. След минута затвори.

— Разбира се, че го няма в указателя. Ако го имаха, щях просто да позвъня и да си спестя цял час, но сега няма мърдане, нали? — Скочи на крака. — Трябва да вървя. Тук ли да те търся?

Глицки погледна часовника си — девет.

— Смятах да видя Орел. — Глицки бе вдовец и имаше четиринайсетгодишен син. Опитваше се всеки ден да му отделя поне малко време. Поне малко. Иззад бюрото се взря в разтревоженото лице на приятеля си. — Ако разбереш нещо, обади ми се у дома. Става ли?

Харди протегна пръст — разбрано — се втурна навън, лашвайки вратата.

Докато караше към мястото, където бе умряла Брий Бомонт, осъзна, че трябва да стане чудо, за да измъкне Франи от затвора още тази нощ. Да речем, че убеди този Рон, приятеля на Франи Рон, да разкрие тайната си, после какво?

Глицки не го съветваше да звъни на съдия Брон в дома й и имаше право. Само щеше да влоши положението, най-много и Харди да го обвинят в незачитане на съда. Трябваше засега да забрави за това, да отхвърля нещата едно по едно.

Но все така се разсейваше. Просто не проумяваше. Как е могла Франи да допусне подобни неща, и то едно след друго? Сега в семейството наистина бе възникнал проблем, който щеше да засегне както него, така и децата — най-вече тях. И всичко това — само защото Франи просто се е разлютила. При всички положения, би могла да постъпи другояче и да избегне цялата тази бъркотия.

Но не го бе направила и това имаше нещо общо с Рон, нещо лично.

Не му се щеше да се впуска в подобни размисли, но, естествено, не устоя. Ами ако Франи чисто и просто е още начинаеща в прикриването на следите си, в измислянето на извинения? Преди не й се е налагало да овладява такива номера, защото никога не е лъгала. Винаги си казваха всичко. Но внезапно покрай Рон (какъвто и да е той, по дяволите), покрай починалата му — не, убитата му — съпруга нещата са се променили.

Та Франи дори не му бе споменала за призовката!

Харди не беше в състояние и да си представи, че ще получи призовка да се яви в приюта за бездомни кучета, камо ли пък пред разширен състав от съдебни заседатели, без да обсъди всички подробности с жена си. Какво е направил? По какъв начин е замесен? Как да се държи? Какво означава това?

И при все това Франи е била призована, и то дни преди това, за свидетел по разследване на убийство и не му е споменала дори мимоходом!

Не искала да го безпокои. Едва ли. Едва ли въпросът е в това.

Тук ставаше дума за нещо друго.

Пропусна да завие наляво към „Бродуей“, незабавно кривна — ненавременно — и пак се върна в лентата си, ругаейки, като стовари длан върху волана с такава сила, че си помисли дали не го е счупил. Най-после със свито сърце зави наляво по следващата пряка, която го изведе на пет пресечки по-надолу.

Защо остави Франи в затвора? Позволи да го подмамят да разпитва Рон Бомонт за проклетата му тайна. Или те двамата с Франи си имат доверие, или нямат нищо. Нещо съвсем, ама съвсем не беше наред в тая работа, в действията на Франи, както и в обясненията й защо е постъпила така. Как можа да им причини подобно нещо?

А може би най-важното е какво всъщност бе направила тя?

Харди отвори прозореца да вдъхне малко студен въздух с мирис на море. В края на краищата не бе просто ядосан. Допря ръка до гърдите си. Сърцето му биеше равномерно и силно, но той се чувстваше така, сякаш му бяха задигнали късче от него.

От Северния плаж нататък „Бродуей“ е известен със стриптийзите си и с безвкусните си туристически атракции. Но щом излезе от италианския квартал през най-дългия тунел в града, а после пресече авеню „Ван Нес“, той очертава билото на склона, който стръмно се спуска към падината Кау Холоу и пристана за яхти. В този участък булевардът може да се похвали с най-внушителните жилищни сгради в Сан Франциско.

Дворците на могъщите посредници се редуват с консулства, частни имения и имоти. Кметът живее на „Бродуей“, а също и един от щатските сенатори, най-продаваният автор на бестселъри на запад от Мисисипи, собственикът на най-процъфтяващата модна къща в областта и съдружникът, ръководещ най-голямата адвокатска кантора в града. „Бродуей“ е официалното местожителство и извънредно седалище на главите на три от десетте най-богати фамилии в Калифорния. Погледнат от голяма височина сред поразителната панорама на Залива и двата му знаменити моста, „Бродуей“ — и най-вече северната му част — изглежда на светлинни години далеч от житейските грижи на работещите хорица. „И все пак — мислеше си Харди, — точно тук е била убита Брий Бомонт.“

Беше овладял напора на чувствата си и го обзе опасно, доколкото се познаваше, спокойствие — бе уверен, че така тялото му се защитава от склонността да приема нещата дълбоко, да става жертва на емоциите си.

Понякога се чувстваше по същия начин в съда, цялото му внимание се съсредоточаваше върху едно-единствено нещо. Щеше да направи необходимото, и то както трябва. Над случилото се щеше да размишлява по-късно, щеше да се проклина, да прекалява с пиенето, да се смее, да повръща — все едно какво. Само не сега.

Сега щеше да действа.

Провери два пъти адреса, приближи и паркира до бордюра. Помагайки си със сведенията от полицейския доклад в кабинета на Глицки, той си припомни историята, която бе следил във вестниците, след като се бе разчула. Знаеше, че тази жена Брий е майка на Макс и Касандра, така че новината бе по-завладяваща от обикновено. Но дори и тогава Франи нито веднъж не бе споменала за Рон. Харди бе запомнил единствено, че е била убита майката на съученици на децата му. Приказваше се за политика. За петролни магнати. Което означаваше много пари. Красива, млада жертва.

И по някакъв начин жена му бе замесена в тази бъркотия.

Семейство Бомонт живееха на последния етаж на това чудовище, на този надстроен небостъргач — на дванайсет етажа над земята. Месинговият парапет, обграждащ двойната стъклена врата на входа, бе лъснат до блясък. А вътре обширното мраморно фоайе, излизащо към асансьорните табла, сякаш сияеше под няколкото огромни полилея.

Но нямаше как да се влезе: вратите бяха заключени и Харди осъзна, че не би трябвало да очаква друго по това време на нощта. От едната страна на входа имаше звънец, той го натисна, но не излезе никой.

Внезапно забеляза мъждукаща светлинка над единия от асансьорите. Някой слизаше. Върна се на половината път към колата си, завъртя се кръгом и изчака, докато двойката излезе от асансьора. Стигна до вратата, тъкмо когато те отваряха да излязат, и на влизане им благодари.

Натисна друг звънец, този път на едно табло до асансьорите, с надпис „Бомонт“, и зачака. И чака дълго. Утре бе учебен ден, а часът — десет и половина. Семейството трябваше да си е у дома, ако след смъртта на Брий домът им все още бе тук.

Вратата на асансьора стоеше отворена пред него и той влезе и натисна копчето за надстройката. Не вярваше да се случи каквото и да било: в луксозни жилищни сгради като тази вратите на асансьорите често се отварят направо към жилищата на горните етажи. Обикновено едновременно с копчето трябва да се използват карти или ключове. За негова голяма изненада вратата се затвори и той потегли нагоре.

Излезе в слабо осветено преддверие, дълго около три метра, покрито с паркет и персийска пътека. През прозореца, гледащ на запад, Харди разпозна трепкащите светлинки по една от кулите на моста „Голдън Гейт“. В преддверието имаше само една врата и той стоеше пред нея. Но никой не се отзова на звъненето и чукането му. В пристъп на безсилие сграбчи дръжката на бравата.

И вратата се отвори.

— Добре — прошепна. — Едно на нула за нас.

Чу, че вратата на асансьора се затвори зад гърба му, но не влезе веднага. Освен дето тук неотдавна се бе разиграло престъпление (макар да нямаше полицейски ограждения), това бе частен дом и нахълтването без покана бе нарушение. Излагаше се на голяма опасност, ако влезе. Можеха да го сбъркат с взломаджия и тогава тежко му и горко. Ако го заловят, щатската адвокатска колегия щеше да го накаже, можеше дори да загуби адвокатските си права. Незаконното проникване е много сериозно злодеяние.

Но има моменти, които изискват да рискуваш, и този, каза си Харди, е точно такъв. И жена му досега не бе попадала в затвора. Ако Рон Бомонт се прибере или дойде домоуправителят на сградата, или дори охраната, докато той е вътре, Харди щеше да обясни положението. Практически не се намираше там, за да краде, така че нямаше да е взлом. Щеше да каже, че се е боял да не е станало още едно престъпление. Но всъщност му бе все едно: трябваше да изясни къде е Рон, и то колкото по-бързо, толкова по-добре.

Както и да е, окуражен от благовидния си предлог — винаги е добре да си имаш някакво обяснение, — той бутна вратата да се отвори докрай, прекрачи прага и запали лампите.

При първия поглед в жилището замръзна на мястото си. От вестниците си спомняше, че Брий Бомонт май е била преподавател в Университетския колеж в Бъркли, а после е преминала в производството. И да е било така навремето, ако първото впечатление от жилището им можеше да служи за показател, семейство Бомонт отдавна бяха скъсали с академичната оскъдица.

Затвори вратата след себе си и се озова в просторна всекидневна под нивото на пода като от архитектурно списание. Въздухът сякаш бе пропит с богатство. Оригинални модернистични картини в рамки красяха стените, всяка от тях изискано осветена от скрити лампи. Имаше два къта за сядане: кожени дивани и високи кресла, тапицирани с копринен брокат. Изискани масички край диваните, масички за кафе, писалище, две мраморни малки пластики една срещу друга на пиедестали. От дясната му страна френските прозорци разкриваха панорама на искрящия град долу в ниското.

Погледът му се устреми напред и той се качи в официална трапезария с гранитна маса и шест тръбни стола под ултрамодерно осветление. Просторна кухня за чревоугодници се намираше вляво от него зад тъмен плот от характерен за „Космическата ера“ материал.

Оттатък масата, покрай рафтовете за вина и кътчето за сядане отвъд официалната трапезария, Харди стигна до завесите, закриващи задната стена. Разтвори ги на около половин метър, а слабата светлина от всекидневната почти се бе стопила зад гърба му.

Френските прозорци гледаха към балкон. Той ги отвори и излезе, съглеждайки червена теракота, малка кръгла маса за веранда и столове, няколко саксии. Балконът не бе нито голям, нито малък, но гледката, която се откриваше от него, му придаваше великолепие — откриваше се право на север, невъзпрепятствана от нищо на стотици километри, особено в нощи като сегашната, когато режещ бриз разчистваше небето от мъгла и изпарения.

И внезапно го осени: ето оттук бе хвърлена Брий Бомонт. Отиде до края на балкона, приведе се през масивния парапет от ковано желязо и погледна надолу към нещо, което оттук приличаше на правоъгълник светлина — вътрешната градина, където очевидно бе останала да лежи, преди да я открият. Отстъпи назад и по-скоро долови, отколкото усети реално някакъв лек полъх пред себе си — той дори не раздвижи растенията на перваза, ала косъмчетата по врата на Харди се изправиха.

Но тук само си губеше времето, наслаждавайки се на изгледа. Трябваше да открие нещо, което би го отвело при Рон, и после да се маха, ако иска да помогне на Франи, ако тази нощ вече не бе отишла на вятъра.

Върна се през завесите в кътчето за сядане отсам трапезарията. След миг прекоси кухнята и попадна в коридор, който не бе забелязал преди. Той водеше покрай всекидневната с по-нисък под към друго крило и пристъпвайки там, Харди запали лампите.

В стаята отляво имаше мигащо екранче, което привлече вниманието му. Върху едно бюро бе поставен телефонен секретар. Това бе кабинет и сигурно в него щеше да намери каквото му трябва. Докато прекосяваше стаята с намерението първо да прослуша съобщенията, след това да прегледа визитника, а после и компютъра, чу проскърцване.

Замръзна на мястото си и се ослуша. Пристъпи към преддверието. Ето и един несъмнен шум: отваряше се входната врата. Усети промяна в светлината, проникваща от дневната към коридора.

Имаше си компания.

6

Нямаше друг избор. Харди гръмко се прокашля и излезе, за да се изправи лице в лице с дошлия, който и да бе той.

— Стой на място!

— Стоя.

Бе се изправил във входното антре с разтворени ръце, с дланите навън на височината на гърдите. Видя мъж с почти същия ръст като неговия, с черни панталони, спортни обувки и зелено яке. Мъжът държеше пистолет така, сякаш знаеше как да борави с него, и това ангажира цялото внимание на Харди.

— Ти Харди ли си?

— Виновен. — Продължи да държи ръцете си вдигнати. Не му бе сега времето да прави внезапни криворазбрани движения. — Обикновено оставям човека с пистолета да говори пръв, но може би трябва да обясня защо съм тук. Ти Рон Бомонт ли си?

Мъжът погледна пистолета си, а после го прибра в кобура под мишницата си.

— Не. Аз съм Фил Канета, сержант от Централния участък. — Пристъпи напред. — Ти си приятелчето на Глицки. — Това не беше въпрос.

Харди кимна.

— Бях в участъка, когато той звънна и каза, ако някой иска, да те държи под око. Че си на път за насам и може да ти потрябва помощ. — Хвърли му нахакан поглед: — Не очаквах да те намеря вътре.

— Вратата не беше заключена. Проверих и тя се отвори. Трябва да намеря човека, който живее тук. Познаваш ли го? Бомонт.

— Ами видях го в деня на убийството и толкова. Нея съм я срещал няколко пъти. — Изражението на Харди, изглежда, се промени, тъй като Канета продължи с обясненията си: — В свободното си време работя като охрана — по сбирки и купони. В „Калоко“ често си ги устройват.

— И Брий е ходила по такива мероприятия?

Той кимна.

— Ъхъ. — И добави: — А появеше ли се тя, човек нямаше как да не я забележи.

— Видях снимката й във вестника. Хубава жена.

Канета поклати глава едва ли не ядосано:

— Не съм я приближавал. — Харди се позачуди на яростната му реакция, но Канета продължи: — И тъй, къде са останалите?

— Не зная. Надявам се да не са избягали.

— Да не са се канели да го арестуват — съпруга де?

— Струва ми се, че им минава през ума. Ти подпомагаш ли следствието по някакъв начин?

Бе го настъпил по мазола.

— Майтап ли си правиш с мен! Участъковите ченгета не разследват убийства. Просто това ми е в участъка. В деня на убийството аз приех обаждането и се качих тук, за да охранявам местопрестъплението, докато дойдат хората на Глицки. Професионалистите. — Тази дума прозвуча едва ли не подигравателно от устата му, но навярно си спомни, че Харди е приятел на Глицки, и продължи делово: — Сигурно са на кино или на вечеря, нещо такова.

Стенният часовник показваше почти единайсет. Харди поклати глава:

— Става късно за деца, които утре са на училище. Но не ми се ще да допусна, че Бомонт просто се укрива, щом съществуват толкова други възможности. Може би този дом стряска децата му. Може би са отишли при роднини.

— Че той има ли роднини?

Харди съжали, че не е ксерокопирал папката, която му бе показал Глицки. Там може би се съдържаха някои от тези подробности. Имаше още едно средство, но Харди се чудеше как да го предложи.

— Знаеш ли — каза накрая, — в кабинета ей там има телефонен секретар.

— Осем обаждания — отбеляза Харди.

— Търсено момче.

— Или пък отдавна не се е прибирал.

Канета кимна.

— Тъкмо това се канех да добавя. — Посочи апарата. — Да го включим и да видим какво ще ни каже.

Харди натисна копчето.

Каквото и да се е случило, Рон Бомонт или не бе прослушал съобщенията, или не ги бе изтривал от 13:07 часа във вторник, тоест отпреди два дни. Механизмът бе от ония, които съобщават датата и часа на обажданията, така че Харди и Канета можеха да ги определят с точност. Първото бе от човек на име Бил Тилтън, който молеше Рон да му позвъни за застраховката и съобщаваше номера си.

Канета приближи до Харди, взе една химикалка от поставката на бюрото и се зае да записва в бележник със спирала. Харди си помисли, че това е малко странно, но може би сержантът искаше някой ден да стане инспектор, да се издигне по-високо от службата в участъка. А може би просто искаше да разкрие едно убийство, за да натрие носовете на ония от „Убийства“.

Секретарят продължаваше да говори. Жена с азиатско име — Коджий Сасака? — звънеше да напомни на Рон за уговорената им среща, макар да не остави номера си, да не спомена часа и мястото или пък повода за нея.

Джеймс Пиърс от „Калоко“. Молеше Рон да му се обади. Имало някакви въпроси около някои книжа на Брий и би искал някой път да намине и да…

Пак женски глас: Мари. Просто се обажда да каже „Здрасти“.

И нататък във вторник следобед. Ал Валънс. Нещо за папките на Брий, за някакви нови данни, над които работела.

— Двете страни на барикадата.

Харди натисна клавиша за пауза.

— Какво значи това?

— Ами предишният, оня Пиърс, и този сегашният — Валънс. Той работи за Деймън Кери. — Това беше кандидатът за губернатор. — Ръководител е на кампанията му.

Харди се обърна към Канета.

— За участъково ченге много добре се ориентираш в тоя случай, а?

Отбранително свиване на рамене.

— Чета вестници. Каквито и да ги разправят горе, нито в един устав не пише, че ни се забранява да мислим.

— И какво мислиш за тия типове, сержант — за Пиърс и Валънс?

Канети се подвоуми за миг, преценявайки дали Харди му се подиграва, но реши, че не е така.

— Нещо, свързано с работата на Брий, предполагам. Те са на двете враждуващи страни във войната за бензиновите добавки.

— И какво искат от Рон?

Канета се позамисли.

— Сигурно знае нещо.

— За работата й ли?

— Нямам представа. Възможно е. Това прочетох. Такава й е била работата.

— И заради това ли са я убили? Значи по всяка вероятност не е Рон.

— Нямам представа. Може да не е. — Канета сви рамене с преувеличено, както се стори на Харди, равнодушие. — Което ни връща на изходната точка. Възможно е Рон да знае нещо.

— Чудя се дали е наясно какво е то.

Канета кимна.

— Или пък най-накрая е съобразил. Ако става дума за работата й. Сигурно затова е избягал, ако изобщо е избягал.

Харди не знаеше почти нищо за бензиновите добавки и за войната, свързана с тях. Засега грижите му опираха до жена му. Но ако Канета има нужда да изрази на глас предположенията си, нищо не пречи да го изслуша. Отново натисна копчето.

Бяха стигнали до сряда сутринта, тоест вчера. Прозвуча му познато, като чу отново гласа на Тереза Уилсън от „Меривейл“. Децата на Бомонт още не бяха дошли на училище и тя звънеше на Рон, за да разбере какво става и къде са.

Харди натисна клавиша „пауза“.

— Ако допуснем, че децата са били взети от училище във вторник, той е заминал веднага след това.

Следващото обаждане бе отново от Мари.

И последният позвънил: „Здрасти, Рон. Нали ти казах за призовката, която ми връчиха? Безпокоя се. Сигурно ще искат да им разкажа за теб и Брий. Трябва да се видим, за да съвпаднат показанията ни. Но не ми звъни тук след шест и половина. Ще се опитам да ти се обадя пак, когато ще мога да говоря спокойно. Там ли си? Рон!“ Лентата замлъкна.

— „За да съвпаднат показанията ни“ — изрече Канета в празното пространство. — Това не звучи много добре, а?

Харди се обърна към него с безизразен тон:

— Това беше жена ми.

Канета се вкопчи в думите на Франи, че показанията им с Рон трябва да съвпаднат. За Харди най-многозначителна бе репликата й да не звъни след шест и половина, тоест след като Харди евентуално ще се е прибрал у дома. Отново го порази истината: тя не бе пропуснала да му спомене за призовката от недоглеждане. Искала е да държи в тайна отношенията си с Рон и тази мисъл, макар навярно предсказуема, го прониза като удар с нож в слънчевия сплит.

Но не би било разумно да сподели реакцията си с Канета. Същественото бе, че обажданията по секретаря не съдържаха информация къде може да е изчезнал Рон. Харди нямаше да го намери, във всеки случай не и тази вечер, а това означаваше, че няма да измъкне Франи от затвора.

Очевидно бе, че Канета съзнателно потиска порива си да отвори дума за замесеността на Франи. Сержантът любопитно местеше предметите по бюрото. След като се поразтакава достатъчно дълго, той се изправи, обърна се с лице към Харди и се прокашля.

— Е, като и тъй, и тъй сме тук, да вземем да проверим дали няма умрели по другите стаи. Какво ще кажеш?

Поеха по коридора и влязоха в първата от спалните — детска стая с две еднакви легла, спретнато застлани с дантелена кувертюра. На леглото имаше колекция от кукли и порядъчна купчина играчки в ъгъла. По боядисаната в светлосиньо шуплеста стена цъфтяха нарисувани в пет-шест цвята рози.

Канета се насочи право през стаята и отвори най-горното чекмедже на скрина.

— Виж това.

Харди приближи и застана зад гърба му. С изключение на няколко чифта чорапи, чекмеджето бе празно.

— Заминали са — отбеляза Канета. — Най-добре и ние да си вървим.

На излизане Харди се увери, че оставят вратата заключена. Двамата се спуснаха с асансьора в неловко мълчание, после прекосиха фоайето и излязоха навън.

— А сега какво ще предприемеш? — попита Канета.

Харди не знаеше. Вече беше късно, а нищо не бе постигнал. Вдигна рамене.

— Ще се опитам да го намеря. Ще проверя дали децата му са били на училище. Ако не са ходили, навярно ще съобщя на Глицки. Ако се укрива…

Настъпи мълчание и Харди въздъхна.

— Жена ти ли?

Кимна.

— Задържали са я в областния затвор. Рон й е казал някаква тайна… — Гласът му отново заглъхна. Звучеше толкова нелепо. — Каза ми, че не би допуснал за нищо на света тя да остане в затвора, но тайната била негова и трябвало да я каже той, а не тя. Дала му е обещание.

Канета нямаше с какво да го утеши. Харди виждаше какво си мисли и не го винеше.

— Е, късмет.

Покара известно време, опитвайки се да реши дали повторно да посети затвора, да се прибере вкъщи и да се наспи, или да събуди някой съдия. Всичко му се струваше неподходящо. Най-сетне зави по Сътър Стрийт, където работеше.

Горе в кабинета си Харди позвъни и събуди Глицки в дома му. Лейтенантът се съгласи, че бягството на Рон Бомонт, ако наистина е такова, утежнява положението му на заподозрян в убийство. А и на Франи. Накрая Глицки обеща, че рано на другата сутрин ще поговори със Скот Рандъл, може би ще опита да подръпне конците тук-там в затвора, но не му вдъхна кой знае какви надежди.

След като затвори, Харди размисли за миг и съвсем сериозно прехвърли през ума си един нощен набег в дома на Брон, може би като вземе Дейвид Фримън за придружител, а той да приведе убедителни аргументи пред съдията. Но съзнаваше, че само ще влоши нещата, ако предприеме каквото и да било спонтанно действие при сегашното си настроение.

Трябваше да разсъждава, да разработи план, да бъде благоразумен. Но при мисълта за жена му, легнала на една от койките в затвора, заобиколена от всякаква паплач, ужасена и беззащитна, това изискване му се стори непосилно.

Не се искаше много въображение, за да си я представи, сгушена под тънката тъкан на затворническото одеяло. Миризма на дезинфекционни средства, безнадеждни шумове. С широко отворени очи и измъчвана от безсъние на коравия дюшек, питаща се какво е направила, как се е стигнало дотук. Какво ще й донесе утрешният ден.

Четири дни! Харди внезапно се изопна при тази мисъл. Брон й бе дала четири дни. Тя нямаше да издържи четири дни дори и в административния изолатор. Познаваше жена си или поне си мислеше, че я познава. Четири дни в затвора щяха да й причинят големи поразии и после щеше да е необходимо много време, за да се избави от тях.

Седеше и се мъчеше да измисли нещо, каквото и да било. Но бе среднощ, всички спяха. Малко след един прие, че не е успял. Днес нямаше да освободи жена си от затвора. А ако не си почине поне малко, едва ли и утре щеше да й помогне кой знае колко.

Не му оставаше нищо друго, освен да се прибере у дома.

Ала нощта още не бе приключила.

Къщата му бе в стил викторианска гара — с дълъг коридор от едната страна, чиито стаи гледат към лицевата страна — на около петнайсетина пресечки от плажа, точно в пояса от почти целогодишните мъгли на Сан Франциско. Той бе навлязъл в плътната им стена и докато стигне до своята улица, предните му чистачки не спряха да отмерват постоянния си такт. Разбира се, нямаше свободно място за паркиране, но тази нощ той реши да рискува и остави колата си в забранена за паркиране зона, точно зад ъгъла на „Клемънт“. Пресметна, че при всички случаи ще стане и ще излезе преди изгрев — през повечето дни пътните патрули се раздвижваха доста по-късно.

Къщата бе разположена между два четириетажни блока и на около метър и половина навътре от тротоара. Харди не я виждаше, докато не се озова точно пред нея. Докато отваряше портичката на бялата дъсчена ограда, не видя и Моузес, приседнал на тъмната веранда с гръб към вратата.

— Къде е тя?

Едва не падна, изненадан от гласа, разнесъл се сред непроницаемата нощна мъгла. Когато се посъвзе и закрачи напред, не се впусна в излишни приказки:

— Още е в затвора. Да влезем вътре.

Ерин седеше по халат, с подвити под тялото крака на дивана под прозореца. Щорите бяха спуснати да скрият мрака и мъглата. Моузес закрачи напред-назад пред жаравата в камината. Ед Кокран тихичко похъркваше в любимия шезлонг на Харди, така че той взе един от столовете в кухнята и го възседна наопаки. След като ги забавлява двайсетина минути с отбрани откъси от несполучливите си нощни опити, той ги запита дали някой от тях е чувал Франи да говори за Рон Бомонт, децата му, смъртта на Брий или каквото и да било, свързано с тях.

Моузес спря да крачи, скръсти ръце и се намръщи. Обичал сестра си, но бил собственик на бар „Литъл Шамрок“ и баща на семейство и нямал време да споделя с нея разни по-особени преживявания.

Харди обърна очи към Ерин. Тя се раздвижи на мястото си и се загледа някъде в пространството между двама им.

— Ерин — подкани я той. — Какво има?

Тя отново се извърна към него.

— Не зная. Не съм убедена, че е нещо сериозно. Никога не е споменавала имена. — Тя се подвоуми и Харди се насили да изчака, докато Ерин измисли как да се изрази: — От думите й предположих, че става дума за друга жена, за някоя майка от „Меривейл“, но може и да е било свързано с това.

— С кое?

Ерин въздъхна — ненавиждаше да издава поверените й тайни, ако се окаже, че става дума за тайна.

— Не ми е съвсем ясно, но някой от приятелите й — може да не са тези Рон и Брий — очевидно преди много време, преди години, е имал несполучлив брак. Сега новата двойка води друг живот тук и внезапно тази личност се е уплашила, че някогашната половинка ще довтаса и ще започне да създава неприятности.

— Какви неприятности?

Ерин отново се раздвижи, няколко секунди чопли някакво конче на халата си за баня.

— За попечителство, струва ми се.

— Изключено! Разводите не приключват, докато не се уредят въпросите с попечителството. И как изобщо е станало дума? Ако това е голямата й тайна, не разбирам защо…

— Не казах, че е това, Дизмъс. Нямам представа дали има нещо общо. Ето това ми разказа, а после отказа да продължи, сякаш си спомни, че не бива.

— Това ще да е — заключи Моузес.

Харди не бе толкова убеден, но в сегашното си положение би приел каквото и да било.

— Преди всичко как възникна тази тема?

Ерин поклати глава, като че ли тя самата не бе много сигурна.

— Просто седяхме и гледахме Ребека и Винсънт в задния ви двор… преди има-няма две седмици. Децата прекарваха великолепно следобеда си, играеха, смееха се и бяха чудесни. Както и да е, Франи най-неочаквано, като гръм от ясно небе, заяви, че изобщо не си представя как би водила нормален живот, ако някой се опита да й отнеме децата. Казах й, че няма за какво да се безпокои — откъде й хрумват подобни мисли? И тя понечи да разкаже нещо за този свой приятел или приятелка, точно каквото ти предадох, нищо съществено. Не спомена име, но тази вечер, като ме попита, хрумна ми, че може би е този Рон.

— С това навярно се обяснява бягството му — намеси се Моузес.

Харди копнееше да чуе поне някакъв отговор, но не сметна този за правилен.

— Не сме сигурни, че е избягал, Моузес. Може да е при някоя от бабите, кой знае.

— Е, и как ще разберем?

Харди се почувства капнал от умора.

— Работя по въпроса — отвърна той.

7

Дори и в най-добрите си времена Дейвид Фримън не би могъл да мине за привлекателен и обаятелен, а днешният ден далеч не бе от най-добрите за него. Седеше преди изгрев до старата си кухненска маса, отрупана с жълти правни бележници, моливи, пакетчета книжни носни кърпички, разтворени и затворени юридически книги и десетина, че и повече, немити (а ако се съди по вида им — никога немити) чаши от кафе. Облечен бе в оръфаните останки на кафяв халат, който е бил нов по Никсъново време. Посивели косъмчета надничаха изпод деколтето на също толкова посивяла фланелка. Естествено не беше избръснат — Харди го бе събудил с позвъняването си само преди пет минути. Брадичката му бе увиснала, косата му стърчеше накъдето си иска и на всичкото отгоре дъвчеше угарката от последната си снощна пура.

— Знаеш ли, Дейвид, ако адвокатският ти бизнес някой ден западне, според мен можеш да се захванеш с кино, да изпълняваш главни роли, дори да се ожениш за Джулия Робъртс…

— За кого?

Харди поклати глава.

— Няма значение. — Щом нещо нямаше връзка с юриспруденцията, то вероятно не бе известно на Фримън и със сигурност не го интересуваше.

Пък и самият Харди не бе в настроение за остроумни шегички. Спа не повече от три часа и се изтърколи от леглото, за каквото му бе послужил диванът в дневната. Бе отстъпил леглото си на Ед и Ерин, Бог да я благослови. Тя пое грижата за децата, заведе ги на училище, замествайки Франи във всички тези съществени неща. Оказваше му изключителна помощ, макар това положение да го изпълваше с чувство за вина.

Но Харди не можеше да си хаби силите в тюхкания, че не прекарва достатъчно време с децата си. Франи все още бе в затвора.

— Ето защо си помислих, че ти ще поговориш с Брон.

Мрачното лице на Фримън не вещаеше никаква утеха.

— Винаги с удоволствие бих си побъбрил с Мариан, Диз, но ако смяташ, че тя ще пусне някого от затвора, само защото го искам аз, криво си разбрал характера на взаимоотношенията ни. Как така милата ти съпруга се е докарала чак дотам?

Харди набързо описа положението в най-общи линии. Дейвид премести угарката от пурата в другото ъгълче на устните си. Харди понечи да каже нещо, готов да се застъпи за почтеността на Франи, да оправдае оскърблението, което бе нанесла на Мариан Брон, но старецът вдигна ръка.

— Няма значение какво е направила, Диз, или защо го е направила. Би трябвало вече да си го разбрал. Просто почакай. Нека помисля малко.

Фримън справедливо бе прочут в Сан Франциско както с театъра, който разиграваше в съдебните зали, така и с познаването на законите. Характерно за него беше, че печели изключително много дела, без да го е грижа по какъв начин. Като адвокат по защитата имаше юридически правомощия да осигури най-добрата позволена от закона защита, а дали това ще означава, че трябва да оспорва някой загадъчен правен въпрос или на бърза ръка да застане на глава и да направи някой фокус — все едно. Беше страхотно горд с обстоятелството, че няма гордост.

А сега обмисляше стратегията си. Макар Франи все още да не му бе клиентка, навремето той бе измъкнал сума народ иззад решетките, а всъщност тъкмо за такава помощ го молеше Харди.

— Струва ми се, че имаме две отделни обвинения в незачитане — първо, тайната, а после непочтителността към съдията. Прав ли съм? Не намирам, че тайната предполага неприкосновеност. Рандъл има всички основания да я хвърли в затвора, ако отказва да изплюе камъчето. Питай Сюзън Макдугъл. — Харди си помисли колко типично е Фримън да не проявява интерес към тайната на Рон Бомонт. — Но ако жена ти се извини на Мариан, ако каже, че може би и двете са имали тежък ден… Ще се съгласи ли да го направи?

Харди не беше сигурен — напоследък се двоумеше за много от нещата, свързани с Франи — и му го каза.

— Е, ако се съгласи, това ще бъде първата ни успешна стъпка. А после може би ще си опитаме късмета при Рандъл или Прат, но и това ще бъде костелив орех.

— Глицки вече работи по въпроса.

Фримън поклати глава.

— Смяташ ли, че един лейтенант от полицията ще убеди Рандъл да пусне, когото и да било от затвора? И то лейтенант, нека добавя, който някак си се е измъкнал от примката точно по това убийство, който дори не знае, че по този случай е свикан разширен състав от съдебни заседатели? Струва ми се, че си прахосваш напразно надеждите. Очевидно между Областната прокуратура и полицията нещо не е наред. Глицки не е подходящ. Рандъл ще му подлага крак.

— Откъде знаеш? Познаваш ли Рандъл?

— Четох някои от заключителните му речи за удоволствие. Страхотен е по време на процес, но не съм наясно какво се таи в душата му. Не мога да си представя, че ще тикне в затвора една иначе добродетелна гражданка, освен ако не е убеден, че това е ключът към присъда за убийство. Едва ли е от лекомислие. Така ще разберем дали няма политически амбиции.

— И за какво ни е да знаем?

Фримън изгледа Харди като бавноразвиващо се петгодишно дете.

— Ако има, ще се обърнем към медиите. Ще свикаме пресконференция и ще го изкараме безразсъден, отвратителен, жалък кучи син, който откъсва една добра майка от прекрасното й семейство. Но и това си има своя недостатък.

— И какъв е той?

— Ами типичният обвинител си умира от удоволствие да откъсва майките от семействата им. Както ти е известно.

Харди някога бе обвинител и си спомняше. Не че бе държал да разделя майките от децата им, но и сълза не бе проронил, изпращайки осъдените в затвора, дори някой роднина или любим да хлипа отчаяно зад гърба му в съдебната зала, което се случваше доста често. Така че Фримън имаше право — Харди не биваше да възлага никакви надежди на медийна кампания срещу Скот Рандъл.

— Но с Прат навярно е другояче — продължи старецът. — Тя се интересува от реакциите на обществеността, от гласоподавателите, нали? След някоя и друга седмица ни предстоят избори. За съжаление те не засягат Прат. Тя има още две години, независимо какво ще направим сега. Все пак можем да опитаме — прие Фримън, макар да бе ясно, че го смята за рисковано начинание. — Разбира се, след една нощ в затвора Франи може би ще реши, че едва ли си струва да жертва живота си заради тази скъпоценна тайна. Особено като научи, че приятелят й е напуснал града.

Харди пристигна в затвора в седем без петнайсет, а го пуснаха вътре точно в седем. Фримън щеше да говори с Мариан Брон и щеше да се опита да й изкаже някакво приемливо за Франи извинение. Поне така се надяваше. Знаеше също, че Глицки ще натисне инспекторите от отдела си, работещи по случая „Бомонт“, да намерят Рон.

Но на първо място бе Франи. Трябваше пак да се срещне с нея, да получи поне някакво разумно обяснение какво става и затова бе тук.

Вратата на стаята за посетители се отвори и Франи замръзна на мястото си, сякаш се боеше да пристъпи, а може би се боеше от него. Пазачът стрелна Харди с въпросителен поглед.

— Така добре ли е? Готови ли сте?

И щом затвори вратата зад Франи, тя направи една крачка в стаята.

— Нямаше го у тях. — Харди говореше с адвокатската си интонация, с която съобщаваше лоши новини — равна и безстрастна. Изреждаше фактите: — Рон го нямаше. Преместил се е оттам.

Тя не изглеждаше по-добре от снощи, но и не изглеждаше по-зле. Може би беше поспала поне малко. Най-лоша бе тази напрегнатост, която сякаш й пречеше да пристъпи напред. Харди толкова дълго се бе самоукорявал за своята неспособност да я освободи от затвора, та дори през ум не му мина, че и тя може да таи подобни самоненавистнически чувства, задето бе подложила него и децата на такова изпитание.

Нещо се мярна в погледа й и тази мисъл го осени едва сега. Той направи първата крачка в буквалния смисъл на думата, протягайки ръце към нея. Със сърцераздирателно ридание, тя се хвърли в прегръдките му.

— Снощи не успях да ти кажа, Дизмъс. Ейб беше с нас, спомняш си. Влезе, точно когато стигнахме до този въпрос или поне се канехме.

— Тогава трябваше да говориш пред Ейб.

Тя поклати глава.

— Не можех. Казах на Рон, че не му обещавам да крия от теб, че ти казвам всичко, но Ейб — това е съвсем друго нещо.

— Не можа ли просто да го помолиш да ни остави, да излезе за малко?

— Не, защото ти щеше да останеш. И той щеше да схване, че съм ти съобщила нещо, нали? А какво можеше да е то, ако не тайната на Рон? Нямаше да ни остави току-така. Познаваш Ейб. Не че му нямам доверие, но той е ченге. Той винаги и преди всичко е полицай, дори и с теб.

Харди съзнаваше, че тя има право. Преди няколко години при едно дело бе възникнало притеснение по подобен повод и Ейб не му говори няколко месеца. Ако Ейб научи, че Харди знае тайна, отнасяща се до негов случай, и не му я е казал, в най-добрия случай щеше да си има неприятности. Франи му бе спестила тази грижа.

Тя седеше до него и държеше ръката му в скута си. Все още се намираше в затвора, но поне разговаряха, отново бяха съпруг и съпруга. Всъщност той искаше преди всичко да разбере какви са отношенията й с Рон, но нямаше да я попита направо. Това не би трябвало да е от значение. Франи бе негова съпруга и имаше нужда от помощта му. Това бе на дневен ред днес — излезеше ли от създалото се положение, тогава той щеше да се занимае и с останалото.

Помисли си още, че ако наистина ставаше нещо важно, нещо, което да заплашва брака им, тя щеше да му каже — беше длъжна да му каже, нали така? Знаеше, че подобно предателство — да пропусне да му каже — ще е най-лошото от всичко, което би могла да стори. Със сигурност щеше да му каже.

Но не можеше да я попита направо. Ще подходи по-общо и ще види как ще потръгне. Наложи си маската на адвокат и попита с възможно най-миролюбив глас:

— И за какво е цялата тази работа?

Франи използваше дланите му като чифт броеници. Харди забеляза, че тя трепери, и свали найлоновото си яке. Заметна раменете й с него.

Пазачът почука и съобщи, че арестантката ще изпусне закуската, ако свиждането им продължи, но Харди с огромния си адвокатски опит го подмами да им донесе две чашки кафе и тазсутрешната дажба на Франи, след което изчакаха няколко минути в неловко мълчание.

„Защо не ме пита? — мислеше си тя. — Нима му е толкова все едно, та дори не ме пита? На негово място аз щях да му задам само този въпрос — за мен и за Рон.

Просто много отдавна се занимава с такива неща, там е работата. Те са го променили изцяло. Ето го сега, седи тук съвсем хладнокръвен и безпристрастен, защото има нов случай, нов проблем за разрешаване. Няма значение дали жена му му е изневерила. Той просто иска да разбере какво се е случило. Само фактите, госпожо — но за него това не бе поредният адвокатски виц. Бе му дълбоко присъщо.

Моля те, Дизмъс, ако поне малко те е грижа за нас двамата, попитай ме!“

Опита се да му внуши желание за разговор, но той си седеше до масата, търпелив и разбран, в очакване да й донесат закуската. От време на време й стискаше ръката, както би успокоявал която и да е друга клиентка.

Прищя й се да го удари с юмрук.

Щом донесоха храната, Франи бързо изгълта няколко хапки. Умираше от глад. Снощи бе толкова разстроена, че не бе способна да погълне и залък от вечерята си. Най-после остави пластмасовата лъжица и отпи от кафето си.

— Добре. — Говореше почти шепнешком, сякаш се боеше, че някой ще я чуе, дори в това усамотено помещение. — Но трябва да си остане между нас.

— Тайната, която може да те измъкне от затвора ли? Искаш да я науча, без да я използвам ли?

— Само при това положение ще ти я кажа, Дизмъс. Така обещах на Рон. Не мога да ти я кажа като на свой адвокат, най-вече като на свой адвокат. Само като на свой съпруг. Ще ме разбереш, след като я чуеш.

Харди не бе убеден, че това ще се окаже вярно — не проумяваше почти нищо от развоя на събитията, — но знаеше, че трябва да я научи, а за да я научи, трябваше да обещае да не я издава.

Тази мисъл изобщо не му бе по сърце. Извън чисто личните му възражения, съществуваха и две сериозни професионални причини за нежеланието му да даде такова обещание. Като лицензиран адвокат, той бе съдебен служител, задължен да съдейства за прилагането на закона по неизмеримо множество от обществени въпроси. Втората причина бе дори по-съществена — ако Франи споделеше тайната си с него в качеството му на неин адвокат, тя щеше да бъде неприкосновена, поради привилегията на взаимоотношенията между адвокат и клиент. Нито един съд не можеше да го принуди да я разкрие — щеше да е под закрила.

Молбата на Франи криеше безброй опасности. Като частно лице, Харди много лесно можеше да се озове пред разширения състав от съдебни заседатели в положението на съпругата си, неспособен да даде показания, и да го тикнат в дранголника. Освен това, ако се впуснеше в каквото и да било разследване за Рон Бомонт и нямаше основание да претендира за неприкосновеност, не бе трудно да си представи лъжите си какво знае или не знае пред същите онези хора — Глицки, Канета, — които бяха в състояние да му помогнат. Беше опасно във всяко отношение и той се опита спокойно да разясни това на Франи.

Тя обаче не отстъпваше.

— Не. — Все още говореше почти шепнешком, но тонът й бе непреклонен. — Ще стане така, че ти разчиташ на своята неприкосновеност.

— Е, и? Какво имаш предвид? Такъв е редът.

— Обаче понякога не е. Понякога правораздавателната система не я бива.

— А? О! — изръмжа Харди.

— Какво?

— Системата не я бива. Любимият изтъркан, но удобен шлагер на шейсетте. Само дето сега ме хващат нервите, като го чуя. Защото ето какво ще ти кажа: понякога системата я бива.

— Но не и в случая с Рон. Тя го е предала. — В очите й се върна онзи предишен блясък, ала Харди не му се зарадва особено. Тя протегна ръка към него и гласът й омекна: — Дизмъс, повярвай ми. Рон има основание да не вярва на юристите, сам ще видиш.

— Не се съмнявам — отвърна Харди. — Аз самият не вярвам на много от тях. Но нали става дума за мен?

— За теб човека, а не юриста.

Той сведе глава и я поклати. Жена му сложи ръка на коляното му. Харди пресуши последната глътка хладко кафе от пластмасовата чаша.

— Добре — каза. — Обещавам. Ще си остане между теб и мен човека, мен сина, мен Светия дух. Да чуем.

Франи хвърли последен поглед към вратата, за да се увери, че никой от пазачите не се спотайва да подслушва. После извърна очи към Харди, пое си дъх и започна:

— Рон и Брий доста се караха за смяната на работата й.

Това встъпление не допадна на Харди.

— Много се надявам след това предисловие да не ми кажеш: „О, да, спомних си. В края на краищата той я уби.“

Представата не бе чак толкова забавна, но тя се насили да се усмихне.

— Не я е убил. Бяхме заедно, когато тя умря.

Оставаше си под въпрос дали това е добра или лоша новина, но той нямаше да я обсъжда точно сега.

— Добре. Слушам те. За какво са се карали?

— Ами старата й работа в петролната компания беше очевидно страхотна. Анонимна, но много добре платена. Правеше си проучванията, пишеше си докладите и почти никой от външния свят не й обръщаше особено внимание. Беше нещо като звездата на компанията. Имам предвид, че играеше голяма роля, проправяйки законовия път на това производство, струващо над три милиарда долара, но всъщност не бе обществена фигура.

— Но когато е постъпила при Кери, нещата са се променили, така ли?

— Точно така. Около нея се въртяха купища журналисти покрай проблемите с бензиновите добавки.

— И защо това е предизвиквало спорове с Рон? Имам предвид, че щом тя е била работещата в семейството, защо се е искало неговото мнение?

— По същата причина, по която и аз имам известен принос за твоята работа, за клиентите, с които се ангажираш. Поне си мисля, че имам, нали?

Вярно беше. Франи не би искала той да защитава, да речем, производителите на цигари или серийните убийци, а ако той решеше, че трябва или иска, или му се налага, то със сигурност щяха да си разменят остри думи по въпроса. Но нямаше защо да си изясняват тази тема сега, само това им липсваше днес сутринта.

— Права си. Но не говорим за теб и мен. Говорим за Рон и Брий, а те са се карали, нали така?

— Да. — Жена му се стягаше, приклещена и тя като него. Но той трябваше все така да я подтиква. Трябваше да узнае.

— И за какво се караха? За политика? За пари?

Но Франи го изненада:

— Не, нищо подобно. Заради децата. Заради децата на Рон. Макс и Касандра.

— Не са ли и нейни?

— Не. Рон вече се е развеждал веднъж. Децата са от първия му брак.

— Добре. И?

— Какво и?

— По какъв начин новата й работа е щяла да засегне децата? — Харди внезапно си спомни разговора си с Ерин и Моузес от миналата нощ. — Да не би да е заради опекунството, за което си споменала на Ерин?

Огорчен поглед — собственото й нехайство отскачаше обратно към нея и я нараняваше.

— Как Ерин е свързала думите ми с Рон? Изобщо не съм споменавала името му.

Дори не е споменала за него пред Ерин? Сърцето му не преля от радост при тази новина за още някакви тайни. Ала Харди си имаше една желязна усмивка за пред съдебните заседатели и сега тя му влезе в работа — с нея отклоняваше вниманието, ако не искаше да му проличи, че нещо наистина го безпокои.

— Мисля, че някой ловък адвокат би могъл да й помогне. Но не виждам връзка. Работа и разправии, хубаво, обаче какво отношение има това към опекунството?

Франи не бе съвсем готова да каже, все още не бе подготвена.

— Рон смяташе, че тя принася в жертва безопасността на неговите деца заради някаква отнесена представа за всички бъдещи деца. — При неразбиращия поглед на Харди тя побърза да продължи: — Накрая бе стигнала до убеждението, че тези добавки към бензина отравят водоизточниците. Съсипваше се от безпокойство за раковите образувания и малформациите при бебетата.

— И Свети Рон се е противопоставял тя да изнесе всичко това наяве? А защо?

Франи се намръщи. Стигаха до същината на проблема.

— Защото колкото повече Брий се превръщаше в общоизвестна личност, толкова повече нарастваха шансовете бившата съпруга на Рон да го намери.

— И какъв проблем е това? Що се отнася до децата? Да не би да е седяла на пусия или нещо подобно?

— Не съвсем.

Той изчака, но му се наложи да я подкани:

— Франи!

Стори му се, че тя сякаш за пръв път се опитва да произнесе думите, да види как ще се излеят:

— Злоупотребявала е с тях.

— Кой? Бившата съпруга ли?

Кимване.

— Даун. Името й е Даун. Тя… — Франи като че ли се препъна в думите: — ъъъ… опитала се да изкарва пари чрез децата. Рон намерил някакви снимки.

— За детска порнография ли става дума?

Франи кимна.

Харди изпусна дълбока въздишка.

— Господи!

— И подал молба за развод, но още преди да се стигне до съд, тя започнала да го обвинява, че той бил направил снимките. И съдията й повярвал и присъдил опекунството на нея.

— Но нали сега са при него?

— Да — отвърна тя. — Наложило му се да си ги вземе.

— Какво значи „да си ги вземе“? — Потрябва му един миг, докато осъзнае значението на думите й. — Искаш да кажеш, че е отвлякъл собствените си деца ли?

На Франи терминът не й допадна.

— Практически навярно е така, но всъщност не е направил такова нещо. Спасил ги е. И после, след всичко преживяно, Брий е щяла да застраши цялата…

Харди вдигна ръка.

— Почакай малко, почакай малко! Остави Брий. Искаш да кажеш, че Рон е загубил делото за попечителство, а после е взел децата, така ли? Кога е било това?

— Не зная със сигурност. Предполагам, че преди шест или осем години. Не по-малко.

Харди седеше като закован на стола си и почти не я слушаше.

Тя продължи:

— Успял да се настани тук, сменил си името, събрал се с Брий. И всичко вървяло прекрасно, докато тя не се забъркала с Кери… — Франи замълча.

Харди не успя да сподави сарказма си:

— Всичко е вървяло прекрасно, освен дето са го издирвали за отвличане, а?

— Но не това е бил същинският проблем…

— Точно там е бил проблемът, Франи. Не ме е грижа какво ти е разправял.

Ала тя клатеше глава.

— Не. Там всичко било приключило. Вече никой не го търсел. Нямали проблеми, докато двамата с Брий не започнали да се карат и той дори сметнал, че разправиите утихват, когато…

Харди отново я прекъсна. Досегашният търпелив и съчувстващ адвокат започваше да губи самообладание.

— Когато тя проявила неблагоразумието да бъде убита. — Прокара длан по челото си. — И къде е той сега?

— Не зная.

Той се опита да смекчи тона си, но не сполучи напълно.

— Разбираш, естествено, че ако полицията се натъкне някъде на тези факти, ще стигне до извода, че той я е убил. Всъщност аз смятам, че я е убил той.

— Не я е убил той, Дизмъс. В отчаяние е. Опитва се да спаси децата си.

— Отвлякъл ги е, за да ги спаси. Може би е убил жена си, за да я спаси. Има още едно предположение: може би е убил жена си, та отново да си спаси децата. А после ще убие и тебе.

— Никого не е убивал. И никого няма да убие.

Харди смяташе, че е на края на силите си, когато пристигна в затвора. Сега вече нямаше съмнение — бе напълно изцеден. Неубедителното опровержение на Франи кънтеше в ушите му, но той съзнаваше, че тя щеше да държи на своето и е безсилен да я убеди в каквото и да било. Във всеки случай не днес, не сега.

Съзнателно се взе в ръце, пое в друга насока:

— И тъй, Рон го няма, а ти си тук. За него вече е без значение дали ще кажеш пред съдебните заседатели какво знаеш.

— Изобщо не е без значение. Ако го издирват и го намерят, ще му вземат децата. Но те дори все още не се и опитват да го засекат — така ми каза ти.

— Ще започнат, Франи. Той ще стане основният им заподозрян, още щом официално се изясни, че е изчезнал, в първите две минути, след като Ейб го потърси. Във вторник сутринта, когато разширеният състав от съдебни заседатели пак се събере, заседателите ще го подведат под отговорност за убийството на Брий, помни ми думата.

Тя като че ли най-сетне осъзна този ужасен факт, който Харди безрезервно приемаше за истина. Отпусна се на стола и плътно се загърна с якето му. Когато вдигна очи към него, цялата й борбеност я бе напуснала. Все пак не отстъпи. И изрече безизразно:

— Той не я е убил, Дизмъс.

Харди въздъхна.

— Добре, да спрем дотук. Така или иначе, какво искаш да правя оттук нататък?

8

„При Лу Гърка“ бе тъмен бар-ресторант в сутерена на сградата през улицата срещу Съдебната палата, собственост на една поръчителска фирма. Когато Харди имаше работа в съда, често се отбиваше тук, за да хапне или пийне в края на работния ден. Лу Гърка бе женен за китайка и тя ежедневно забъркваше набързо нещо, което според собствената й представа представляваше калифорнийско-азиатската кухня.

Из целия град прочути готвачи трупаха слава и състояние, съчетавайки най-изисканите съставки от Тихоокеанското крайбрежие и сътворявайки зашеметяващи шедьоври: равиоли с омари в бял сос от лимон и аспержи, сашими от риба тон с тоскански бял боб и горчица от мащерка и хрян.

При Лу човек можеше да получи лозови сърми в сладко-кисел сос, пържена сепия, плаваща в таратор. Най-изненадващото бе, че повечето от манджите на жена му бяха много вкусни, макар, както се казва, да имаше какво още да се желае от външния вид на блюдата.

Но до обяд имаше много часове, пък и Харди не бе отишъл там да се храни. В едно ъглово сепаре се бе нахвърлил на чаша кафе, докато чакаше Дейвид Фримън.

А като си тръгна от Франи, мина през празния кабинет на Глицки да му остави бележка за изчезването на Рон Бомонт, после се качи на третия етаж лично да се изправи очи в очи със Скот Рандъл — та да му се противопостави дори и физически, ако се наложи.

Макар отдавна да минаваше осем, в цялата Областна прокуратура нямаше жива душа. А се чудят защо показателите за съдимост стават само за тоалетната. Какви присъди, по дяволите — та в Сан Франциско дори обвинителните актове са по-малко, отколкото в другите области!

И така, Харди отиде в „При Лу“, за да изчака, а може би и да се опита да помисли. Изобщо бе забравил за съществуването на тълпите, закусващи с алкохол: момчета и момичета, които бяха тук, още щом заведението отвори в шест сутринта, да изпият някоя и друга бира или „Блъди Мери“. Разпозна пет-шест дребни риби от палатата и се запита колко от тях съзнават, че потребността от сутрешно живително питие е знак за опасност.

Но колко му е да се правиш на надуто копеле. Точно в този миг Харди имаше не по-малка нужда от помощ от когото и да било от тях. Жена му все още бе в затвора, а цялата му подготовка, дисциплина, трезвост и връзки изобщо не й бяха от полза.

За част от секундата се изкуши да обърне и той едно-две питиета, да изпадне в творческо състояние и да изключи линейното си мислене, докато не го осени някоя страхотна идея. Само дето тези велики пиянски идеи — а го бяха спохождали доста такива, — май за нищо не ставаха, след като му минеше махмурлукът.

Тази сутрин Лу бе мълчалив и навъсен, което отърваше на Харди, и още как! Бутна чашата към края на масата и тъкмо му я доляха, когато Дейвид Фримън се вмъкна в сепарето и седна насреща му.

— Ей, Лу, ще ми дадеш ли едно бързо кафе? Три пакетчета захар, без сметана. Боже, каква тъмница е тук! Не си ли забелязал, Диз?

— Така храната изглежда по-привлекателна. Какво каза Брон?

Фримън изобщо не бързаше да стигнат до тази тема. Почовърка си сакото, повъртя се на седалката от изкуствена кожа.

— Мариан ли? Знаеш ли, един-два пъти излязохме заедно, когато и двамата още започвахме. Всички, разбира се, й викаха Мариан библиотекарката. Страхотни крака. — Фримън въздъхна при спомена, после зацъка одобрително. — Тогава беше доста по-забавна.

— Това се отнася за всички ни, Дейвид.

— Нищо подобно. Вземи например мен. Сега съм в разцвета си. Поне напоследък.

— Радвам се за теб — отвърна Харди. — Аз пък съм в обратното на разцвета. Какво каза Мариан за жена ми?

Фримън бе сключил ръце на масата. Лу дойде да му донесе кафето и Дейвид притегли чашата към себе си, взе да подухва, печелейки време.

— Дейвид!

Вдигна очи над чашата си.

— Истината е, че не е в луд възторг от случката с жена ти — заяви ми го, без да ми цепи басма.

— Истината е, че същото се отнася и за мен.

Мълчание.

— Да разбирам ли, че не ти е казала голямата си тайна?

Харди само вдигна рамене — изобщо нямаше намерение да си дава труда да обяснява на Дейвид Фримън цялата бъркотия. Дори само да надуши нещо, той няма да го остави, докато не разпердушини тайната на пух и прах.

— Казва, че било въпрос на чест. Дала е дума, не може да го издаде. — Харди направи гримаса: — Но така или иначе, това не е предмет на спора с Брон.

— Не е — съгласи се Фримън. — Нещата не стоят добре. Ако беше само до прилагане на закона… — И остави думите си да увиснат във въздуха.

— Бясна ли е?

— Много.

Харди изруга.

— Има ли смисъл аз да поговоря с нея? Да накарам Франи да се извини? Каза ли й, че са намесени малки деца?

— Извадих тежката артилерия, Диз. На нея — как да се изразя? — не й пука. Каза, че Франи сама си е виновна. Досега в цялата си кариера не била срещала човек, който да се отнася с такова неуважение към съда.

— Преувеличава.

— Няма значение, щом така го възприема съдията. — Фримън сви рамене. — Хванали са се за косите, Диз, ето какво.

— Но Франи не е направила нищо, Дейвид. Нейният живот, нашият живот продължава. Тя не е престъпник, дори не е заподозряна в каквото и да било…

Фримън пак сви рамене, нехайно до полуда. Законът си е закон. Можеш да си беснееш срещу него, колкото си искаш, както хората се оплакват от времето, но резултат никакъв.

— Става дума за разширения състав, Диз. Знаеш го не по-зле от мен. Господи, та ти дори си се възползвал от него.

Харди нямаше как да отрече. Разширеният състав от съдебни заседатели винаги има внушителна власт. Когато беше обвинител, едно от най-любимите му развлечения бе появата пред тях. Обикновено водеше някой опърничав свидетел да го изправи пред съдебните заседатели в отсъствието на адвоката му и без съдия, който да следи да не се отклоняват, и държеше горкия лапнишаран с часове, понякога без храна и вода или почивка за тоалетна, за да му задава насочващи въпроси, тоест да прави всичко възможно показанията му да попаднат в протокола, защото точно това бе работата на разширения състав.

И макар Скот Рандъл в случая да злоупотребяваше с него, Харди се принуди да си напомни, че той бе възникнал и все още действаше като средство за защита на гражданските права. Поради мерките за сигурност и наказанията, налагани при нарушения срещу разширения състав от съдебни заседатели, там бе единственото място, където обвинителите можеха да изкопчат отговори от изплашени или неподатливи свидетели, където истината можеше да излезе наяве. Никой дори не би узнал, че си бил там и какво си казал. Там си на сигурно място — далеч от врагове, корумпирани чиновници, от любопитните медии.

Поне на теория.

Но ето сега случая с Франи. И през ум не му бе минавало, че това може да се случи с някого от близките му. Камо ли пък с жена му. Франи не престъпваше законите. Не беше като другите. Но ето че сега в очите на Мариан Брон и Скот Рандъл тя изглеждаше като тях.

Въпреки целия му опит в съдопроизводството, тази перспектива се стовари отгоре му с едва ли не разтърсваща сила. Законът не подминаваше никого. Ето го пак сравнението на Фримън с времето. Франи бе пометена от ураган и сега се намираше в него.

Но Фримън, както обикновено, решително напредваше. Решаваше проблемите.

— Говори ли вече с някого, който да е открил съпруга, как му беше името?

— Бомонт. Рон Бомонт. Не, Глицки го нямаше. Оставих му бележка. Връщам се, щом приключим тук. Но да не оставяме Франи настрана.

— Не я оставям настрана. Според мен трябва да се обърнем към вестниците. Дори Рандъл и Прат да не се огънат, нищо чудно Мариан да се впечатли от подобен натиск. Поне си струва патроните. — Отпи от кафето си. — Но май ще трябва да обмислим как да намалим загубите си.

— И какви са те?

— Четирите дни. Ако не засекат господин Бомонт и не го накарат да говори, тя ще си има доста по-сериозен проблем от тези четири дни.

Скот Рандъл седеше удобно на сгъваем стол с удобно скръстени крака. Заедно с него в просторния, но спартански кабинет на Шарън Прат седяха лейтенантът от отдел „Убийства“ Ейб Глицки, сержантите от същия отдел Тайлър Коулман и Джордж Батавия и подчиненият на Рандъл следовател от Областната прокуратура Питър Струлър. Рандъл се радваше на прекрасен предобед. Най-после нещата около Бомонт се задвижваха, и то благодарение на тая Франи Харди.

„От време на време — размишляваше той — просто трябва да вкарваш някого в затвора.“

А стигне ли се дотам, както е в случая, някои хора неизбежно охладняват към теб. В дадения момент това са Глицки и сержантите му. „Е — мислеше си Рандъл, — може би пък следващия път, падне ли им сензационно убийство, ще се опитат да го разследват чевръсто, та дори ако във ведомството им настъпи криза. А ето ги сега със смачкан фасон, защото аз и Струлър всъщност постигнахме напредък по случай, който те смятаха едва ли не за приключен. Война за територии. Толкова по-зле за тях.“

Но Глицки като шеф на отдел „Убийства“, естествено, бе длъжен да му придаде друг облик. Ето го сега как се джафка с Прат:

— Познавам тази жена, Шарън. Тя е мой близък, личен приятел. Гледа децата ми цял месец след смъртта на жена ми. Мястото й не е в затвора.

— Очевидно съдия Брон не е съгласна с вас, лейтенанте. Пък като че ли и аз не споделям мнението ви.

Прат не обичаше Глицки. Смяташе, че полицаите с всички сили се стремят да подронят авторитета й, да я злепоставят, когато и както могат. Що се отнася до нея, Областната прокуратура се възползваше от всяка възможност да разкритикува полицията. Беше се кандидатирала за поста си, предлагайки платформа за ликвидиране на полицейските жестокости — далеч не най-големия от многобройните проблеми на града. Професионалният съюз на полицейското управление подкрепи опонента й и тя, изглежда, не го забравяше.

Често предпочиташе да не повдига съдебно преследване срещу заподозрени, вече задържани от полицията, защото не вярваше в тъй наречените престъпления без жертви. Тъй че поне на една-две седмици просто освобождаваше заподозрени проститутки, наркомани и всевъзможни други, задържани поради недоразумение хора.

Обаче отказваше да освободи Франи Харди. Не, господинчовци. Тук ставаше дума за законови принципи. Тя държеше на своето.

— Тази жена — запита тя — не е ли съпругата на адвоката? Той някога работеше тук, нали?

— Докато не го изхвърлиха — обади се Рандъл.

Глицки го стрелна с очи.

— Сам напусна.

Рандъл си имаше готов отговор.

— Вижте в досието му — със сдържана язвителност подхвърли той. — Дизмъс Харди беше уволнен.

Устните на Прат леко се извиха нагоре, което при нея означаваше лъчезарна усмивка.

— Ах, да. Навремето се опитвах да работя с него.

Глицки си отбеляза как тя наблегна на думата „опитвах“, а употребата й от Прат не вещаеше добро за лагера на Харди. Но още не се беше отказал да се бори за Франи, колкото и съмнителен да бе успехът.

— Вижте — потърси помирителен тон той. — Шарън, нямаме никакви доказателства, които да свързват Рон Бомонт с това убийство. Проучваме го, естествено, но според всички показания, когато жена му е била убита, той не си е бил у дома и е пиел кафе с госпожа Харди. Дори господин Рандъл не оспорва този факт.

Но Скот нямаше да допусне Глицки да му вменява каквито и да било изказвания. Тутакси се намеси:

— Отрязъкът от време е доста голям. Всъщност остава широк простор за съмнения.

Но Глицки не искаше да започва кавга по този повод, затова сдържа порива си да му се озъби. Вместо това извъртя очи и бързо подхвана:

— И ако установим, че господин Бомонт се вмества в този отрязък от време, навярно ще се приближим до оправдаването му. Но това е мое мнение. В момента разследването е в задънена улица и…

— Точно затова го поех аз и го възложих на главния следовател Струлър.

Глицки се опита да пренебрегне Рандъл и да се обърне направо към Прат.

— Първият следовател умря, Шарън. Не става дума за преднамерено разтакаване.

— Не съм чула някой да ви е отправял подобно обвинение, лейтенанте. — Прат отново се подсмихна с половин уста. — Но въпросът според мен е там, че господин Рандъл води свое собствено разследване поради… злополучната липса на напредък във вашето. — Глицки понечи да си отвори устата, но тя вдигна ръка да го спре: — И в хода на разследването му господин Бомонт се превърна в заподозрян в убийството, така че и познатите му съответно се превръщат в обект на следствието.

— Добре — отстъпи Глицки, — а Франи Харди не е отговорила на един въпрос. — Той се обърна към Рандъл. — Имате ли поне бегла представа колко от нашите свидетели не отговарят на въпросите, Скот? Ако затваряме няколко процента от тях, няколко — един-два — ще ни се наложи да наемем целия град Сан Бруно само като складова база, където да ги настаним.

Рандъл се направи, че не го чу.

— Но това е дело за убийство, Ейб. Не търсим някой откраднал нещо от магазина.

Глицки едва не избухна:

— А за какво, мислите, говоря аз! Аз работя по убийства. Занимавам се единствено с убийства и само един от сто свидетели е в състояние да ми каже колко е бил часът, ако тогава не е станало нещо конкретно с него или с кучето му. — Отново смени тона, симулирайки спокойна разсъдъчност, което не заблуди никого в стаята. — Намеквам, Шарън, че може би всички страни са реагирали прекалено бурно. Би следвало Франи да получи един-два дни да се прибере у дома и да размисли как ще й е най-удобно…

— Удобно ли! — Беше ред на Рандъл да се развихри. — Не ме е грижа дали й е удобно. Не желая да се чувства удобно. Тя знае нещо съдбоносно за убийството…

— Не сте сигурен в това!

— … и докато не каже какво е то, един убиец се разхожда по улиците…

Този път се намеси Батавия:

— Вие сте си загубили ума, Рандъл. Не разполагате с нищо. В задънена улица сте. Тя може би просто се чука с човека и не иска съпругът й да разбере. Лейтенантът има право. Не разполагате с нищо срещу Бомонт. Нито с мотиви, нито с улики — само предположения. Оставете това. Пуснете жената да си върви, така де. Господи! Трябва да отскоча до тоалетната — и с тези думи напусна стаята.

— Очарователен господин — промърмори Прат.

— Добър полицай — отвърна Глицки.

Рандъл се приведе напред в сгъваемия си стол.

— Не ме е грижа, дори да беше кралят на Англия, той не ми предоставя никакви заподозрени, така че разработвам случая сам. А от моята гледна точка Франи Харди е точно в епицентъра му.

Глицки улови погледа на Тайлър Коулман, партньора на Батавия, незабелязано му направи знак и двамата се изправиха.

— Ще ми се да поразмислите още, Шарън. Наистина е несправедливо.

Тя го погледна право в очите.

— Ще помисля, Ейб. Обещавам.

Докато Глицки и Коулман чакаха асансьора, Батавия изникна от коридора иззад гърба им.

— Ако тъпанарите можеха да хвърчат — каза той, — това тук щеше да е летище.

Самият Глицки се стараеше да ограничава псувните си до една-две годишно, но ценеше сполучливите изрази. Коулман все още кипеше: от всичко, излязло току-що наяве в кабинета на Прат, се подразбираше обвинението, че той и партньорът му бяха сгафили.

— Щом толкова натискат за този случай, Ейб, ние защо нищо не сме чули?

Вратата на асансьора се отвори и те се провряха вътре сред останалите чиновници, ченгета, адвокати и граждани. Навремето Глицки бе сметнал, че да се разговаря в претъпкан асансьор, е поучителна демонстрация на авторитет и отговори на Коулман, сякаш бяха сами в кабинета му. Помисли си също, че изобщо няма да е зле, ако някой доносник от „летището“ — надяваше се новият прякор на Батавия за Областната прокуратура да просъществува дълго — го чуе да хока господин Скот Рандъл за неправилната насока на ентусиазма му. Може би щеше да пусне и някоя и друга клюка за амбициите на Скот, от която шефът му едва ли щеше да остане във възторг.

— Рандъл иска дело, с което да се прочуе, нищо повече, Тайлър. Иска от зле платената си длъжност да пробие при големите частни пари. Тази сграда не е достатъчно величествена за него, а подобаващият процес му се изплъзва.

Батавия също не се стряскаше от асансьорната навалица. Гласът му прогърмя в тясното пространство:

— Ама той не разполага с нищо, Ейб. Както си му и казах. — Вратата се отвори и те излязоха навън. — Какъв е тоя отрязък от време все пак? От всичко, дето го изчетохме и изслушахме, човекът просто е завел децата и е отишъл на кафе.

По този въпрос обаче Глицки трябваше да признае, колкото и да не му се нравеше, че Рандъл има известно право. Налагаше се да внуши на Коулман и Батавия неговото тълкуване, според което, дори алибито на Франи да е добросъвестно, Рон Бомонт все пак е имал възможност да убие жена си. Тялото на Брий е пролежало в градинката няколко часа, преди да го открият, а съдебният лекар не бе в състояние да определи точното време на смъртта.

— Плюс-минус три часа — заяви Ейб. — Теоретично ще приемем осем и половина, тъй като Рон е напуснал апартамента малко преди това и твърди, че тя все още е била жива.

— Същото казват и децата. Тогава какво? — Батавия не желаеше да отстъпи и на йота пред Скот Рандъл.

Но Глицки знаеше, че най-злият враг на ченгето от „Убийства“ е неточността. Е, може би на второ място след прибързаните заключения, но несъмнено е сред най-страшните. Поправи Батавия:

— Не ми е приятно да ти го кажа, Хорхе, но децата говореха малко несигурно.

— Ей — вметна Коулман, — било е два дни след смъртта на майка им, за Бога, и не са помнели дори какво са яли на закуска. Не ги виня. Господи, и аз не помня какво ядох на закуска днес. Дори не си спомням дали съм закусвал.

— Понички — отвърна Батавия. — Я си спомни, аз донесох…

— Момчета! — Глицки спря пред вратата на отдел „Убийства“. — Работата е там, че Рон не е елиминиран, разбрано?

Батавия не се предаваше:

— Децата са казали, че майка им е била с тях, Ейб.

Глицки поклати глава.

— Рон ги е подучил. Прочетете единственото копие, което Грифин е напечатал на машина. Разговарял е с децата в присъствието на баща им и без да споменаваме мъртвите с лошо, ще ми се да не беше постъпил така. А и да не забравяме, че Рон е напуснал дома си и е заминал неизвестно закъде.

— Добре. По дяволите! — Батавия имаше навика сам да се отпраща. Извъртя се на пети и се запъти към бюрото си.

— Хорхе!

Неговият лейтенант го викаше. Принуди се да спре.

— Още не сме свършили. Случаят все още е наш. Рандъл не е предявил обвинение на никого.

Сержантът се върна една крачка.

— Стори ми се, току-що каза, че…

Глицки го пресече:

— Не съм казал, че е Рон. Казах само, че има вероятност да е той. Но едно е сигурно: той е човекът на Рандъл, нали така? Имам предвид, че Областната прокуратура се е заела с Рон Бомонт. Никой друг. Разбираш ли за какво говоря?

Коулман разбра. Погледна партньора си.

— Всеки друг ще ги поозори, не мислиш ли?

Глицки наблюдаваше инспекторите си, за да се увери, че са схванали. Щом по лицето на Батавия цъфна разбираща усмивка, той вдигна показалец към тях:

— Вървете — каза им.

— Но аз трябва да намеря Рон — заяви Харди. — Защо момчетата ти не открият първо Рон, а после да се заемат с търсенето на други?

В отдела бе отдавнашна традиция в бюрото на лейтенанта да има скрити фъстъци. Глицки се възползваше от това естествено възникващо явление и обилно закусваше с понички, фъстъци и чай. Замислено счупи една черупка.

— Имаш ли някаква представа къде да го търсим?

— Не. Но все има някакви роднини. Може би някой в училището знае къде да му се обади, ако спешно се наложи…

Лейтенантът въздъхна с неохота.

— Добре, не е лошо. Можем да опитаме. Ще изпратя и патрулна кола в жилището му. Няма да навреди. Но няма да чакам със затаен дъх, Диз. Ако си е взел колата и е заминал — минали са цели три дни, как ти се струва? Вече може да е в Чикаго. Може да е избягал къде ли не.

— Добре де, но ако е избягал, и то с децата, все ще има някакви сведения за тях.

Глицки бавно, тъжно поклати глава. Приятелят му не се бе наспал и вече започваше да му личи.

— Диз, знаеш, че съчувствам на Франи. Току-що се посчепках с Прат заради нея. Но не можем да обявим мащабно издирване. Нямаме персонал, пък и да имахме, те си имат по-важна работа.

— Ейб, той е заподозрян в убийство…

— Възможно е, възможно е. Но се е явил пред голямото жури и е отговорил на всичките им въпроси. Приключили са с него. На никого и през ум не му е минало да го заподозре, докато Франи не е споменала за малката им тайна. — Запрати един фъстък в устата си и сграбчи чашата си с чай. — Рандъл дори не му е поръчал да не напуска града. Може да са отишли на къмпинг. В „Дисниленд“. Знае ли човек? Майката току-що е умряла, Диз. Пощурявали са у дома. Къщата им се е струвала прокълната. Случват се такива работи. Какво става с Франи?

Харди поклати глава:

— Отказва да говори.

Глицки застина като натюрморт. След няколко мига счупи още един фъстък.

— Брон поотпусна ли въжето?

— Не.

Отново настъпи дълго мълчание. Накрая Глицки разпери ръце:

— Ами…

Харди се изправи.

— Да не повярва човек, че всичко това наистина се случва.

Глицки бе загубил жена си преди няколко години — бе починала от рак. И това не бе за вярване. Кимна. Нямаше какво повече да си кажат.

9

В крайна сметка Харди грохна след Съдебната палата и затвора — от последното си обезсърчаващо и безрезултатно посещение при Франи. След това се беше отбил в кантората си да разбере дали Фримън е постигнал някакъв напредък и чакайки го да се върне от съда, бе подремнал. Когато се събуди след двучасовия сън на дивана в кабинета си, нищо не се бе променило.

Не можеше повече да бездейства. Трябваше да предизвика поне някакво събитие.

Глицки му обеща, че ще изпрати патрулна кола в „Меривейл“, за да опитат да получат някакви указания за евентуалното местонахождение на Рон Бомонт, но това нямаше да е достатъчно. Щяха да го включат в категорията на обичайните задачи — Харди се съмняваше дали Глицки изобщо ще изпрати инспектори от отдела си. Всяко униформено ченге можеше да получи сведенията и да ги предаде на по-старшите. „Е — реши Харди, — защо да чакам, след като мога да го направя и сам?“

Директорката на „Меривейл“ Тереза Уилсън бе делова, симпатична жена на около четирийсет и пет. Стана, когато Харди влезе в кабинета й. Ръкостискането й би изглеждало внушително, ако идваше от някой футболен защитник, а усмивката изпод ниско остриганата й къносана грива бе едновременно искрена и професионална и също толкова впечатляваща. Освен това не се скри зад бюрото си, а го посрещна до вратата и го заведе в малък кът, образуван от тапицирани столове.

— Господин Харди, надявам се посещението ви тук да не се дължи на лоши вести за жена ви? Заповядайте, седнете.

Същината на обяснението отне по-малко от минута. Възникнало било недоразумение около алибито на Рон Бомонт за сутринта, когато е загинала жена му, по някакъв начин Франи се е озовала в центъра му.

— Но това е ужасно! Надявам се, че върху нея не пада никакво подозрение!

— Засега поне няма такива признаци.

Госпожа Уилсън четеше репликите му между редовете.

— И колко ще продължи? Кога ще пуснат Франи от затвора?

Харди сви рамене, за да омаловажи драматизма на случилото се:

— В най-добрия случай ще я държат само няколко дни. Тя смята, че Рон Бомонт е заминал на палатка или нещо подобно с децата си и щом се върне и разбере какво я е сполетяло, ще се намеси и ще оправи тази бъркотия.

— Но вие не мислите така, нали?

— Не.

— Какво мислите вие?

— Не зная дали Рон е убил жена си, но според мен от полицейското разследване е усетил, че става напечено, и е решил да вземе децата си и да избяга.

— Но аз смятах… — Тя замълча.

Харди прочете мислите й.

— Благодарение на Франи алибито му е било непоклатимо, но времето на смъртта е разкрило допълнителни възможности. Решил е, че ще го арестуват. Поне такова е моето мнение. — Той се отпусна на облегалката. — Ето защо дойдох при вас.

Тя го погледна въпросително.

— Съзнавам, че навярно нямате право да давате каквито и да било сведения за учениците си, но се надявах, че сте в състояние да ме уверите, че греша.

— По какъв начин?

— Ами, да речем, ако през последните няколко дни децата на Бомонт са идвали на училище, ако Рон се е извинил някак… — Харди й се усмихна уморено. — Изглежда се е изнесъл от къщи, по всяка вероятност във вторник следобед. Ще ми се да разбера дали сте се чували с него оттогава.

Както и очакваше, тя се раздвояваше между неговия въпрос и задълженията си на директор.

— Рон Бомонт е прекрасен човек, господин Харди. Непрекъснато ни предлагаше услугите си. Наистина. Не мисля, че е замесен по какъвто и да било начин.

Но дилемата на Харди бе от друг характер. Трябваше да й придаде повече неотложност.

— Моля ви, госпожо Уилсън, нека сме наясно — не искам от вас да ми казвате къде е той, ако знаете. Освен това, ако предпазвате децата, добре, разбирам. Навярно им е тежко, каквото и да става. Но ако не сте чули нищо, според мен вероятността Рон да се укрива нараства или пък… — внезапно хрумнала му нова възможност — или му се е случило нещо. — Замълча, опрял лакти на коленете си с разперени длани. — Моля ви — повтори той, — ако не го намеря, Франи ще остане в затвора.

След мъчителна пауза госпожа Уилсън се изправи, отиде до бюрото си, пресегна се, грабна една папка, отвори я и извади лист хартия. Подвоуми се още един миг. После се върна при Харди и му подаде листа.

— Всъщност нямам право да обсъждам каквито и да е подробности от живота на децата без съгласието на родителите им, както вие, вярвам, сам разбирате.

Документът представляваше списък от около двайсетина имена под заглавието „Отсъствия“ и датата. До четири от имената имаше звездички и две от тях бяха на Бомонтови. А в кръгли скоби бе вписана цифрата 3, което Харди сметна за брой на отсъствията. В долния край на страницата под линия се обясняваше, че звездичката означава неизвинено отсъствие.

Госпожа Уилсън не знаела нищо. Децата изчезнали безследно.

— Не смятате, че нещо е сполетяло и тях с господин Бомонт, нали? Може би убиецът на съпругата му?… — По лицето й се изписа стреснато изражение при току-що изплувалата немислима вероятност. — Все пак не допускате, че в крайна сметка го е направил той, нали?

— Наистина се надявам да не е той, госпожо Уилсън. Нека не си го и помисляме, а?

Харди чакаше на тротоара пред „Меривейл“, когато звънецът би за края на училищните занятия. Винсънт се озова в колата едва ли не преди Харди да го забележи. Червенокос като майка си и луничав, той бе типично американско хлапе на десет години.

— Къде е мама сега? Защо си дошъл ти?

Убеден беше, че синът му не се стремеше въпросът да прозвучи като обвинение, но фактът си е факт. По-добре бе да приключи с него, тъй като имаше чувството, че нещата ще се влошат, щом пристигне дъщеря му. Напоследък Ребека бе придобила впечатляващия навик да го притиска докрай и да държи на своето.

Докато караше към училището, беше решил да съобщи новината с присъщата си точност:

— Майка ви е в затвора.

В семейството му това звучеше привично, тъй като самият Харди често посещаваше клиенти, озовали се зад решетките, и тези думи не изглеждаха необичайни за децата му. Самият израз едва ли щеше да ги травмира. Поне така се надяваше.

И щом ги изпробва върху Винсънт, той като че ли ги прие без особени затруднения.

— За какво? — все още спокойно попита момчето.

Харди му поднесе благородната версия:

— Искаха от нея да издаде една тайна, а тя е обещала да мълчи и сега…

— Къде е мама? — Ребека отвори задната врата, за да метне раницата и кутията с обяда в колата. — Тя обеща, че ще помогне да изрисуваме щанда на класа ни за Вси светии — обеща — и трябваше да е днес и…

— Бек, постой! Поспри!

— Тя е в затвора — изписка Винсънт в настъпилото мълчание. Той, изглежда, се забавляваше с тази новина и определено се радваше да я съобщи пръв. Най-после да каже на сестра си нещо, което тя не знае!

Макар че в първия момент съобщението не произведе впечатление.

— Ама тя обеща първо на мен. Две други майки чакаха ли, чакаха, а тя дори не се обади и значи приятелите ми и майките им дойдоха, а пък аз съвсем се обърках…

Харди щракна с пръсти пред носа й:

— Млъкни! Веднага!

Дъщеря му го стрелна начумерено с очи.

— Чу ли какво каза брат ти току-що?

Тя се извърна към Винсънт — по-лесната плячка:

— Какво? — сопна му се. — Все едно. — Превъзходството на четвъртокласника.

Харди сметна за по-разумно да потегли, за да не се изкуши и да натупа децата си точно пред училището, където всички щяха да го видят.

Прозвуча онзи „няма пък“ тон, с който Бек дразнеше брат си:

— Не ми пука. Обаче те чух.

— А, така ли? И какво казах, зъбло?

— Винсънт!

— Каза, че е в затвора, глупако.

Тук последва вопъл:

— Тааат-коо! Чу ли я? Беката ми вика, че съм глупак.

— Той първи ми каза зъбла.

— Телената усмивка!

На задната седалка хвърлиха нещо, улучиха нещо. Винсънт пищеше и се мяташе.

— Ей, ей, ей! — Харди осъзна, че лицето му пламти. Отново спря как да е до бордюра, извърна се назад и викна с все сила:

— Прекратете тази глупашка караница! Веднага престанете! — И отново размаха пръст, този път към Винсънт: — И не ми казвай, че не бива да употребявам думата „глупашка“. Това на нищо не прилича! Вие двамата понякога помисляте ли и за нещо друго, освен за себе си? Казах, че майка ви е в затвора, а вие си крещите един на друг за няма нищо, заради едната любов към писъците си.

— Ти крещиш. — Беката прекрасно владееше изкуството на фарисейското негодувание. Правото бе на нейна страна и толкова по-зле за останалата част от човечеството.

— Ти не каза „в затвора“ — зави Винсънт с нарастваща истерия. Заплака още по-силно: — Ти каза, че е отишла до затвора, а не че е в затвора.

Дотук с план №1.

Ребека изглежда най-после чу.

— Мама е в затвора! Какво значи в затвора? Как е възможно мама да е в затвора?

Винсънт:

— Кога ще излезе? Какво е направила! Кога ще я видим пак?

Вече плачеха и двамата.

— Татко — попита Беки с мъка в гласа, — как си допуснал да се случи?

Най-сетне, най-накрая, след като се прибраха у дома, той, Ерин и Ед успяха да убедят децата, че при Франи всичко ще се оправи. Една от онези забавни грешки в правната система, за които толкова пъти им е разказвал татко, нали? Този път чисто и просто е станала с тяхното семейство.

Мама се опъва заради един неин приятел и чичо Ейб е там, нали работи отсреща, и се грижи за нея. Е, да, навярно ще отсъства няколко дни, но нали е добре, в много хубава килия — същинска „почивна станция“. За мама това ще е нещо като почивка, а Беката и Винсънт през почивните дни ще останат при баба и дядо Ед. Ще бъде страхотно, цяло приключение. Няма за какво да се тревожат.

10

Харди, останал сам в петък вечерта, крачеше от единия до другия край на къщата и се опитваше да стигне до някакъв — какъвто и да е — извод, да разработи план. Единственото, което знаеше със сигурност, бе, че тази вечер отново ще се види с Франи и ще й поднесе току-що полученото известие, че Рон не е отишъл просто на риба или нещо подобно. Иначе щеше да е съобщил на госпожа Уилсън и в списъка нямаше да има звездички.

Но си знаеше, че тази новина няма да повлияе на жена му. Тя щеше да му отговори, че да, разбира се, че на Рон му се е наложило да изчезне. Че заради децата си не може да допусне да го замесят в съдебно разследване. Че не е имал друг избор.

И какъвто си е глупак, Харди бе обещал на Франи, че няма да разкрива тайната, независимо дали изобщо вярва на думите й. Какво значение има, че бе изгубил правото да претендира за неприкосновеността на взаимоотношенията адвокат-клиент — осъзна, че е извършил нещо, което за в бъдеще щеше съвсем да му върже ръцете. Не можеше да говори с никого за това — нито с Глицки, нито с Фримън, нито с Моузес или с Ерин, с никого. Не биваше да дава обещание на Франи, но след като бе обещал, ако искаше да удържи на думата си, нямаше мърдане.

Телефонът го изтръгна от мислите му. Навярно преди известно време бе спрял да крачи напред-назад, защото се видя да седи на кухненската маса, а пред него имаше чаша недокоснато, изстинало кафе. Беше се здрачило, защото навън отново бе паднала гъста мъгла. Стана и взе слушалката при второто иззвъняване.

— Ще го съобщят в новините в пет. — Фримън не си падаше по предисловията. Заговори, още щом чу гласа на Харди: — Свиках пресконференция, а новините днес навярно са скучни. Защото дойдоха всички. Жалко, че те нямаше. Ето къде се водят сраженията. Всъщност защо си стоиш вкъщи?

— Подбирам нови завеси за спалнята — отвърна Харди. — Какво ще съобщят в новините? За Франи ли?

— И за Брон. И за Рандъл. Допадна им, лапнаха го като топъл хляб. Нищо чудно да се появи по националните програми. На твое място щях много скоро да очаквам някое и друго обаждане. Свири на струната „съпруга и майка, откъсната от семейството си“.

— А има ли друга струна?

Фримън се подвоуми.

— Е, сигурно ще се появят и репортери с мръсно подсъзнание. Приеми го като знак на внимание и не избухвай. — А после се върна към стратегията: — Наистина смятам, че така ще се доберем до Прат, ще я убедим да не подкрепя Рандъл, да го накара да поразмисли. Какво се чува за съпруга на Брий?

— Напуснал е града. — Харди му разказа за посещението си в „Меривейл“. За отсъствията на децата.

— Ченгетата знаят ли?

Харди се сепна, осъзнавайки, че те по всяка вероятност не знаят. И през ум не му мина да позвъни на Глицки, защото лейтенантът му бе заявил, че всъщност Рон Бомонт не го интересува като заподозрян. Но Фримън имаше право. Бягството му променяше нещата.

— Веднага ще им се обадя.

— Не е зле да се видиш и с Франи. Като разбере, че наистина е избягал и изглежда като заподозрян в убийство, тя може и да промени решението си да го защитава.

— Добра идея — отвърна Харди. Държеше си езика зад зъбите. — Така ще направя.

— Първо виж новините — заръча Фримън. — Започват след около пет минути на Четвърти канал.

— На него съм. И ти благодаря, Дейвид.

Фримън се засмя.

— Шегуваш ли се? Нали за това живея.

Идеята да се обади на Глицки беше добра. Неговите инспектори с радост щяха да заподозрат всеки друг, освен Рон в убийството на Брий. Но сега, когато Рон явно бе избягал от правосъдието — а Харди бе принуден да направи това предположение, — Ейб ще трябва да предприеме нещо.

— И защо? — попита лейтенантът, а в гласа му започваше да се прокрадва раздразнение. — Какво искаш от мен?

— Да го намериш, Ейб. Все повече заприличва на убиец. Длъжен си да го признаеш.

— Може би донякъде, но Скот Рандъл вече го издирва под дърво и камък. Имам чувството, че ще е забавно да му погледаме сеира известно време.

— А междувременно Франи ще гние в затвора.

Харди чу търпеливата му въздишка от другата страна на телефонната линия. Последва кратко мълчание.

— Постигна ли някакъв напредък със съдия Брон? А Фримън?

— Не.

— Ами тогава Франи, изглежда, ще остане вътре четири дни, независимо от всичко, нали?

Харди нямаше готов отговор. Вярно беше.

Глицки продължи — логично и безпристрастно:

— Дори Рон да пристигне със собственоръчно подписано признание, съдържащо всичко, което Рандъл иска от Франи, според мен това няма да промени нищо, ама нищичко. Прав ли съм?

Харди знаеше, че е прав. Франи бе в затвора по две различни обвинения в оскърбление. Дори да проговори още сега, пак ще трябва да изплати целия си дълг от четири дни към Мариан Брон. А от друга страна, дори Брон да отмени това наказание, Франи ще остане в затвора заради тайната, докато Скот Рандъл не й каже, че може да си върви.

Харди знаеше всичко това, но то не му носеше никаква утеха.

— Виж, Ейб, може би все пак ще накарам Брон…

— „Може би“ е ключовата дума тук. Виж, Диз, застъпих се пред Прат, опитах се да принудя Рандъл, два пъти се видях с Франи, за да се уверя, че там се грижат за нея и май е така. И аз като теб не съм във възторг от ставащото.

— Зная, Ейб. Не казвам, че ти не…

— Но всичко, свързано с Рон Бомонт, няма да стои на дневен ред през следващите три дни. Непосредственият ти проблем е с Брон.

— Но ако намериш Рон, издействаш съдебно разпореждане, наемеш и други агенции да търсят…

— И после какво? Това бездруго ще стане, щом съдебните заседатели се съберат отново във вторник. Ще го подведат под отговорност, освен ако моите момчета не намерят друг заподозрян, и тогава всичко живо ще започне да го издирва. Така че вероятно ще го открият. Но дори и тогава, ако наистина е убиец, той няма да каже нищо. И какво ще прави Франи тогава?

— Не зная, Ейб, просто не зная.

— Господи — гласът на полицая омекна. Ейб видимо му съчувстваше, дори се опитваше да му помага на няколко фронта, но просто нищо не можеше да се направи. — Ти какво мислиш, Диз? Тя не ти ли загатна за какво става дума? Имаш ли изобщо някаква представа?

Харди се насили да процеди:

— Никаква, Ейб — излъга той. — Ама никаква.

Петнайсет минути след края на новините той вече си бе облякъл палтото и излизаше, когато телефонът отново иззвъня. Не се съмняваше, че нападението на репортерите започва и щеше да остави телефонният секретар да записва, а той щеше да тръгне към центъра. Но после си спомни, че може да е Ерин или децата, затова реши да прослуша обаждането от апарата в коридора.

— Ало? — Непознат глас — навярно на репортер, и то достатъчно чевръсто успял да се сдобие с номера на телефона на Харди, невписан в указателя. Звучеше видимо разочаровано, че не се бе свързал за интервю. Е, Харди нямаше желание да разговаря с репортери. Запъти се към външната врата да излезе. Гласът продължи: — Опитвам се да се свържа с Дизмъс Харди. Името ми е Рон Бомонт и току-що гледах новините по…

Харди грабна слушалката и произнесе „ало“.

— Здравейте, господин Харди, как сте?

— Е, не особено добре, да ви призная. Научихте ли, че Франи е в затвора?

— Затова ви се обаждам. Видях по новините и си помислих, че може би ще съм в състояние да й помогна.

— Можете да й помогнете. Къде сте в момента?

Мълчание.

— Хм, по-добре да не ви казвам. Не съм далеч. Сметнах за по-разумно да се махна, преди полицията да реши, че съм заподозрян.

— Не полицията, а Областната прокуратура смята така.

Сух смях.

— За мен е едно и също. Не мога да си позволя да им се мяркам пред очите. Вашата съпруга каза ли ви… за положението? При мен?

— Да. Говорихме. — Харди съзнаваше, че тонът му е ядосан, раздразнен. Така си и беше. Не му се щеше да се насилва и да се преструва заради клетия Рон — главния инициатор на цялата бъркотия. — Работата е там, че в момента положението на Франи е дяволски отчайващо. Вече прекара една нощ в пандиза.

— Зная. Чувствам се ужасно. Затова ви се обаждам да разбера дали мога да направя нещо.

— Искате ли съвет от мен?

— Да.

Харди му го даде, без заобикалки:

— Идвате веднага тук, давате ми бележка, че й разрешавате да говори пред разширения състав, аз я занасям на Франи в затвора. Тя приема цялата тази история с честната дума много сериозно.

— Очевидно вие също.

Харди не му отговори. Не бе сигурен докъде ще му стигне благородството, ако Франи остане арестувана още известно време. Но засега нека Рон си мисли каквото иска, стига да й помогне.

— Работата е там, че тя трябва да каже на съдебните заседатели. Или пък вие.

Настъпи дълго мълчание. После:

— Би трябвало да знаете, че не мога да го направя.

— Можете, и още как. Давате на Франи разрешение да говори и се връщате там, където сте в момента. Казахте, че сте наблизо, така че можете просто да…

— Не съм казвал такова нещо.

Харди нямаше намерение да се впуска в смислови спорове с него. Съобщил му бе, че не е далеч, и засега това бе достатъчно.

— Добре, не сте наблизо. Но където и да се намирате, искате да помогнете на Франи, нали? Нали затова ми се обаждате?

— Но аз не мога да…

— Вижте, можете. Аз съм адвокат. Мога да ви посреднича в съдилищата…

— Не, вие не разбирате, няма да го бъде. Последния път се опитах да играя според правилата и да действам чрез съдилищата. И тогава имах добър адвокат. И знаете ли какво стана? Съдът присъди децата ми на майка им. Чувате ли какво ви говоря? Законите не присъждат децата на бащата. Не мога да го допусна втори път. Не поемам такъв риск.

— Този път няма да поемате никакъв риск. Нищо няма да излезе наяве. Интересува ги само дали сте убили жена си. Ако не сте, ще се върнете към нормалния си живот.

— Не, не мисля. Точно това бих искал, но вече не откривам нормално бъдеще в създалата се обстановка.

Харди помълча за миг, сниши глас. Въпреки студа в къщата, от него течеше пот, а пръстите му, стиснали слушалката, бяха побелели. Въздъхна и заговори тихо:

— В такъв случай не разбирам защо изобщо се обаждате. Не зная друг начин да помогнете на Франи.

След още едно кратко мълчание Рон Бомонт най-после каза:

— Ще се опитам да измисля нещо. Съжалявам.

— Не, почакайте! Ние можем…

Връзката прекъсна.

— Той отказа дори да ти напише една бележка, Франи? Какво ще кажеш?

Жена му не допусна това да я обърка.

— Сигурна съм, че иска да помогне.

— О, да! — Харди преливаше от сарказъм. — Направо бълнува за това. Само дето не иска да направи нищо.

Тя скръсти ръце и заговори през стиснатите си устни, а цялото й тяло сякаш го проклинаше:

— Какво би могъл да направи? Как да направи нещо, без да застраши децата си?

— По какъв начин ще застраши децата си, ако ти позволи да говориш? Нали все едно ще се укрива? Освен това би ли ми обяснила защо според теб те не са застрашени в момента?

— Ти сам го каза: защото не е заподозрян. Дори и Ейб го каза по телевизията. Полицията не го издирва.

Харди бе принуден да признае, че това бе един от малкото приятни мигове през иначе катастрофалния ден. В края на краищата Глицки несъмнено щеше да си плати скъпо и прескъпо за изявлението, че не разполагат с никакви улики, за да арестуват Рон Бомонт за убийство. Областната прокуратура щеше да се оплаче на шефа му. И щяха да го разтакават още повече за неговите случаи. Но и така да е, според Глицки вероятно си струваше.

Само че Харди не бе дошъл тук за това.

— Ами нашите деца? Не забелязваш ли, че и те са малко застрашени? Нима не разбираш?

— Да не си посмял да ме поучаваш — сопна се тя. — Естествено, че разбирам. — Очите й пламенно заблестяха от гневни сълзи. — Това е немислимо! Смяташ, че не го разбирам, че не го чувствам ли? — Тя се извъртя в тясното пространство зад масата в стаята за посещения на адвокати. Нямаше къде да избяга. — Но какво очакваш да направя?

— Лесен въпрос. Искам да го издадеш.

— А децата му?

— Или неговите, или нашите, Франи. Не ми изглежда чак толкова тежко изискване.

— Просто да го издам?

Той си помисли, че може би тя най-сетне го е чула. Положи усилие да обуздае избухливостта си.

— Заминал е, Франи. Укрива се. Още щом се разчуе, ще изглежда така, сякаш той е убил Брий. Освен това наистина се появи в новините и цялата история — с децата и така нататък — все едно излиза наяве. И за какво беше всичко?

Упоритото изражение си остана на лицето й.

— Все още не е излязло.

— Кое?

— Никой няма да се рови в живота на Рон. Докато не го обвинят. Никой не е съсредоточил вниманието си върху Рон.

— Напротив — възрази Харди. — Аз съм го съсредоточил. Скот Рандъл също.

— О, колко хубаво! Превъзходно, Дизмъс. — Франи ядно избълва думите насреща му. — Да вземаш страната на моето приятелче Скот Рандъл.

— Не вземам страната на Скот Рандъл. Боже Господи! Опитвам се да те измъкна оттук! Опитвам се отново да събера цялото ни семейство, а от теб слушам само за горкия Рон Бомонт, проклет да е. Защото ето какво ще ти кажа Франи: той и децата му са избягали.

Тя го изгледа предизвикателно:

— Все си мислиш, че знаеш всичко. Винаги всичко си пресметнал предварително. Е, и аз ще ти кажа нещо: не, не са. Той ти се е обадил преди един час. Не иска да бяга. Иска да се върне към нормалния си живот. Нима не разбираш?

Обезсърчен, Харди приседна на ъгъла на масата.

— А ти не разбираш ли, че това няма да стане? — попита я отпаднало. — Няма да стане, каквото и да се случи.

— Ще стане, ако открият кой е убил Брий.

Харди поклати глава.

— Не е вярно, Франи. Просто не е вярно. — Наложи си гласът му да прозвучи убедително: — Виж, във вторник съдебните заседатели ще се съберат отново, а дотогава Скот Рандъл — дори и без помощта на Глицки — ще открие, че Рон е офейкал. Това е достатъчно, за да го подведат под отговорност. След което делото се превръща в шумен процес. И всичко ще излезе наяве.

— Добре, говориш за вторник — отвърна тя. — Ако някой, например Ейб, успее да открие убиеца на Брий преди това, някаква истинска улика…

— Едва ли.

— Защо?

— Защото вече са минали три седмици. Случаят е безнадежден. А ти говориш за три дни. Изключено.

— Ами ако Рон помогне? Ами ако разкаже на всички какво знае за Брий?

— На кого да разкаже? На Ейб ли?

Но тя най-влудяващо поклати глава:

— Той не бива да се забърква с полицията.

— О, да бе, как забравих! И като стана дума за това, искаш да кажеш, че той не е съобщил на полицията всичко, което знае за нея на последния разпит?

— Не, нямам това предвид. Не бъди такъв грубиян. Отговорил е на въпросите им…

— Обаче просто е забравил да ги уведоми за интересни подробности около убийството на собствената си жена, така ли? Я поспри, Франи. Това е смехотворно.

Тя развълнувано удари с юмрук по масата.

— Не е смешно. Нима не осъзнаваш цялата трагедия? Не те ли е грижа и за другите? Съвсем ли си станал безчувствен?

— О, моля те… — Харди скочи на крака и се извъртя към нея. — Изобщо не си в състояние да си представиш от какви чувства преливам точно в този миг. Например ще ми се да го пречукам тоя кучи син. Ще ми се да зная какво ще стане с децата ни без майка им и какво всъщност става с брака ни.

Изгледа я кръвнишки, но тя премълча. Нищо не възрази — просто студено се втренчи в него.

— По дяволите — изпъшка той, отиде колкото се може по-далеч край стъклената стена и застана там.

Столът й изскърца. След миг я усети зад гърба си, макар телата им да не се докосваха.

— Помогни му — прошепна Франи. Харди не намери какво да каже и тя заговори в пустото пространство: — Ти ми каза, че така или иначе ще остана тук три дни, независимо от всичко, нали? Че това няма нищо общо с тайната.

Работа на Глицки, но накъде биеше Франи?

— Е, и?

— И ако имаш право, няма да подведат Рон под отговорност до вторник. Значи историята с децата му няма да се разчуе преди този ден и изобщо няма да излезе наяве, ако не го подведат под отговорност. Това означава, че разполагаш с три дни.

— Аз ли разполагам с три дни?

— Да.

— За какво?

— За да спасиш няколко живота, Дизмъс.

— И как ще стане това?

— Ще намериш убиеца на Брий.

Той увеси нос. Жена му нямаше представа за какво говори.

— Ох, хубаво. Втурвам се и го намирам. Как не се сетих по-рано? Толкова е просто. — Обърна се към нея. — Да имаш някое блестящо хрумване откъде да започна?

— От Рон — отвърна Франи. — Казах ти — той иска да помогне.

— Е — отзова се Харди, — приятелчето ти Рон не ме светна къде да го намеря. Може като позвъни следващия път…

— Аз май знам.

На пода имаше дупка — тъй нареченото клекало. До стената се издигаше циментов плот с дюшек на него, а върху дюшека имаше чаршаф и две сиви вълнени одеяла. Мивка нямаше. Стените бяха тапицирани, защото в административния изолатор държаха откровено лудите, преди да ги освидетелстват.

Вратата се затвори зад гърба й — тя почти не съзнаваше и безспорно не се чувстваше благодарна, че не бе решетка, а истинска врата с шпионка и с отвор за подаване на храна ниско долу.

Постоя минута и повече вцепенена и безмълвна.

С подсъзнанието си долавяше студа, проникващ през мукавените й чехли. Всичко бе леденостудено.

Над главата й светеше лампа, затулена зад армирано стъкло. Скоро тя щеше да угасне и килията щеше да потъне в мрак.

Но така или иначе, това не зависеше от нея.

Мяташе се между две състояния — да не допуска да я обземат никакви чувства и да реагира на всичко. Снощи, след като лампата угасна, плака почти час. Днес тъмнината нямаше да е от значение. Вече бе сигурна.

Опита се да мисли за децата си, да си ги представи при Ерин, ако не друго — то поне на топло и в безопасност. Но близостта сякаш се бе стопила. На нейно място изникваха само материалните тукашни предмети — леглото, тапицираните стени и миризмата на средства за дезинфекция.

Навярно, каза си тя, емоциите й се бяха изчерпали. Но около тази мисъл лъхна паника, като че ли чувствата й бяха прегорели дотолкова, че чак се бяха изпепелили и тя вече никога не ще си позволи да изпита каквото и да било, във всеки случай на определено равнище.

А и съпругът й. При всяко негово посещение усещаше, че той може само да се кара, да спори и да се обяснява. А тя имаше нужда единствено от някогашното им взаимно разбирателство…

Но няма да се поддава на слабостта. Слабостта ще я направи безпомощна, неспособна да взема решения за децата, ако се стигне дотам.

Докъде ли ще се стигне?

Не, засега няма да се отказва от чувствата. Дизмъс е на нейна страна — трябва да вярва в това. Той действа в неин интерес, а също и в свой и на децата. Макар близостта им да бе изчезнала, може би безвъзвратно. Усещането бе несъмнено. Знаеше, че и тя носи част от вината за това.

За всичко ставащо.

Никога не бе замисляла нещо лошо, но ето докъде се бе докарала. Защо все още й се струваше, че трябва да се защитава, че поведението й е морално оправдано? А всичко изглежда неправилно. Всяко решение и действие струва скъпо на нея и семейството й.

Ще й простят ли? И защо да й прощават?

Внезапно килията потъна в мрак.

Тя остана неподвижна неизвестно колко време. Най-накрая протегна ръце към леглото, напипа го, придърпа одеялата към брадичката си и ги притисна с юмруци към гърдите си.

Не можеше да си представи дечицата си — къде са, спят ли. И при тази мисъл най-после рукнаха благословените сълзи.

11

Някога, когато Харди бе обвинител в същата тази Областна прокуратура, която сега презираше, той непрекъснато изпращаше хора в затвора. Тъй като първата му жена Джейн се безпокоеше, че някои от неговите осъдени и опасни углавни престъпници могат да излязат на свобода озлобени, Харди бе подал молба за разрешение да носи замаскирано оръжие. При нормално стечение на обстоятелствата щяха да му откажат, но бащата на Джейн бе съдия във Върховния съд, затова и получи разрешително, а поради някакво странно съчетание от политика и инерция, му го подновяваха всяка година.

През годините Харди на два пъти бе имал случай да вземе един от пистолетите със себе си. Нито първия, нито втория път му се наложи да стреля по когото и да било, макар веднъж с радост да бе дал един изстрел, който бе имал незабавен и задоволителен резултат.

И все пак тази вечер, обзет от нещо като хладнокръвна ярост, не видя нищо странно да грабне оръжието. Беше малко след здрачаване и той извади своя трийсет и осем милиметров „Колт Спешъл“ от сейфа, където го пазеше след раждането на Беката. Няколко години дори не бе държал това проклето нещо в ръце, но след като за последен път го носи на стрелбището, той го изчисти, смаза и внимателно го уви, преди да го прибере.

Сега го извади и го разви. Избърса го с гюдерията и смазката заблестя. Провери и се убеди, че не е зареден, после превъртя цилиндъра и няколкократно изпробва механизма.

По обратния път след посещението си при Франи реши — едва ли това бе точната дума, тъй като поривът бе по-скоро спонтанен, отколкото обмислен — да го вземе със себе си. Навярно не би могъл да обясни защо — със сигурност не за да застреля човека, който може би спеше с жена му. Ако изобщо бе помислял нещо, то бе, че е пистолета по-убедително ще накара Рон да изпълни молбата му, каквато и да е тя.

Значи доста дълго нямаше да се прибира у дома. Франи му бе казала, че веднъж Рон й споменал — тя си го спомни, след като откри, че е избягал, — къде би се отбил първо, ако му се наложи да се укрива.

Харди бе заявил на Франи, че ще се изправи очи в очи с Рон. Край на прибързаните обещания. А жена му, погрешно заключила, че Харди вече е изцяло на страната на Рон, не бе настояла за каквито и да било обещания.

По дънки, синя риза, облечена над фланелка за ръгби и с маратонки, той стоеше в полутъмното задно помещение зад кухнята и пълнеше пистолета с патрони. Затъкна го в колана си и издърпа ризата отгоре, прибра кутията с останалите патрони в сейфа, внимателно затвори вратичката и превъртя ключалката.

На излизане грабна едно яке от закачалката до външната врата.

Не бяха изтекли и пет минути, и ето го отново в колата. Готов.

Рон Брустър.

Сега се казваше Рон Брустър. Франи бе обяснила всичко това на Харди, смятайки, че така трупа точки в полза на Рон, като показва на съпруга си докъде е готов да стигне тоя страхотен тип, само и само да опази децата си.

Но оправданията и лъжите, на които се натъкваше всеки ден в практиката си на адвокат по углавни дела, бяха изострили присъщия на Харди цинизъм и го бяха превърнали в рязък и дълбок скептицизъм, отварящ празнота в обикновените човешки чувства, поне що се отнася до свързаното със закона. Макар да се бореше с него вкъщи и пред няколкото си близки приятели, установи, че вече не приема всичко за чиста монета. Взе да проявява недоверие към интересните разкази — в тях все се таеше нещо недоизказано.

Обясненията на Франи за поведението на Рон — ловкостта, с която променяше името си например; сполучливото отвличане на собствените му деца — само убедиха Харди, че си има работа с изключително умен и находчив престъпник. Който в най-добрия случай бе изиграл Франи, а в най-лошия бе сторил нещо къде-къде по-сериозно.

Толкова бе разгневен, че нямаше нужда да долива масло в огъня.

Бяха отседнали в хотел „Хилтън“ на летището. Харди бе наблюдавал същото и преди у хора, които бягат: първият инстинкт ги караше да се спотаят, изчаквайки удобен момент. Да останат наблизо. Да видят в каква посока ще поеме преследвачът и тогава да се изпарят в обратната.

Пети етаж, стая 523. На бравата висеше табелка „Не ме безпокойте“.

Харди погледна часовника си. Беше точно девет и шестнайсет. Иззад вратата се чуваше пуснат телевизор. Смях на запис.

Напипа пистолета на колана си, усети успокоителното му присъствие и го остави да си виси там. Почука.

След миг телевизорът млъкна. И зад вратата се възцари тишина. Почука повторно, изкушавайки се да извика: „Захаросани ядки“. Вместо това изчака, давайки на Рон възможност да отвори, когато намери за добре.

Рон Бомонт стоеше с пръст на устните, подканяйки децата си да не издават нито звук. Приближи до вратата на хотелската стая. Той също имаше пистолет, но неговият лежеше прибран в двойното дъно на един куфар.

Молеше се да не е полицията или пък полицаят да е само един. Тогава може би щеше да отвлече вниманието му за минутка, колкото да стигне до куфара и да направи неизбежното.

Харди почука още веднъж, този път по-силно.

— Рон! Отвори вратата!

Изчака още няколко мига. После иззад врата се чу суров глас:

— Опитваме се да спим.

Харди се приведе напред и произнесе с овладяна настойчивост:

— Аз съм Дизмъс Харди.

Най-сетне вратата се отвори, всъщност само се открехна. Рон бе угасил осветлението в стаята и бе оставил веригата. Харди едва сдържа порива си да приклещи рамото му с вратата и да махне веригата.

Разпери широко ръце. Никаква заплаха. Просто отвори вратата и нека поговорим.

Рон Бомонт се оказа хубав мъж, макар Харди да си го призна с неприязън. Волево, сухо лице и ясни кафяви очи над толкова изпъкващи над наболата му брада скули, та ти се струваше, че ако драснеш клечка кибрит на тях, тя ще се запали. Орловият му нос с висока основа бе разположен точно в средата над една уста, която според Харди би трябвало да се нарича великодушна. В гъстата му, тъмна коса тук-там на слепоочията се забелязваха сиви косъмчета, но по лицето му нямаше нито една бръчка и те изглеждаха преждевременни или дори боядисани. На ръст бе почти колкото Харди с неговите метър и осемдесет, но тежеше поне с четири-пет килограма по-малко, без помен от отпуснатост.

Вратата бе отворена и той направи крачка встрани, за да пропусне Харди.

По целия път до летището Харди даваше воля на фантазиите си, предвкусвайки с наслада мига, когато ще се изправят лице в лице и той, по дяволите, ще накара Рон да признае каква отговорност носи пред Франи, пред щетите, които е нанесъл. Пък и за оная, другата история, каквато и да е тя — за същинското естество на взаимоотношенията им, за алибито, и какви показания трябва да съвпаднат.

Макс и Касандра незабавно промениха разположението на силите.

Децата на Рон като човешки същества, които се намират в епицентъра на тази драма, не бяха се превърнали в централни герои, преди лампата в хотелската стая да светне. Дотогава Харди, естествено, осъзнаваше съществуването им, но те бяха само пионки в шахматната партия, разигравана от него. Обстоятелството, че се намираха тук и сега, обитавайки едно и също пространство с Рон Еди-кой, все едно каква му е фамилията, променяше всичко.

Касандра засия, като го видя.

— Здравейте, господин Харди. — По-естествена от всякога. Изненадана и зарадвана от появата му. Внезапно Харди също свърза името с личицето й. Касандра вече не беше полузабравено приятелче на дъщеря му, а наистина едно от най-добрите — мила, забавна, способна да се изразява със завършени изречения.

Хвърли поглед на момченцето Макс — и то му беше познато. И двете хлапета бяха идвали няколко пъти у тях да си играят с децата му, макар Харди да не бе завързал кой знае какъв разговор нито с едното, нито с другото.

Обърка се, като видя, че дори и сега, в тази угнетяваща обстановка, и двамата несъмнено си оставаха добре гледани деца, току-що изкъпани и облечени в пижамки.

— Да ни помогнете ли сте дошли? — попита Касандра. Обърна се към баща си и обясни: — Ребека казва, че такава била работата на татко й. Той помага на хората. Адвокат е.

Рон не се впечатли, колкото дъщеря си, но изявлението й, изглежда, съответстваше на намеренията му и той се възползва от тази възможност:

— Така е — отвърна непринудено. — Дошъл е да разбере дали не може да ни помогне. — И му хвърли кос поглед с безмълвна молба за съучастничество още от самото начало, а Харди не успя да измисли как да откаже. — Опитва се да ни помогне да се приберем у дома. Деца, вече е време да си лягате, нали?

Последва кратко бърборене за незначителни неща, което най-сетне заглъхна, и Харди получи по едно яко ръкостискане и от двете хлапета, преди да поемат към леглото. И най-суровото изпитание: и двете го погледнаха в очите.

Малко се пообърка, осъзнавайки, че децата са добре възпитани и като че ли обичат баща си. Дори и да бяха малко сдържани, не биваше да забравя, че вече им бе време за спане, намираха се в непозната обстановка, а втората им майка бе убита само преди три седмици. Не биваше да очаква кикот и веселие.

Но не долови дори и помен от страх от чужди хора нито у тях, нито у баща им, а той бе вечният и неизбежен спътник на измамниците.

Смути се. Каквото и да бе очаквал, то нямаше нищо общо с тази уютна домашна сценка между баща и обичливи деца.

Пистолетът му тежеше на колана — глупашка, недодялана, мъжкарска преструвка. Как можа да му дойде наум. Раздвижи се неловко, придърпвайки сакото си, за да го прикрие, и усети да го залива вълна от отвращение към самия себе си.

Кого ли баламосваше? Да не би да е някакъв гангстер. От двайсет години не е ченге. Сега е адвокат, придвижва документи, увещава. Думи и стратегия — оръжията на старци като Дейвид Фримън.

А сега и на Дизмъс Харди.

И все пак тези мисли траяха само миг. Рон се грижеше всичко да тече по реда си.

— Добре, вече няколко пъти казахте лека нощ на господин Харди, стига толкова. А сега марш в леглата! — Твърд, добронамерен, овладян.

Учудващо, но не започнаха спорове. У семейство Харди лягането често бе най-трудният миг в денонощието. Нетърпеливите, изтощени родители се мъчеха да накарат грохналите си деца да признаят, че са поне донякъде уморени. Накрая това занимание се разгръщаше в борба за надмощие на волите, в която и двете страни търпяха поражение.

Но ето че Макс и Касандра вече тръгваха. Още веднъж вежливо пожелаха лека нощ, умишлено печелейки още една скъпоценна секунда, заявявайки на Харди колко много се радват, че е при тях.

Той за пръв път обърна внимание, че се намират в апартамент с отделна стая за децата, а Рон му каза, че ще се върне след пет минути — първо да ги настани и завие. Обаче Харди не беше бил целия този път само да остави Рон и хлапетата да се изнижат през друга врата. И въпреки глупавото положение, приближи и застана до вратата към спалнята, откъдето да наблюдава, в случай че добрият татко реши да я залости и да избяга с децата си.

Но ритуалите преди лягане незабавно му показаха, че подобно нещо не фигурира в тазвечерните планове. Рон очевидно бе решил да приеме неочакваното присъствие на Харди и да действа според тези нови параметри.

Харди най-сетне се върна в другата стая, седна на бюрото и даде ухо на добре познатите шумове преди лягане.

Пистолетът все така си оставаше на хълбока му като тревожно присъствие, като непреклонен натиск. Повдигаше му се от неизразходван гняв, напрежение и глад. Свирепа вълна от умора се стовари върху му толкова мощно, че за миг, отърсвайки се от нея, загуби представа къде се намира. Навън, над залива, големите самолети, снишавайки се към летището, изплуваха от стъменото небе, по което се носеха облаци.

— И тъй, какво възнамерявате да предприемете? — Рон затвори вратата към детската и придърпа едно високо кресло. — Искате ли кафе? Бира? Нещо друго? В хладилника има всичко.

— Не искам нищо, освен жена ми да излезе от затвора.

— Да, разбирам ви. — Рон седна. — Не ви виня, задето сте вбесен. Не мога да ви опиша колко съжалявам, но никой не предвиждаше подобно нещо.

— Предвидили сте го преди три дни, щом сте напуснали апартамента си и сте взели децата от училище.

— Стана, когато разбрах, че ще разпитват Франи. — Името на жена му, произнесено с подобна фамилиарност, отново разпали предишния му гняв. Харди се пребори с това чувство: то нямаше да му донесе желаното, поне не сега. Но Рон продължи да обяснява, да дава смислено разяснение, че вината не е изцяло и само негова. — Тогава осъзнах, че следствието отново се заема с мен. Не можех да остана и да го допусна.

— Не. Било е най-добре да ги оставите да погнат Франи.

— Не го предвидих.

— Току-що казахте, че сте знаели за нейния разпит. Какво според вас трябваше да се случи?

— Нямам представа. Казах им, че съм пил кафе с нея. Помислих, че искат да се убедят в това. — Той се приведе напред. — Не съм наясно дали разбирате, но съдебните заседатели вече ме бяха разпитали. Отговорих на всичките им въпроси.

— Но очевидно сте излъгали за кавгите с жена си.

Като че ли подът внезапно привлече интереса на Рон. Накрая той вдигна очи:

— Какво трябваше да направя, да се включа като главен заподозрян ли?

— На теория вие сте длъжен да им кажете истината и нищо друго, освен нея. Така постъпи Франи. Да бяхте й казали, че има право да издаде тайната ви.

— Сметнах, че ще искат само потвърждение на алибито ми. Повярвайте ми. Изобщо не допусках, че другото ще излезе наяве.

— Е, излязло е. — Но тази новина вече бе остаряла и на Харди му бе дошло до гуша от нея. — И защо не заминахте, щом разбрахте, че са започнали да ви търсят? Разполагали сте с три дни. Можехте вече да сте в Австралия.

— И отново да откъсвам децата насила? Без да съм получил осигуровката от смъртта на Брий? И да ме издирва полицията?

— Тя вече ви издирва.

— Аз чух друго. Все още не са по петите ми.

Мъжкарско или не, но Харди едва не посегна към пистолета, за да сложи край на тази идиотщина. Да залови този човек и да стигнат до същината.

Но после си спомни трите невинни, оковани дечица в съдебната зала на съдия Ли. Пример за това какво би могло да се случи — а неизбежно щеше да се случи нещо също толкова ужасяващо на Касандра и Макс. Колкото и да бе ядосан, непростимо бе да ги вкара в углавната правораздавателна система. Във всеки случай не веднага. Стига да има и друг начин.

Рон седеше приведен напред, със стиснати устни и сериозен. Подпрял лакти на коленете си, сключил силно, до побеляване, пръсти пред себе си.

— Вижте, зная, че ви е тежко. Ужасно. Но аз съм отговорен преди всичко за хлапетата си. Знам, че ме разбирате.

Харди нямаше какво да каже. Унизително, но това бе истина — напълно го разбираше.

Рон продължи:

— А и не сме длъжни да бягаме, поне засега. Ако ни се размине, следващата седмица децата ще се върнат в училище след кратка извънредна ваканция и на никого и през ум няма да му мине каквото и да било. Първоначално замислихме да се махнем за няколко дни и да видим откъде ще задуха вятърът. — Въздъхна дълбоко. — Може би в края на краищата няма да ни се наложи да заминем.

— Къде да заминете?

— Където и да е. Все едно.

— И какво ще правите там?

Рон сведе глава за миг, после отново я вдигна:

— Ще започнем отначало. За кой ли път.

Ако това бе недотам изкусен ход за събуждане на съчувствие, той не попадна в целта.

— А какво ще стане в това време с Франи? — озъби се Харди.

— Ще я избавя. Тя ще излезе.

На Харди обаче и това не му допадна:

— Ще я избавите ли?

Кимване.

— От обещанието.

— Хрумна ми нещо, Рон. Защо не го направите още сега? Веднага дори, още в този миг? — Гласът на Харди прозвуча поразгорещено. Грабна химикалката и бележника за телефони от бюрото и му ги подаде, като отново си, помиели за пистолета.

Рон отрицателно поклати глава.

— Щом тя заговори, ние ще трябва да избягаме, да се преместим. Нима не разбирате?

Харди огледа апартамента.

— А на това как му викате? То не е ли бягство?

Химикалката още висеше във въздуха помежду им.

Рон бавно се изправи, взе я, седна на бюрото и написа нещо.

Обаче Харди, след като прочете написаното, изобщо не остана удовлетворен. В бележката кратко и недвусмислено се казваше, че следващия път, когато изправят Франи пред съдебните заседатели, нека се чувства свободна да разкрие тайната му, ако усети, че се налага. Но проблемът на Харди бе, че разширеният състав няма да се свика до вторник сутринта и Франи все така ще си остане там, където е и сега. Обзет от хладнокръвна ярост, той вдигна очи и попита:

— И какво добро, по дяволите, й правите с това?

Рон приседна на ръба на леглото и заговори с безнадеждно спокойствие:

— Доколкото разбрах от телевизията — прав ли съм? — клетата Франи ще си остане в затвора четири дни, каквото и да става с мен.

Харди кимна.

— Така изглежда, обаче…

Рон обърна длан към него, за да го възпре:

— Моля ви, може ли да продължа? Ето защо се надявам да не ми се наложи да предприемам всичко отново: да местя семейството си, да започвам отначало. Както знаете, вече съм го правил веднъж. Но мисълта да го направя пак… — Той си пое въздух. — Предпочитам да го избягна и може би ще ми се удаде.

— Как така?

— Ако открият извършителя.

Точно това му бе предложила и Франи само преди няколко часа, но проклет да е, ако и тук излезе със същия довод, като пред нея. Тук можеше да бъде далеч по-прям. Усети, че извисява глас:

— Ами ако не го намерят, Рон? Тогава какво?

— Тогава във вторник ние с децата заминаваме, а Франи може да говори.

— Ще може да каже на съдебните заседатели, че сте отвлекли децата си, така ли?

— На мен не ми изглежда така, но да, ще може.

— И да пусне ФБР по петите ви?

Бегла усмивка.

— И преди им се е случвало. Няма да ме намерят.

— И Франи излиза от затвора? Като им каже всичко?

— Да. Имате честната ми дума. Междувременно, ако открият убиеца на Брий — той посочи към детската стая, — хлапетата може би ще се върнат към нормалния си живот. Само това искам наистина.

Тъкмо това бе тласнало Франи, когато бе решила да помоли съпруга си да помогне на вероятния й любовник. Да спаси няколко човешки живота, бе казала тя, а той се остави да го убеди, че става дума за собственото им семейство.

Но не.

Отново ставаше дума за Рон. За децата му.

Харди не знаеше нищо за истинските отношения на Рон и Франи, за Рон и предишния му брак, за битките около настойничеството, за Брий и живота й, нито пък за политическите разногласия около нея. Три дни не бяха достатъчни, дори за него да работи цял полицейски отдел, дори да имаше подбуди да се заеме със случая.

А той нямаше.

Не можеше да използва приятелите си полицаи, връзките си на адвокат, нито пък някой отличните си канали, защото се бе заклел да пази тайна. Комично бе да се мисли, че ще открие подходящ заподозрян в убийството на Брий. И за какво му е? Рон Бомонт може изобщо да не е такъв, какъвто изглежда в момента. Възможно е всичко това да е само игра.

Да му помогне ли? Ами че Харди едва се сдържаше да не го пречука!

Хвърли последен поглед на записката, сгъна я и я тикна в джоба си.

Рон, забелязвайки това, избра неподходящ момент за забележката си:

— Бихме могли да се справим — изрече, преливащ от искреност.

И внезапно Харди загуби всякакъв остатък от търпение, удари с длан по масата пред себе си и вбесено се развика:

— Какви са тези простотии с „ние“? Тук няма „ние“? Става дума само за мен и онова, което трябва да направя за семейството си. И за вас. И не се заблуждавайте, това са две напълно различни неща!

Изплашен, че повече няма да сдържи гнева си — като нищо можеше все пак да извади пистолета, — той стана и решително се запъти към вратата.

— Тръгвате ли си?

Не беше гласът на Рон и Харди така се смая, че се извъртя. Говореше Касандра, застанала пред вратата към детската. Личеше си, че е плакала, макар вече да се бе овладяла.

— Моля ви, господин Харди, не бива да си тръгвате! — И към баща си: — Наистина имаме нужда от помощ, татко. Той може да ни помогне. Ребека казва, че всъщност с това се занимавал. Затова все го нямало у дома, защото помагал на другите хора.

Невинното й неволно усилие прониза сърцето на Харди. Но Рон заговори по същество, без подтекст, и спокойно отвърна на дъщеря си:

— И аз така мисля, миличка, но решението не зависи от мен.

На вратата откъм детската се чу колебливо потропване и ето че Макс подаде главичка през пролуката.

— Извинете. Затиснах си главата с възглавницата, обаче пак ви чувах как викате. — Премести очи от Харди към Рон. — Много ли сте ядосани един на друг?

Касандра се пресегна назад и обви раменцата на брат си с ръка.

— Страх ни е, татко. Какво ще стане?

— Всичко е наред, миличка, няма от какво да се боите. Татко нали е тук?

Рон хвърли поглед към Харди и понечи да се изправи, но дъщеря му пристъпи в стаята, следвана от Макс, който се бе вкопчил в ръката на сестра си. Личицето на момиченцето излъчваше непоколебима решителност. То пристъпи още една крачка и заговори направо на Харди:

— Господин Харди, нали дойдохте да ни помогнете? Вярно ли е?

Адвокатът се запъна:

— Ами аз…

— Защото не можем да се върнем при Даун. Не могат да ни накарат насила. Дори и Макс си спомня… — От очите й отново потекоха сълзи. — Искаме просто да си останем при татко и всичко да си е както преди.

Макс изпищя през сълзи:

— И Брий да се върне, моля ви. Искам Брий да се върне.

— Ох, деца… — Рон понечи да се изправи.

Но Касандра не отиде при него. Беше вперила поглед в Харди.

— Трябва ли да бъдете наш адвокат, за да ни помогнете? Така ли става? Как ще станете наш адвокат?

Харди приближи до нея, отпусна се на едно коляно и уморено се помъчи да се усмихне.

— Не става дума за това. Не зная какво мога да направя, Касандра. Сложно е. Майката на Ребека също има големи неприятности и трябва да й помогна. Тя ще бъде първата ми грижа. Разбери ме.

Но момиченцето се оказа настойчиво:

— Ами не можете ли да се заемете и с двете? И татко не знае какво да прави в момента.

Рон протегна ръка към нея.

— О, миличката ми, ела при мен. Елате и двамата. — Разтвори ръце и те пристъпиха. Той ги обхвана в обятията си със силна и успокояваща бащинска любов. — Хайде стига, стига. Няма от какво да се боите. Да кажем лека нощ на господин Харди и да се връщаме в леглото. Утре сутрин всичко ще изглежда по-добре.

Но Касандра се обърна:

— Моля ви, господин Харди, ако можете.

12

Беше понеделник, пети октомври, не бе минала и седмица от смъртта на Брий Бомонт. Всъщност бе денят на погребението й. Бакстър Тори, представителен мъж със сива козя брадичка, с приятни обноски и мек нрав нервно кръстосваше стаята зад плота на компютъра си в своя кабинет на трийсетия етаж на „Ембаркадеро Две“. Навън, зад прозорците, които не се отваряха, бе прекрасен, ясен ден, из Залива плаваха лодки и се виждаше дългият колкото пистолетен изстрел Остров на съкровищата на два километра сред синята вода. Но на Тори гледката не му допадаше. Беше казал на ченгето Грифин, че първата му работа тази сутрин ще е да дойде тук. Нямаше представа какво е открил полицаят, но самият факт, че изобщо знае за съществуването на Бакстър Торн бе много лош знак.

Табелката на вратата му сочеше, че тук е кантората на „Фюълс Мениджмънт Консорциум“ — ФМК. Всъщност търговското предприятие бе центърът за лобиране на едно от двете многонационални петролни сдружения в страната. „Спейдър Круч Охайо“ — СКО, — наред с главния си конкурент, „Арчър Даниъл Мидланд“ — АДМ, — бяха сред водещите производители на етанол в страната. Но докато АДМ неофициално бе известен с благоприятното прозвище „Световен супермаркет“, репутацията на СКО не бе чак толкова почтена.

Последните няколко години бяха тежки за СКО и Торн бе назначен в Калифорния да направлява кампания от тяхно име — беше доказал, че е медиен консултант с творчески размах.

СКО може и да беше най-големият клиент на Торн, но хрисимият, учтив господин с козята брадичка работеше за свое удоволствие. Имаше дар слово да убеждава, вярно е, и бе способен с перото си да влияе на общественото мнение. Ако неговите клиенти вярваха, че единствено меденият му език и блестящата му проза привличат тълпите на тяхна страна, Торн с радост ги оставяше да си мислят така. Но в действителност той не бе толкова глупав.

Понякога, за да постигнеш резултат, просто трябва да пораздвижиш нещата.

А тъкмо там му лежеше сърцето — да провежда акции, да си цапа ръцете. Затова имаше многобройни имена. Торн си създаваше забавления, като сам изпълняваше свой собствен, несъобразен със закона план. И той бе много по-обширен и опасен, отколкото биха му заръчали или дори търпели клиентите, ако научеха.

Например преди две години в пресата излизаха множество лоши отзиви за СКО. Изпълнителният директор на компанията Елис Джаксън отбиваше обвинения в незаконно субсидиране на рекламната им кампания, в рушветчийство и злоупотреба с влияние. Поради това сенаторът от Канзас едва не си глътна езика и за да не го свържат със СКО, заплаши да откаже поддръжката си за етаноловите субсидии. Тази поддръжка в крайна сметка бе осигурена с дарение от един милион долара за предизборната му кампания, но ако не беше Торн, сенаторът едва ли би намерил начин да приеме този дар.

Торн съвсем самостоятелно бе открил неговата слабост към млади мъже. После се погрижи един от тях да се озове в самолета на корпорацията за пикника в Хилтън Хед. И накрая изчисли къде точно да разположи камерите.

Но макар Торн да обичаше тайните си операции повече от всичко на света, той не отбягваше и текущата си работа — осведомяването на медиите и контрола на имиджа. Всъщност „Фюълс Мениджмънт Консорциум“ ежемесечно бълваше купища хартия за разпространение в радиопрограми, вестници, консултантски фирми, сред лобисти.

Освен това компанията на Торн правеше дипляни за предизборните кампании на политици, които подкрепяха етанола или се противопоставяха на МТБЕ, което си бе все същото. Най-изтъкнатият сред тях бе Деймън Кери, кандидат за губернатор на Калифорния.

За нещастие, погледнато с очите на Торн, Деймън Кери не ценеше мащабните перспективи. Подобно на сенатора от Канзас, не искаше да е свързан публично със СКО и неговата съмнителна лобистка дейност. Деймън Кери беше чистник: не предлагаше употребата на етанол. Не го блазнеха ничии конкретни интереси, нищо подобно. Той просто бе против алтернативния МТБЕ, причиняващ рак.

Така че кампанията на Деймън Кери се водеше в разгара на войната за бензиновите добавки. Само дето един от военачалниците не подозираше откъде произлиза армията му.

Бакстър Торн дойде в Калифорния да подкрепи кампанията на Кери, но Кери бе отхвърлил опитите му за сближаване. По една случайност ръководител на кампанията му бе един младеж на име Ал Валънс. Алчен, безскрупулен, непочтен и опитен, Валънс с радост прие помощта на Торн, както и неголяма финансова подкрепа лично за себе си. Изпълнявайки ролята на най-добър приятел на Кери, негов съветник и стратег, Валънс всъщност бе двоен агент. Задачата му бе да държи вниманието на кандидата изцяло съсредоточено върху злините, причинени от големите нефтени компании.

Всичко бе взето предвид и до снощи, когато се обади ченгето, Торн бе убеден, че нещата вървят приказно.

Започнал от нищо, Кери вече бе по петите на опонента си и Торн бе уверен, че след няколко сполучливи извъртания и може би една-две подлости той ще преодолее изоставането и ще нанесе съкрушителния удар.

Но внезапно изникна проблем. Тая проклета Бомонти някакво ченге от „Убийствата“, открило предполагаема връзка между случая и „Фюълс Мениджмънт Консорциум“, за която искал да го разпита.

За петнайсети път погледна часовника си. Бе дошъл навреме. Къде е Грифин? Какво, дявол да го вземе, си въобразява, че е узнал?

От дългогодишния си опит в областта на политиката Торн се бе научил да не се доверява на първото си впечатление. Тази страна гъмжеше от тлъсти, немарливи, прости чиновници на изборни длъжности, които бяха всесилни, решителни и опасни. Още не бе наясно как да окачестви Грифин. По всичко изглеждаше, че инспекторът е невзрачен, но обстоятелството, че седи тук, във ФМК, означаваше, че е направил някои тревожни изводи. Изглежда все пак имаше нещо наум.

Така че Торн се държеше сърдечно, както му бе присъщо във всички случаи. Усмихна се благо, според обичая си, и заговори с любезен и професионален тон:

— Боя се, че не намирам нищо зловещо в това Брий Бомонт да е държала наши издания в апартамента си. Тя е работела в областта на горивата, нали?

Грифин се бе наврял в един от секретарските столове на колелца и се бе прегърбил напред, непохватно кръстосал крака, поклащайки се, сякаш бе решил, че седи на люлеещ се стол. Но Торн не смяташе, че това издава нервност. Под привидното си нехайство на работяга Грифин бе изопнат като хирург. Не си даваше труд да отвръща на усмивките му.

— Да, намерихме ваша бланка на местопрестъплението — каза той. — Първо това. А после намерих и на Валънс.

— За Ал Валънс ли става дума?

Това вече предизвика усмивка.

— Не продавате краставици на краставичар, господин Торн. Ал Валънс. Вашият човек при Деймън Кери.

Това бе крайно обезпокояващо и Торн с усилие запази самообладание. Нямаше как който и да е чиновник — още по-малко това малоумно ченге — да знае за връзките на Торн с Ал Валънс. Ако те станат публично достояние, ако Деймън Кери открие, че ръководителят на кампанията му го е измамил, това щеше да сложи край на многомесечен труд, на програма, която всеки момент щеше да успее.

И тъй, мозъкът на Торн вече бе нащрек и той се усмихна отново, облегна се, събра кранчетата на пръстите си над жилетката от туид, закопчана на стомаха му.

— Откъде заключихте, че въпросният господин Валънс е мой човек, както се изразихте?

— Имам по-добро предложение — отвърна Грифин. — Какво ще кажете аз да задавам въпросите, след като затова съм дошъл тук? В замяна няма да ви отведа в центъра на града.

Торн опита с малко чувство за хумор да посмекчи нещата:

— Винаги съм смятал, че тези сгради са в центъра на града.

Лицето на Грифин остана по-безизразно и от къс месо.

— Какво знаете за Валънс, за отношенията му с Брий Бомонт?

Торн можеше единствено да отбива топката, докато установи какво знае Грифин, а също и какъв е източникът му.

— Не зная нищо за отношенията му с Брий Бомонт.

— Но признавате, че го познавате? Този Валънс?

— Не съм казал такова нещо. — Със сигурност не бе готов да си признае, а Грифин току-що се изтърва, че само опипва почвата. Торн си напомни — лекомислената страна на първото впечатление, — че понякога хората изглеждат и се държат глупаво, защото наистина са такива. — Но вие очевидно сте чули, че го познавам. — И се осмели да направи едно изпитателно предположение: — От Джим Пиърс ли?

Пиърс бе изпълнителният вицепрезидент на „Калоко“ и според слуховете бивш любовник на Брий Бомонт. Когато напуснала петролната компания и преминала на работа при Кери, огорчението било взаимно. Пиърс разполагаше с парите и подбудата да дискредитира Кери, да накара Брий да осъзнае заблудата си относно своите нови занимания и да се върне при него и „Калоко“.

Грифин погледна в бележника си и така потвърди подозренията на Торн. Инспекторът едва ли играеше покер.

— Защото, ако е от Пиърс, трябва сериозно да размислите над източника си. — Вдигна ръка. — Не че ви се меся, но Джим Пиърс! За Бога!

— Какво?

— Той е петролен магнат, ето какво — въздъхна Торн. — Вижте, сержант, аз съм консултант в този бизнес. Познавам играчите. А Пиърс е много голям играч. И ето какво става. Ако Кери бъде избран, което в момента не изглежда съвсем невъзможно, хората на Пиърс, нефтените производители, ще понесат тежък удар от… чували ли сте за МТБЕ?

Грифин кимна.

— Да, напоследък чух.

— Е, помнете ми думата, ето за какво става дума. Ако Кери спечели, три милиарда годишно отиват на кино, затова Пиърс се опитва да съсипе кампанията.

Грифин като че ли си спомни каква бе изходната му позиция.

— Та казвате, че нямате нищо общо с Валънс? Това ли е вашата версия?

Още едно добродушно поклащане на глава.

— Нямам версия, сержанте. За смъртта на Брий Бомонт зная само онова, което прочетох във вестниците. И искрено се натъжих, защото тя започваше да променя схващането на обществеността за опасностите от МТБЕ, а те са значителни. Освен това, съвсем откровено, някои мои клиенти имаха изгода от последната й работа. Както и Кери, и навярно Валънс. Не само че няма мотиви, а определено е възпиращ фактор.

Торн бе напълно убеден, че е отвлякъл Грифин от изясняването на личните му връзки с Валънс. Но му се стори, че може да стигне още по-далеч.

— Вижте, сержанте, не ми се ще да ви прозвучи прибързано, но нека предположа какво ви е казал господин Пиърс: казал ви е, че Ал Валънс ненавижда Брий, нали? Че Ал ревнува заради огромното внимание, което й отделя Кери. Или нещо подобно, праз ли съм?

Неопределено свиване на рамене.

— И кой е човекът, който ви е наговорил всичко това? Човекът, чийто бизнес отива по дяволите, ако Брий успее, а между другото тя току-що го е зарязала.

Грифин най-сетне даде признаци на живот.

— Сигурен ли сте?

— Така говорят. — Торн отвърна на открития поглед на Грифин: ще отговори на въпросите му, ще бъде откровен с полицията. Ако изскочи още нещо, той ще продължи да им сътрудничи. Но посланието му бе недвусмислено — Грифин е сбъркал адреса.

Най-сетне сержантът изопна снага и сумтейки, стана от стола.

— Зная къде да ви намеря — заяви той.

И последна усмивка.

— Няма да мърдам оттук.

Торн протегна ръка и след миг Грифин я пое.

— Чуй ме, Ал. Полицаят беше тук. Не зная със сигурност какво му е казал Пиърс, но за него не беше новост, че ненавиждаш оная жена.

Ал Валънс изруга.

— Спомена ли за доклада? Знае ли нещо за него?

— Не. Не мисля, че ще разбере, дори сам да му се навре в очите. Но очевидно е бил в жилището, прегледал е документите й, някои написани на мои бланки.

— Откъде ги е взела?

В гласа на Торн прозвуча лек упрек:

— Ах, Ал, същото щях да те питам и аз.

Валънс го изслуша мълчаливо.

— И докъде стигнахте?

— Препратих го пак към Пиърс.

Валънс помълча доста дълго.

— Добрал ли се е до нас?

— Почти. Но сега ще разследва Пиърс, който е имал всички основания да го извърши. Дори повече. — Торн се подсмихна. — Смятам, че сержант Грифин ще стигне до заключението, че господин Пиърс е извършителят. А без веществени доказателства ще му се наложи да изтъкне най-силния мотив.

Но Валънс не изглеждаше убеден.

— Ами ако пак стигне до нас? След всичко, което ние…

Тори го сряза:

— Ал, той иска да залови убиец. Нашето споразумение не го интересува. Няма да тръгне по тази диря.

Торн знаеше, че Валънс е изпаднал в паника и тя си пролича в гласа му:

— Ами ако тръгне, Бакстър? Тогава какво?

Торн заговори с най-утешителния си глас:

— Тогава ще трябва да го озаптим, това е.

Лимузината с кандидата за губернатор на демократите се изравни с тълпата от около стотина граждани, чакащи на студа край отклонението от „Юниън Скуеър“ за хотел „Свети Франциск“.

Деймън Кери, седнал на задната седалка, кимна одобрително на мъжа до себе си.

— Браво, Ал. Хубава публика.

Валънс изглеждаше разсеян. Не се и съмняваше, че тълпата тук ще е предостатъчна. Кажи на сиромаха, че ще му дадеш две десетачки, за да отиде някъде, постой там четвърт час и в повечето случаи ще се появят доста от тях. А тъй като участват и двете страни, няма да се издадат една друга на пресата.

Преди няколко месеца Деймън Кери неочаквано бе набрал преднина, след като другите двама кандидати на демократите смъртоносно се бяха очернили един друг в поредица телевизионни дебати. Оттогава Валънс все повече клонеше към схващането, че избирателната система може да се подобри, като чисто и просто се елиминират посредниците и на хората направо се заплаща, за да гласуват.

В мигове на цинизъм — а напоследък те бяха стотици — той се развличаше с пресмятания. Стигна до извода, че почти за същите пари щяха вече да са взели преднина в кампанията, щяха да са платили на всички регистрирани избиратели в щата по една двайсетачка да отидат в тъмната стаичка и да сложат по едно кръстче срещу името на Кери.

Ако вземе броя на гражданите, които действително гласуват — някъде около трийсет процента от възрастните хора в Калифорния — и поиска да си осигури обикновено мнозинство от петдесет и един процента, би могъл да увеличи заплащането на близо сто долара на глас. При такъв вид поощрение, хората ще си вземат един ден отпуска срещу заплащане, за да „гласуват“. Ето как трябва да се процедира. Дявол го взел, така дори биха могли да спечелят пари от подобна сделка.

— За какво мислиш, Ал? Витаеш някъде.

Лимузината спря пред входа. Не би могъл да отговори докрай честно, но за него това не бе проблем по което и да е време, та и сега нямаше да се забави с отговора. Бързо разместване в мисловния механизъм и отново се озова в стратегията, кампанията, живота — така или иначе в стихията си.

— О, извинете — объркано отвърна Валънс. — Заради Брий, струва ми се. Новите разкрития. Жената в затвора.

Телевизионните новини бяха разпространили вестта за Франи Харди само преди няколко часа, а вече беше ясно, че тя ще се превърне във водеща. Всичко, свързано с проклетата Брий Бомонт, все така щеше да се отразява на кампанията. Валънс не можеше да го избегне.

Ал със смайване бе наблюдавал как никому неизвестната Брий се превърна в център на кампанията. Безспорно на Валънс и през ум не би му минало да събере Брий и Деймън. Тя беше във вражеския лагер. Но след едно радиопредаване, в което и двамата защитаваха всеки своята позиция, нещата се бяха променили.

Брий открай време смяташе себе си за поборник срещу замърсяването на околната среда. Гордееше се с обстоятелството, че нейният МТБЕ наистина върши страхотна работа за пречистване на калифорнийския въздух. За нея това не бе просто наука. Интересуваше я, че прави добро. Изглежда беше алтруистка. Искаше един по-добър свят. В този план много приличаше на Деймън Кери — в много по-голяма степен, отколкото си бе представял Валънс.

Той изобщо не разбираше принципните хора, но тези двамата — кандидатът и изследователката — осъществиха връзка един с друг по страхотен начин. Деймън Кери, пламенен и обаятелен като личност, не бе нападнал Брий по радиото. Бе или достатъчно умен, или късметлия да насочи всичките си усилия към тяхната обща загриженост — да опазят околната среда от отравяне.

И според Валънс Кери направи нещо наистина блестящо — убеди я да насочи вниманието си надолу, към почвата.

До тази радиопрограма целият научен живот на Брий бе насочен към атмосферата. Занимаваше се с пречистване на въздуха и защитаваше методите си. И бе толкова заета с това, че не се бе заглеждала по-внимателно в почвата. Допускаше — а корпоративната среда, в която бе потопена, подкрепяше предположението й, — че нейното вещество МТБЕ, попаднало в почвата, ще действа като обикновен бензин. В крайна сметка ще се разтвори или изпари. Докладите — дори и научните съобщения — за обратното се заплащаха от производителите на етанол, от СКО. Брий огледа източниците им и пренебрегна фактите.

Ето защо бе дълбоко убедена, че е на прав път и делото й е полезно.

И най-неочаквано Деймън Кери я бе накарал да погледне на работата си от коренно различен ъгъл. А като непосредствен резултат от този разговор Брий стана най-съществената част от кампанията, след като започна битката между челните клеветници.

Но скоро след това от гледна точка на Ал Валънс тя се превърна в съществена спънка. Започна нещо лично между нея и Деймън Кери. Преди Валънс да се усети. Брий вече се показваше навсякъде с неговия кандидат. Късни вечери, ранни обеди, закуски за набиране на средства.

По времето на убийството й Брий бе прераснала от обикновен дразнител в неизменен влиятелен фактор. Кери й отделяше повече внимание, отколкото на Валънс — вярваше повече на идеалистичните, глупашки съвети на Брий, а не на собствения си ръководител на кампанията.

Със задълбочаването на връзката им Валънс осъзна, че е само въпрос на време тази история да се разчуе в лагера на опонента — да не говорим за медиите — и там да се възползват от нея, за да съсипят цялото дело на Ал. Валънс сънуваше кошмарни вестникарски заглавия: „КАНДИДАТ ВЪРТИ ЛЮБОВ С ОМЪЖЕНА ЖЕНА, МАЙКА НА ДВЕ ДЕЦА“.

Не, тая нямаше да я бъде. Смъртта на Брий Бомонт щеше да се отрази изцяло положително на Деймън Кери, макар че навярно щеше да мине известно време, преди той да го осъзнае.

И сега, в сумрака на задната седалка на лимузината, лицето на Кери се помрачи.

Веднага след смъртта на Брий той изпадна в унес, продължил цели три дни. Валънс бе принуден да отложи всичките му прояви, да се позовава на вирусно заболяване, на грип, на каквото дойде. В един ужасен миг му се стори, че Кери напълно ще се откаже от кампанията си, ще я зареже.

Ал трябваше да използва всичките си уловки, та отново да вкара клиента си в правия път, позовавайки се на святото име на Брий. Брий никога не би допуснала той да се откаже. Длъжен е да продължи, да спечели губернаторското място, ако не за друго, то заради Брий. Да разгроми нефтените компании, използвали Брий за злотворните си цели. Ако спре, смъртта на Брий ще се окаже напразна. И всякакви подобни глупости.

Но в края на краищата постигна резултат.

Валънс се приведе напред, спусна вътрешното стъкло и помоли шофьора:

— Литър, направи една обиколка на квартала, ако обичаш. Подранили сме.

Не беше вярно, но Кери нямаше да разбере, а сега, след като спомена Брий, нищо не пречи да заздрави позицията си. Няма съмнение, че все някой ще попита Кери за това на тазвечерния коктейл, устройван от Асоциацията на производителите на бадеми, и тежко му, ако даде отговор, по който двамата не са се споразумели предварително.

Валънс покровителствено сложи ръка на коляното му. Трябваше да му повтори внушението си:

— Те с Рон бяха щастливи, Деймън. Бракът им бе сполучлив. Не е имал основания да я убива. Запомни го на всяка цена.

Кери извърна лице към тъмните стъкла.

Валънс продължи:

— И да са били нещастни, тя никога не ти е споменавала за това, нали? Така ли е?

Вместо отговор, Кери въздъхна дълбоко.

— Виж — упорстваше Валънс, — нека съсредоточим вниманието си върху добрите новини на този фронт. Виж какво става на дискусиите по радиото.

— Ненавиждам тези хора — изсумтя Кери.

— Зная. Съгласен съм с теб. Но те не те ненавиждат. А това, че Брий попадна в новините, е добре за теб.

През цялата кампания радиодискусиите против МТБЕ бяха сред най-силните му оръжия. Няма значение, че ги субсидираше клиентът на Торн СКО и че неколцина от позвънилите обвързваха себе си с групировки, взели на прицел петролни рафинерии и офиси на корпорации с поставяне на бомби и други вандалщини. За Валънс терористите нямаха значение, стига да бяха негови терористи.

Потупа Кери по крака.

— Независимо дали харесваш тези хора, или не, Деймън, в момента те ти правят добро. Те разгласяват посланията ти.

— Моите послания не са само за бензиновите добавки, Ал. Става дума за общественото доверие, за обществената сигурност.

Валънс преглътна отговора си. Имаше и по-лоши неща от един искрен кандидат. Опита се да си спомни прекрасната мисъл — на Джордж Бърнс ли беше? „Най-добрият приятел на политика е искреността. Ако веднъж я подправите, значи сте я овладели.“ Вместо това отвърна:

— Да, разбира се. Съгласен съм с теб. Обществена безопасност, обществено доверие. Но обществеността разполага с коз против МТБЕ. Безпокои ги…

— Така и трябва.

— Дума да няма. Но според мен тези хора не дават на спора да заглъхне, а това е твоят спор Ти си против това зловредно вещество.

— Дяволски вярно.

— А петролните компании го произвеждат.

— За порядъчната сума от три милиарда долара годишно, Ал. Докато само преди пет години…

— Съгласен съм, съгласен съм. — Валънс трябваше да го спре, иначе щеше да изнесе цяла реч още тук, в колата…

… за това как петролните компании се бяха събрали и решили, че, ей, ами може пък в крайна сметка недоизгорелият бензин да замърсява въздуха. Трябва да предприемат проучвания и ако тази крайна теория се окаже вярна, ще се наложи — нали в гърдите им бият милозливи корпоративни сърца — да направят нещо.

И да, естествено, че проучванията — докладът бе написан от Брий Бомонт, доктор на науките — установиха точно това. Бензинът не изгаря напълно. Нуждае се от „добавка“, за да изгаря по-пълно въглеводородите, които способстват за образуването на смог. Законодателният орган на Калифорния и правителствената Агенция за опазване на околната среда всячески се постараха да прокарат закони за задължителната употреба на тази вълшебна добавка, стига само да се намери подходяща.

Валънс бе принуден да признае, че Кери надминаваше себе си в следващата част:

— Хайде сега, познайте какво направиха тези благородни петролни компании? Похарчиха купища от собствените си пари да разработят точно добавката, от която се нуждае техният бензин, за да бъде чист и икономичен — нашия стар познайник МТБЕ.

Валънс с удоволствие отбелязваше, че при тези думи често, ако не и винаги, се раздаваше добре организиран хор от дюдюкания.

След което Кери продължаваше така:

— А после се оказа — чисто съвпадение, скъпи приятели, уверявам ви, — оказа се, че петролните компании са установили, че добивът на МТБЕ, получаван от производствени отпадъци при рафинирането на бензина, които преди това са изхвърляли… е, бихте ли обърнали внимание? Ето я изненадата! МТБЕ започва да им носи годишен приход от ТРИ МИЛИАРДА ДОЛАРА!

Отново дюдюкания.

— О, по дяволите, пропуснали са да ни съобщят една дребна подробност. — Един миг напрежение: — Само чуйте! Опасното вещество причинява рак и дихателни увреждания. Всъщност петролните компании, не че са забравили да ни го кажат. Ами ни казаха тъкмо обратното — че МТБЕ оказва едва ли не целебно въздействие върху човешкото здраве. Въздухът ще стане толкова чист, че направо ще се озовем в рая. Ами прочетете първоначалните отчети — (и тях бе съставила Брий) — и току-виж повярвате, че веществото е толкова полезно, че става за пиене. Ако не съществуваше още един проблем. — И тук Кери стигаше до най-сериозното: — Само дето водата придобива вкус на терпентин. МТБЕ се просмуква от резервоарите и двигателите на самолетите и отвсякъде, откъдето се просмукват течностите. А щом веднъж попадне в подпочвените води, във водоизточниците и водните канали на нашия щат, никога повече не изчезва. Никога. При никакви обстоятелства. Не се изпарява. Не се разлага по химичен път. Попитайте хората в Санта Моника, на които им се наложи да затворят пет от водоизточниците си — това съставлява половината от водните им запаси — поради замърсяване с МТБЕ от местните монополни бензиностанции.

И дори сега, дами и господа, дори и днес, докато ви говоря, това вещество се добавя във всеки галон бензин, продаван в Калифорния, и представлява петнайсет процента на галон. Това са четиринайсет милиона и двеста хиляди галона МТБЕ всеки божи ден.

Тълпата обикновено се смълчаваше, поразена от тази статистика.

Кандидатът изчакваше колкото е възможно по-дълго, после свеждаше глава за миг. Прекрасно избираше подходящия момент. Вдигаше очи, понякога дори успяваше да докара по някоя сълза в тях:

— Това не може да продължава. В името на децата ни, в името на нашето бъдеще, то трябва да бъде спряно.

Името ми е Деймън Кери и съм тук, за да сложа край на това.

— И тъй, да теглим чертата: не можем да си позволим коментари за Рон и Брий. Ще се придържаме към основните си теми. Веднъж вече преживяхме същото, Деймън. Остават ни само няколко дни.

— Зная, но…

Ала Валънс знаеше, че и дума не може да става за каквито и да е „но“.

— Слушай — енергично поде той, — всеки ден в големите градове на щата участниците в тези радиопредавания разпространяват мълвата, че петролните компании са убили Брий, за да я накажат, задето е отишла в противниковия лагер и е минала на твоя страна. — Вдигна длан, за да възпре всеки евентуален отговор. — Виж какво ще ти кажа, Деймън. Знаеш не по-зле от мен: хората обичат заговорите, допада им да мразят тия петролни клечки. Това ти помага.

— Но аз не обвинявам петролните компании в…

— Затова излиза блестящо! — Валънс съзнаваше, че кандидатът му и сам може съвсем ясно да го схване, тогава защо се налага да продължава с обясненията? — Деймън, ти си чистникът. Ами достойният ти опонент, който насърчава доливането на МТБЕ, докато не се направят нови проучвания? Я познай! Изглежда така, сякаш защитава интересите на петролните…

— Че то си е така.

Господи! Валънс не можеше да превъзмогне любовта на Кери към чистата истина.

— Да, разбира се, но за теб е от значение единствено, че не бихме могли да платим за радиовремето, което ни отпускат. Ако ги накараме да смятат Рон Бомонт за злодей, всичко ще се разводни.

— Не зная, Ал. Ще ми се да бяха излезли, с какъвто и да е престъпник, с някакъв заподозрян. С някой, който да отслаби натиска.

— Натиска върху кого?

— Върху кого мислиш, Ал? Върху мен.

— Какъв натиск върху теб?

— За Брий.

— Поддържали сте служебни взаимоотношения. Какво има да се обсъжда?

Кери го изгледа.

— Но моментът все пак е крайно неподходящ да излезе наяве, нали? Новините отново я емнаха, случаят не е в девета глуха, репортерите ровичкат.

— И нищо няма да намерят. Чуваш ли? Отпусни се. Нищо няма да намерят.

Лимузината спря. Кери не обичаше да кара събралите се да го чакат. Налагаше се да излезе и да се ръкува с тълпата, да не губи живата връзка със своите гласоподаватели. Пресегна се към дръжката на вратата.

— Добре, Ал, чувам те. Чувам те.

13

Ейб Глицки лежеше буден и се опитваше да не обръща внимание на работещия в съседната стая телевизор. Тяхната икономка и бавачка Рита обичаше телевизията толкова, колкото той я мразеше. Живееше с тях вече почти пет години и бе истинско съкровище, особено що се отнася до Орел. Ейб толкова се нуждаеше от нейните грижи, че би търпял и доста по-лоши неща от злополучната й склонност към популярните боклуци.

И все пак тази вечер при мисълта за затворената Франи Харди и неразкритото нашумяло убийство, започващо отново да привлича вниманието на медиите, тези простотии му изглеждаха непоносими. Той най-после отметна одеялото и седна.

След пет минути, вече облечен, излезе. Каза си, че в края на краищата едва ли е виновен телевизорът. Вдигна го на крак и го изведе мълниеносното прозрение, че Франи и неразкритото убийство са един и същи случай. Не че не го бе осъзнавал и преди, но ги разглеждаше като повече или по-малко отделни проблеми, а ненадейно му хрумна, че не е така.

Едно бе сигурно: не я бе събудил. От очите й личеше, че още не бе заспала в килията си.

— Ейб. Здравей… — Бърз поглед към стените на помещението за свиждане, макар да нямаше къде да се скрие още някой. Стъклена преграда и светлозелена мазилка. Цялото й лице излъчваше само един въпрос — къде е съпругът й? Какво прави Ейб тук посред нощ?

Вратата се затвори зад гърба й и тя отскочи половин крачка, сякаш да избяга от нещо — от този звук. Усмихна се жалостиво и объркано:

— Не ме бива за такива неща.

Ейб застана близо до нея.

— Че кой го бива? — Приближи и я прегърна за миг. Стори му се застрашително безплътна — шепичка крехки кости. Отдръпна се и я огледа — оранжевият затворнически комбинезон свободно висеше на нея. — Храниш ли се?

Тя вдигна рамене, без да отговори.

— Дизмъс ще дойде ли? Навън ли чака?

— Не, сам съм. Проверявам как я караш.

Франи скръсти ръце, призракът на предишната жена се опитваше да излезе напред, очите й трепнаха.

— Не, ти провери как я карам предишния път, преди да се прибереш у вас. Довело те е нещо друго.

Белегът върху устните на Глицки се обтегна. Това бе неговата лъчезарна усмивка. Поклати глава одобрително.

— Май е трябвало ти да станеш адвокат.

— И така ми е добре, благодаря. — Привдигна се да седне върху масата и го изгледа: — Какво има? Заради споразумението ли?

Глицки смръщи чело.

— Какво споразумение?

— Не е ли заради него? Помислих, че са дошли при теб и са те помолили…

— Не съм чувал за никакво споразумение. Какво е то? Кой ти го предложи?

— Това копеле Скот Рандъл. Дойде преди час. Не разбирал защо не се размазвам от топлота към него, сякаш изобщо нищо не се е случило. — Тя изпитателно се взря в лицето на Глицки: — Наистина ли не знаеш нищо?

— Не. Какво искаше?

— Иска Рон.

— И как смяташе да го изкопчи от теб?

— Каза, че ще се откаже от обвинението за обида, ще спре да настоява за тайната. Нямало да ми се наложи да говоря за нея пред съдебните заседатели.

— И какво иска в замяна?

— Да му кажа къде е Рон. Смятал, че зная.

— Но ти не знаеш, нали?

Франи се взираше в стената над рамото му.

— Нали? — повтори Ейб, но вече бе разбрал. — По дяволите… — изрече рядката за него ругатня с премерена предпазливост. — Какви ги вършиш, Франи? До този миг бях на твоя страна, опитвам се да те измъкна, защото те познавам и обичам от години и съм сигурен, че не си забъркана в убийството. Или и тук греша?

Тя кимна и срещна погледа му.

— Кълна ти се, Ейб, не съм.

Той въздъхна тежко, вероятно успокоен.

— Добре тогава. Какво друго поиска господин Рандъл?

— Само това. Иска да пипне Рон и да го разпита. Каза, че бил наясно къде се крие ключът на загадката — в Рон.

— А къде се крие всъщност?

Седнала на масата, Франи клатеше крака с наведена глава като дете. Най-после вдигна очи.

— Ейб, той е излязъл от къщи и тя е била жива. Когато се е прибрал, вече е била мъртва. Някой я е убил.

Глицки понечи да отвърне, но Франи сложи длан на ръката му, за да го възпре.

— Зная, зная. Ти ми каза, помниш ли? Часът на смъртта. На практика е можел да го извърши, преди да заведе децата на училище.

— Допада ми как го извърташ.

— Я стига, само си го представи! Рон отвежда децата в колата, а после си казва: „Ей, ето удобен момент. Ей сега ще отскоча до горе, ще убия жена си, ще я хвърля от балкона, за да изглежда като самоубийство, ще разкарам от зимната градина всякакви подходящи оръдия за убийство, каквито ми попаднат подръка там…“ — Тя поклати глава. — Ама моля ти се. Нали бях с него през онзи предобед и той изглеждаше прекрасно. Беше напълно нормален. Чисто и просто пихме кафе и се жалвахме от живота, от децата: Знаеш как е. И ти си имал деца.

— Все още имам.

— Разбираш за какво говоря. За ученическите години. За малките хлапета.

Глицки кимна.

— Добре, но нима ти е казал толкова важна тайна, че заради нея да се озовеш в затвора?

— Няма такова нещо, Ейб.

— Какво имаш предвид?

— Имам предвид онази сутрин. През онази сутрин нямаше нищо такова.

— Но от Скот Рандъл останах с впечатлението, че…

— Зная. И сега всички предполагат, че Рон ми е казал нещо онази сутрин. Повтарям ти, нямаше нищо подобно. Дори не си спомням да сме споменавали Брий тогава.

— Тогава защо си тук?

— Защото отказах да съобщя какво ми е казал Рон.

— И доколкото ти е известно, то няма нищо общо с убийството на Брий?

— Това заявих от свидетелското място. — Франи бе предупредена, че да се разкрива каквото и да било от случилото се в залата на разширения състав от съдебни заседатели, е поредна проява на неуважение към съда. В момента изобщо не я беше грижа. — Казах им, че не зная. Не мисля така, но не съм сигурна. — Най-после стана от масата. — Но чуй какво ще ти кажа, Ейб. — Тя го сграбчи за ръкавите на коженото яке. — Дори и да е имал някаква неправдоподобна, непреодолима причина да я убие, а това не е така, пак няма значение. Остави настрана обстоятелството, че не е човек, който би убил когото и да било. Остави това. Работата е там, че дори да е искал, не е можел да го извърши. Не беше там. Защо никой не може да го проумее?

Полицаят у Глицки без малко да й повярва, защото практическото основание, което посочваше тя, особено що се отнася до времето на убийството, изглеждаше разумно. Ако Рон Бомонт е убил жена си сутринта; преди да отведе децата си на училище, докато те все още са били там или дори в колата, и е успял да скрие деянието си от тях, трябваше да признае, че това би било направо партизанска акция. Не че не би смогнал да го извърши — и Ейб съвсем наскоро доказваше, че всъщност е напълно възможно, само дето в реалния живот възможно не означава сигурно.

Но пак оставаха въпросителни. Неизбежно е.

— Тогава защо се укрива?

— Откъде си толкова сигурен, че не е отишъл на риба или нещо подобно, за да се махне за ден-два?

Ето така не биваше да отговаря и Глицки зацъка обезсърчено.

— Съпругът ти ми каза. Той е ходил в училището. — Многозначителен поглед. — Зная, че Диз е казал и на теб, което повдига въпроса защо се преструваш, че не знаеш. А също и защо Рон се укрива.

— Може би е изплашен, Ейб. Хората се боят, дори и да не са направили нищо лошо.

— Така е — съгласи се Глицки. — А също така се боят, когато смятат, че ще ги заловят заради деянията им. Виждал съм подобни неща. А освен това не ми отговори на първия въпрос — защо се преструваш, че не знаеш.

Внезапно очите й наистина заблестяха.

— Защото има неща, които не бива да казвам на никого — затова. Дори на теб, дори на Дизмъс. Имам право на лични тайни. Точно като теб, Ейб. Какво ще кажеш? — Франи се отдалечи на няколко крачки, после неочаквано спря и се обърна. — И след като ще си задаваме въпроси, и аз имам един към теб: за какво дойде? Не е за да ме видиш, а ми каза така. Защо ме излъга?

Глицки вдигна ръце. Тя имаше право. Беше съпруга на Харди, една от най-близките му приятелки с изключителни качества, а обстоятелството, че е в затвора, не я превръщаше в престъпник, в заподозряна, в човек, с когото той би трябвало да се държи като полицай. Пак си оставаше жената, грижила се за момченцата му цял месец след смъртта на жена му.

— Много съжалявам, извини ме.

Тя поомекна. Донякъде. Но ръцете й все така бяха скръстени.

— Извинението върши работа. Като начало. — Но и не се отказваше от въпросите си: — И тъй, защо дойде при мен?

— Не можах да заспя. Помислих си, че може би ще ми кажеш за Брий нещо, което да не зная. Хрумна ми, че в цялата тази бъркотия никой не се е сетил да те попита.

— Но аз не зная нищо за Брий.

— И нямаш никаква представа кой я е убил? И Рон ли няма?

— Каквото е знаел, казал го е на заседателите, сигурна съм.

Глицки се помъчи да се усмихне.

— Аз съм на твоя страна, Франи. Както и да е. Имаш ли нещо против да ти задам няколко въпроса, да видя дали няма да ме насочат към още някого?

Раменете й се превиха, цялото й тяло издаваше изтощение.

— Имаш ли нещо против да седнем?

Минаха навярно двайсет минути. На Глицки му се струваше, че току-що са започнали, когато пазачът почука, вратата се отвори и се появи Дизмъс Харди.

— Купон в първа класа, а? — подхвърли той. Но Глицки си помисли, че няма вид на купонджия. По-скоро на изтормозен от безсъние.

Франи стана и се запъти към него. Глицки се изправи, осъзнал, че за днес беседата му е приключила. Заобиколи масата.

— Добре, гълъбчета. Схващам намека.

— Ейб, не се притеснявай, ние само…

Но лейтенантът вече беше на вратата.

— Зная ви аз вас. Диз, известно време ще бъда в службата. — Понечи да си върви, но се сети нещо: — А, и още нещо, Франи!

— Да?

— Да се храниш — заплаши я той с показалец.

И те останаха сами, прегърнати. Харди идваше направо от хотела „Хилтън“ на летището, защото искаше подробно да й разкаже всичко. Даде й бележката от Рон, но тя, изглежда, не й направи особено впечатление. „И наистина — помисли си той, — защо да се впечатлява?“ Тя нямаше да й послужи, ако изобщо й свърши работа, още дни наред. Нещо повече обаче — Франи бе доста по-загрижена от друг проблем.

— Преди всичко — каза тя — нека ти обясня за мен и Рон.

— Добре. — Дъхът му секна и успя да изцеди само тази дума.

— Харесвахме се, харесваме се. — Помълча. — Може би и нещо повече.

Харди се помъчи в гласа му да не проличи никаква болка или обвинение:

— Колко повече?

Жена му въздъхна.

— Струва ми се, че аз известно време се увличах по него. Като че ли и с него ставаше същото. — Франи долови нещо в изражението на мъжа си и пусна ръката му. — Сега ще ме намразиш, нали?

— Не — отвърна той. — Изобщо не съм способен да те мразя. Обичам те.

Тя се втренчи в него за миг.

— Не сме… — Замълча. — Но той беше край мен, Дизмъс. Беше ми приятел. Изслушваше ме. Просто искам да ме разбереш правилно.

— Аз не те ли изслушвам?

— Да. Тоест не, знаеш, че не ме слушаш. За някои неща. Очите ти се плъзгат над децата, училището им, над всичко, което наричаш глупави еснафски занимания. Всъщност не те обвинявам, наистина. Зная, че не са най-вълнуващото нещо на света, но това е моят живот и понякога той просто е ужасно самотен и затъпяващ, и внезапно изниква този приятен мъж, който не намира всичко това за досадно.

— И той те слушаше, нали, миличкият Рон?

Тя кимна и продължи:

— И двамата имахме толкова общи проблеми край децата…

Харди не можеше да издържа повече:

— Един момент, Франи. Ами ние с теб? Май и ние имаме доста общи неща — живеем в една и съща къща, грижим се за децата, каним приятели — такива работи. Или това не се брои?

— Зная, зная, прав си. — В нейния глас също се долавяше болка — навярно слаб отзвук от обзелото я отчаяние. — Но сам разбираш колко са се променили нещата при нас с теб. Различаваме се. Надявам се, че ти все още се чувстваш отговорен…

— Разбира се, че все още се чувствам отговорен. Иначе щях ли да седя тук и да слушам всичко това?

— Добре де, зная. Но романтиката… — Тя замълча. И двамата разбираха накъде клони. Ежедневието до капка бе погълнало романтиката, а някога животът им бе преизпълнен с нея.

И Харди знаеше защо е така.

— И двамата работим. Непрекъснато сме заети.

— Е, каквато и да е причината, съзнаваме, че нещата не са като преди. В живота и на двама ни има страни, за които не ни остава нито време, нито сили.

Харди покри очи с длан — преумората от последните няколко часа внезапно се стовари отгоре му с цялата си сила. Думите на Франи бяха верни. Животът и на двама им вече не бе същият. Но му бе намерил лесното, изключвайки тази мисъл от съзнанието си. Работеше, печелеше пари. Тя имаше своите задължения по къщата и ежедневните грижи по децата. Поделяха си възпитанието им и част от съвместния отдих. Всъщност не се караха — и двамата бяха достатъчно сведущи, така че нямаше за какво толкова да се карат. Това е то да си възрастен и често не е много весело. И какво от това?

Но тя очевидно бе стигнала до друг извод: имала е нужда от нещо, което той не й предоставя, и го е намерила другаде.

— За какво мислиш? — попита Франи. — Кажи ми.

— Мисля си, че всички… — Опита отново: — Искам да кажа, женените хора… Не зная. — Потърка пламналите си очи. — Не зная.

— Поотделно ли ще продължим?

Той поклати глава.

— Може би. Но през последните няколко години се опитвам да издържам всички нас. Това ми отнема доста време. Господи, изобщо не ми остава време. Смяташ ли, че нямам нужда от развлечения? Не мислиш ли, че и на мен също не ми е много весело? Но какъв избор имам? Да мизерстваме, децата да гладуват ли?

— Никой няма да гладува, Дизмъс. Не става дума за това. И ти го знаеш.

— Всъщност не съм убеден, че зная. Имам чувството, че ако спра да работя, някой може да умре от глад. Че ще дойде свършекът на света.

— Но нито веднъж не си ми говорил за това, нали? За своя страх. — Той вдигна рамене, но тя не го остави намира: — Защото ти вече не разговаряш с мен за подобни неща.

Той отхвърли думите й, свивайки рамене.

— Никога не съм постъпвал така, Франи. Никой не би искал да слуша подобни неща — за смътните ми страхове.

— Напротив. А също и за смътните надежди и за дребните, незначителни тревоги, от които просто трябва да се разведриш, и понякога за мечтата, просто за постоянната ни мечта: какво ще правим, като остареем, когато децата излязат от къщи.

— Франи, ти говориш поне за десетилетие напред. Дори не сме сигурни, че ще сме живи дотогава. Защо да го обсъждаме?

Тя скръсти ръце.

— Точно това имам предвид. Щом не сме сигурни за нещо, то не влиза в листата за класации сред належащи въпроси за обсъждане.

— Обаче Рон влиза, така ли? Имаш надежди и страхове, които можеш да споделяш с Рон, но не и с мен? — Чувстваше се уязвен и бесен и понечи да се развърти с все сила, може би дори да я зашлеви. — И какви мечти по-точно споделяхте и обсъждахте с Рон?

— Не съм имала никакви общи мечти с Рон, Дизмъс. Имам общи мечти само с теб.

Това го възпря. Очите й се насълзиха. Той се пресегна и я придърпа към себе си.

— Не искам да ти крещя — каза й. — Просто в момента не те разбирам. Опитвам се да те разбера. — Отдръпна се, за да я вижда. — Цял живот се опитвам, знаеш. Мъча се да съм край вас — край теб и децата. Не се дистанцирам нарочно.

— Зная. Не биваше да се сприятелявам с Рон, във всеки случай не по този начин. Защото нищо друго не е имало, но… струваше ми се толкова невинно наистина да направиш първите стъпки. Нали знаеш, най-сетне да се сближиш с някого.

Харди знаеше. Точно преди да се роди Винсънт бе изпитал същото — сближаване, увлечение. Огън, от който бе избягал, преди той да изпепели и него, и Франи. Знаеше.

— Не биваше да допускам да се превръща в нещо съществено — продължи тя. — Трябваше да го предвидя и да сложа край, но ние само разговаряхме. Струваше ми се, че не нанасям никаква вреда.

— Само дето се докара дотук.

Тези думи ги върнаха към изходната точка, макар, разбира се, да не бяха стигнали доникъде. Вече бе почти полунощ и утре сутринта собствените им деца ще се събудят при баба, а родителите им няма да са при тях.

Франи трепереща огледа оранжевия си комбинезон. Този път сълзите рукнаха с все сила.

— Толкова съжалявам, Дизмъс. Толкова съжалявам.

Харди отново я притегли към себе си, ръката му се плъзна нагоре-надолу по гърба й, а той самият също ужасно съжаляваше.

Глицки седеше на бюрото си, отпиваше хладък чай и се опитваше да извлече от думите на Франи нещо, което да не му е известно, но то не бе много. Брий и петролната война. И какво от това? Отдавна бе инспектор по убийствата и представата, че нейното е свързано с бизнеса, според него бе прекалено пресилена, за да я взема под внимание.

Като размисли по същество и се запита кой би имал изгода от смъртта на Брий, на преден план излезе Рон. А и все същият инстинкт на полицай, забравил за миг само защото Франи бе зад решетките, че тя е невинна, същевременно му проглушаваше ушите, че никой не се държи така отбранително като нея, ако няма какво да крие. В истинския живот това може би не бе безусловна истина, но ако човек си има непрекъснато работа с престъпния свят като Глицки, направо ще се обзаложи, че е вярно.

И тъй, независимо колко му се иска Шарън Прат и Скот Рандъл да грешат, сметна, че не е разумно напълно да изключва Рон. Би било прекрасно да открие друг заподозрян, но ако разследването избере по-неутъпкания път и не намери никого, след като Областната прокуратура е указала посоката на дирене, предчувстваше, че има да му го напомнят поне едно-две десетилетия.

Смътно съзнаваше, че двама инспектори пишат доклади оттатък в отдела. Внезапно на вратата му изникна сянка и той вдигна поглед.

— Бях само наполовина убеден, че ще се появиш.

— Коя половина? — попита Харди. Пристъпи в кабинета му и се промуши покрай бюрото му, което едва се побираше в помещението, за да се добере до един от дървените столове, натикан в оскъдното свободно пространство. — Франи ми каза, че си имал чудничък разговор с нея.

Лейтенантът въртеше ли, въртеше чашата си, борейки се с някаква мисъл.

— Онова, което чух, не ме зарадва много, Диз. Мисля си, че в края на краищата може и да го е извършил Рон.

Лицето на Харди не издаде нищо и запази обичайното си изражение.

— Как е могъл да го направи? Кога и къде, искам да кажа.

— Зная. Проблематично е.

— Например, че не е бил там. Това ли е единият от проблемите? — Изрече го сдържано. Но изобщо не желаеше да насочва разследването към Рон. Защото щяха яко да се потрудят да го открият, което отново щеше да изправи него и децата му под ударите на закона. А това изключваше личния замисъл на Харди — единствения според него, който би сложил задоволителен край на тази бъркотия. Затова попита: — Какво знаеш за Брий? Какво е намерил Грифин?

Чашата спря на половината път към устата на Глицки и се върна обратно. Обикновено изражението на лейтенанта беше нещо средно между намръщване и навъсване, но този път той надмина себе си.

— Карл може би е щял да приключи случая за два часа, ако не беше умрял. Така или иначе, нямаше навика да записва докладите си. Никакъв го нямаше в писането.

— А в какво?

Глицки присви очи.

— За какво намекваш?

— Ами сигурно е постигнал нещо. Това, че в папката няма кой знае какво, не означава, че няма нищо. — Събуди интерес у Глицки и продължи да настъпва: — Грифин женен ли е? Разказвал ли е на жена си? На някого тук в отдела? Кой е оглеждал местопрестъплението? Сигурно са открили някакви веществени улики в жилището на Брий. Имам предвид, че Грифин се е занимавал и с това, нали? Все е разполагал с нещо.

Този път на Харди му се видя доста по-лесно да проникне в надстройката с ключа, който Рон му бе дал.

Щом се озова вътре, заключи вратата зад себе си и запали осветлението. Наглед нищо не се бе променило, след като двамата с Канета излязоха миналата нощ, но Харди усети смътно сепване, когато се запъти към кабинета с телефонния секретар.

От какво ли?

Закова се намясто, каза си, че може би в това е разликата между обикновената умора от миналата вечер и сегашното му полубезсъзнание, но все пак реши за момент да се ориентира и се заоглежда наоколо.

Докато бе на посещение при Франи и после при Глицки, прибра пистолета си в багажника. Като се върна в колата, отново го затъкна на колана си. И макар за втори път през последните пет часа да се почувства много глупаво, пак го извади.

Картините, гледката, трапезарията — всичко си бе все същото. Заключи, че няма нищо. В момента бе като ходещ мъртвец, който вижда призраци, може би си играе с тях.

Но ето!

Миналата вечер бе излязъл на балкона, а преди това бе разтворил завесите на около половин метър. Помнеше го съвсем точно, защото от мястото, където се намираше сега, не бе в състояние да види френските прозорци, водещи към балкона, от който е била хвърлена Брий. Тогава нямаше представа, че се намират там.

А ето че сега бяха скрити, завесите бяха спуснати плътно.

Прекоси дневната, трапезарията с кътчето за сядане, опитвайки се да си припомни, а убедеността му нарастваше. Миналата нощ и той, и Канета изобщо не бяха приближавали насам. А на излизане Харди хвърли последен поглед към стаите — френските прозорци се открояваха в съзнанието му, а това означаваше, че завесите не са били плътно спуснати.

Повторно ги разтвори, бутна вратата и излезе на балкона, пристъпи до края му. Беше си все така високо. Борейки се със световъртежа, отстъпи една крачка назад. Нищо не бе докосвано, нищо не се бе променило.

Значи някой бе спуснал завесите, предпазвайки се от нищожната вероятност да го видят, че се разхожда из местопрестъплението на дванайсетия етаж.

Последен поглед и Харди се прибра вътре, но този път спусна завесите. Все още държеше пистолета в ръка.

— Ей — провикна се. — Има ли някой?

Тишина.

Палейки пред себе си лампите в преддверието и стаите, обиколи останалите помещения, както бяха направили с Канета миналата нощ. Всичко изглеждаше непокътнато. Дори кабинетът — предполагаемото местонахождение на важните папки на Брий — изглеждаше, както го видя за последен път.

С изключение на едно-единствено нещо. Броячът на телефонния секретар, сочещ тогава осем, сега бе на нула.

Всички съобщения бяха изтрити.

Част втора

14

Събота сутрин в празна къща.

През изминалите няколко години Харди постепенно започна да не се чувства добре у дома, но през последните месеци това състояние като че ли се превърна в хронично. Хлапетата непрекъснато му се пречкаха в краката, а Франи и приятелките й разговаряха предимно за децата. Детски разправии, възпитание. Детски спортове, игри, училище, домашни, уроци, храни, които не искат да ядат, домашни любимци, за които не се грижат. Децата, децата, децата…

Винаги щом му зададяха въпроса право в очите, той неизменно отговаряше, че обича децата си, а и така му се струваше. Но ако се наложи да повтори всичко отначало — честно казано, съмняваше се.

На първо време те с Франи изчетоха всички възможни книги как бракът да се нагоди към промените, настъпващи с увеличаване на семейството. Оттогава Харди все се питаше защо никой не е написал правдивата книга, наречена „Деца ли? В никакъв случай!“

Защото накрая стигна до извода, че семейството не просто променя нещата — то слага край на предишното ти съществуване. Може да пристъпиш към него, смятайки, че запазваш най-същностното от предишния си живот и просто допълваш богатството и разнообразието му. Но след няколко години вече водиш изцяло нов живот и сякаш и единият, и другият всъщност не са твои.

Накрая прие като безусловен факта, че раят — това е да се успиш в събота и да се събудиш в празна, тиха къща. И може би тя да си остане такава.

А сега, когато това внезапно му се случи, не бе толкова убеден.

Слънцето светеше в очите му. Прикрити с ръка, после хвърли бегъл поглед през прозорците на спалнята. Къде се намира все пак? Спомни си, че е заспал облечен, строполявайки се на леглото. Пистолетът лежеше на нощното шкафче, където часовникът показваше осем и двайсет. Навярно е изглеждал като зомби на колела. Изобщо нямаше спомен да е карал към къщи, къде е паркирал и как си е влязъл.

Господи, каква тишина наистина.

Ставите му изпукаха — насили се да седне в леглото, видя пистолета и се пресегна за него.

Стана и отиде в банята, наплиска лицето си със студена вода, като през цялото време се мъчеше да се събуди. Прекоси стаите, отиде до външната врата, която бе заключил, после по дългия коридор се върна в кухнята. Къщата изглеждаше куха, сякаш й бяха изтръгнали душата. „Децата — осъзна Харди. — Франи.“

Убедително откритие — същинско откровение. Застанал до яката, грубо издялана маса в добре обзаведената и красива кухня в това прекрасно утро на циганското лято, той изпитваше единствено спотаен ужас, проникващо надълбоко безпокойство.

Такава бе другата възможност.

Чакаше го обаче работа, а вчерашният ден му служеше като напомняне, че моторът няма да работи без гориво. Почернелият му, вехт чугунен тиган си стоеше на мястото на задния котлон. Каквото и да готвеше в него, никога не залепваше за дъното му. Почистваше го само със сол и го бършеше с парцал. Откак за пръв път го сложи на огъня, тиганът не беше виждал препарати и вода и дъното му бе заприличало на гладък черен седеф.

Запали газта под него, поръси го с тънък пласт сол от солницата, после отиде при хладилника. Грабна две яйца. Очевидно в четвъртък Франи е мариновала филе миньон за вечеря, когато я е прекъснало заседанието на разширения състав. Харди взе едно парче от керамичната купа, пусна го в тигана, а после счупи по едно яйце от двете му страни.

До кутията за хляб имаше плик с ферментирало тесто и той си отряза около една трета от него, сряза го в средата, намаза едната му страна със зехтин и го сложи до цвъртящото филе.

Докато всичко се пържеше от едната страна, постави на огъня кафеник с кафе, после обърна хляба и месото, разстла яйцата върху запържената страна, промуши жълтъците, изключи котлона и отиде да си вземе душ.

Когато потегли по улицата, денят се оказа невъобразимо ведър, топъл, уханен. Почувства се обнадежден и мотивиран, съвсем различен от събуждането, когато не можеше да измисли поне един ход, а после, неспособен да се съсредоточи, загуби десет минути, докато намери колата си.

Но карайки автоматично, знаеше, че каквото и да прави, първо трябва да се отбие у Ерин, да се покаже там и да види Винсънт и Ребека, за да се увери, че им е добре при баба. А това посещение му донесе награда, както и обичайните препирни за надмощие.

Миналата вечер Ед и Ерин ги бяха завели в Планетариума и те му разказваха за всичко научено, за страхотния начин, по който се появява нощното небе. Винсънт не вярваше, че това е оптична илюзия. Убеден бе, че това е истинското нощно небе.

— Така беше. Самото небе беше, татко. Просто отвориха покрива и видяхме и луната и звездите, и всичко друго. — И стрелна с поглед Ребека буквоядката, приканвайки я да му възрази.

Но Харди ги прекъсна:

— И аз съм го виждал, Вин. Наистина е самото небе. И на мен ми хареса. — Предупредителен поглед към момичето да си мълчи. Нека брат й да си вярва.

Най-сетне стигна и до нея.

— И тъй, Бек, ти какво видя?

Дъщеря му, винаги готова да се поперчи с някой факт, вече не я бе грижа за установяване на истината за нощното небе. Баща й бе проявил деликатност към Винсънт и й бе дал думата, а само това имаше значение.

— А най-важно е какво е това луна, Вин.

— Не зная, обаче около Юп…

— Да, точно така. На една от луните около Юпитер има атмосфера и вода и всичко необходимо за живот.

— А топлина?

— Вътре, татко. Разтопено ядро и вулкани. Както е на километър и половина под океана тук, на Земята. Къде е топлината там? Вътре. Разбираш ли?

— Страхотно, обзалагам се, че там ще може да се живее.

— Със сигурност. Дори ни показаха какво може да расте, сякаш бяхме там. Част от тях…

— Знаеш ли на мен какво най ми хареса? — И Винсънт трябваше да каже нещо.

— Беката още не е свършила, Вин. Само една…

— Тя никога няма да свърши. Ще приказва, докато си тръгнеш.

Харди измисли ново име за своята книга, препоръчваща да нямате деца: „Несвършващата препратка“. Но въздъхна.

— Бек, вече си накрая, нали?

Тя обаче, изглежда, бе истински щастлива, че татко й е при нея или пък не искаше нищо друго, освен да го зарадва, което и стана. Подвоуми се само миг и се усмихна:

— Нека той да продължи.

— Добре, Вин, и кое според теб беше най-хубавото?

Момченцето така се развълнува от късмета си — да прекъсне сестра си и да му се размине! — та на Харди за миг му се стори, че е забравило какво се кани да каже. Случваше се непрекъснато и Винсънт неизменно се разплакваше. Но най-неочаквано това се оказа сутрин на чудесата. Детето си спомни:

— Как можеш да видиш някоя звезда, ако тя не се вижда?

Подразбираше се, че Харди не трябва да схване.

Винсънт опита другояче:

— Когато е много мъглява и не можеш да я видиш по друг начин?

— Кое?

— Звезда или планета, или нещо на небето. Ако е истински неясна, не бива да гледаш право към нея, за да я видиш. Гледаш встрани. Ние опитахме. Наистина става.

Така че като си тръгна, Харди не се отби нито при Франи, нито при Ейб, нито при приятеля си, репортера Джеф Елиът, за да се захване отново със случая „Бомонт“.

По предложение на сина си известно време нямаше да гледа право към него. Все още имаше клиенти и телефонни съобщения, и документи за писане, така че отиде в кантората си да се захване с тях.

И действително, насред заниманията си се сети, че Вил Канета стоеше зад него със своя бележник със спирала и записа имената на всички от телефонния секретар на Рон.

Беше казал на Харди, че работи в Централния участък, така че ще потърси номера му в указателя и ще му се обади.

Централният участък, недалеч от китайския квартал и Северния плаж, се намираше в района, където Харди би искал да отвори ресторант, след като се пенсионира. Не че там нямаше десетки други фантастични заведения, разположени на няколко съседни пресечки — „Нощна Флоренция“, „При елена“, „Розовото хлебче“, ресторант „Северният плаж“, кафене „Спорт“, „Златният рог“, — но мирисът на кафе, хляб, бонбони, сусам, печени патици, сирена, риба и наденички довеждаха туристите до почти несекващ неистов глад.

Дори и местните хора като Харди се поддаваха на изкушението. След закуската изобщо не бе гладен, но още щом излезе от колата и усети полъха от ухания, без малко да размисли и да хапне още нещичко. „Чудно — помисли си, — че ченгетата от Централното не са най-дебелите в града.“

Плюс паркирането. Пететажният обществен гараж се намираше точно отсреща през улицата и днешните градоустройствени планове за нищо на света и при никакви условия не биха го одобрили, защото в края на краищата какво политическо изявление може да се направи по повод някакъв си гараж! Единственото му предназначение е функционално, а градските печалбари от години не ги е грижа за подобни разходи.

На излизане от безукорно удобната сграда Харди се помъчи да пресметне на кого да даде подкуп, за да разрушат зданието на участъка, та той и евентуално Дейвид Фримън да отворят на негово място някакво супермодерно местенце. Някой бе направил напоследък същото със старото здание на „Мел Бели“ и човек вече не можеше да стъпи там. Фримън — същи печен адвокат — би могъл да се позове на прецедента и със сигурност ще знае на кого да даде рушвет.

Канета изглеждаше друг човек в униформа. С трите си нашивки, с белезниците, патрондаша, пистолета и палката си беше полицай до мозъка на костите. Изглеждаше по-едър, отколкото по-миналата вечер — по-тежък, по-възрастен, с по-широк гръден кош.

Харди пристигна по времето за предобедна закуска и Канета видимо искаше да се махне от участъка, щом ще разговарят за подобни неща.

Отбиха се в магазина за италиански деликатеси „Молинари“ Канета да си купи сандвич с мортадела и швейцарско сирене с жълтеникави лютиви италиански наденички, каквито обичаше Харди и на които обикновено не можеше да устои, макар че днес успя. Вместо това си купи голяма бутилка минерална вода „Пелегрино“.

Поеха по булевард „Колумб“ към площад „Вашингтон“. Побъбриха няколко минути за незначителни неща, за новото около Франи и стигнаха до свободна пейка точно срещу двете островърхи кули на „Св. Св. Петър и Павел“. Небостъргачът „Коит“ се извисяваше над сградите от дясната им страна. Точно пред тях гол до кръста сивокос мъж с дълга конска опашка обучаваше един ирландски сетер да лови пластмасов диск.

Канета разви сандвича си и Харди заговори. Някой е влизал в надстройката и ако не друго, то поне е изтрил лентата. Навярно е взето и още нещо.

Канета помълча няколко секунди, изгледа Харди изкосо, повъртя обвивката на сандвича.

— Аз го направих.

Харди се помъчи да прикрие смайването си.

— Върнал си се? Онази нощ, след като излязохме заедно ли?

Отхапа от сандвича си. Дълго дъвка. После кимна.

— Вече знаех кой е звънял, нали? Всичките ги записах. — Потупа задния си джоб, където държеше бележника си. И продължи да обяснява: — Моят телефонен секретар у дома побира само девет обаждания. Помислих, че и неговият е такъв. Не исках секретарят да е запълнен, ако позвъни още някой.

— Разумно — отвърна Харди, макар да не мислеше така. Но станалото, станало. Така или иначе, Канета продължи:

— Знаеш ли, винаги казват, че убиеца е съпругът.

Харди кимна.

— Често го чувах, когато бях ченге. Вече не съм толкова сигурен, че е така.

— Бил си ченге? — Канета го изгледа с други очи.

— Само няколко години, веднага след Виетнам попатрулирах малко, а после следвах право. Всъщност Глицки ми беше партньор.

Канета помълча, премисляйки думите му. После попита:

— Значи шефът на „Убийства“ ти е стар приятел, а ти се обръщаш към мен?

— Да, но моята съпруга е в затвора. Глицки е възложил разследването на две от момчетата си, само че вече минаха три седмици, а те не разполагат с нищо.

— И смяташ, че можеш да им помогнеш?

— Не. Смятам, че мога да помогна на себе си.

На Канета това му хареса и той се усмихна.

— Малко са бавнички за теб, а? Тези екипи.

Ето я пак враждебността на уличните полицаи към инспекторите. Харди я надуши още първата вечер и ако не се взираше право в нея, като че ли би могъл да извлече нещо.

Но трябваше да доведе работата докрай.

— Ето как виждам аз нещата. Държат жена ми в затвора, защото тя знае нещо за Рон, нали така?

— Така.

— Защото подозират Рон?

Повторно кимване.

— Така че ако им предоставя някой друг, всеки друг, освен Рон, ще спрат да притискат Франи. Ще я пуснат, защото тайната й няма нищо общо с убийството.

Забеляза, че тази мисъл допадна на Канета. Стратегическите съображения представляваха предизвикателство сами по себе си, но внезапно възникна нещо по-важно — възможността да натрие носовете на инспекторите от центъра на града. Ако Канета допринесе поне малко за разкриване на убийството, вестниците ще се напълнят с него и ще допринесат за доброто му име.

— Казах ти още оная вечер и пак ще ти повторя: смятам, че е заради работата на Брий. Казваш, че ще започнеш с телефонните обаждания ли?

Харди кимна.

— На Рон са се обадили и от двата лагера на Брий, нали? Та се питам защо ли са звънили на Рон. Какво ли е имало в папките, за които говори единият от тях?

— Искаш да кажеш, че заради тях са я убили. — Напълно забравил за сандвича си, Канета вече се ровеше за бележника си.

— Не съвсем. Отбелязвам само, че ако не го е извършил Рон — а по лични причини бих предпочел да не е той, — това е другият храст, под който трябва да търсим заек.

— Валънс и Джим Пиърс ли?

— Да. Какво има?

Канета бе присвил очи. Взираше се някъде отвъд парка.

— Нищо особено, просто малко познавах Пиърс — нали ви казах, че от време на време се наемах като охрана на свободна практика.

— И?

Вдигна рамене.

— Едва ли е редно да разговарям с него. Знае, че не работя в „Убийства“ и ще ми стъжни живота.

Звучеше разумно и Харди се съгласи с лекота.

— А останалите? Нали няма да се откажеш? Ето тази Мари например? Коя е тя?

Канета се отзова с предпазливо въодушевление. Очевидно искаше да участва, но не показваше доколко.

— Сигурно най-лесно ще се докопам до застрахователния агент — каза той. — Бил Тилтън. Ако е местен, сигурно го има в указателя.

Харди извади собствения си бележник и преписа имената. Възнамеряваше днес да се срещне с Рон и да получи отговор на повечето си въпроси, но Канета можеше да му бъде от полза — със служебната си значка.

— Добре, има още един обадил се с фамилия — тази Сасака със загадъчната уговорка.

Внезапна мисъл осени Канета.

— Рон се е познавал с доста жени, нали?

Харди не подхвана тази тома. Нямаше да се съсредоточава върху Рон. Барабанейки с пръсти по бележника си, преструвайки се, че размишлява, той най-сетне вдигна очи.

— Каква беше работата ти на охранител, където срещаше Брий?

— По хотели. Тайфи тежкари от Сакраменто, лобисти, политици, веднъж вицепрезидентът, хора от тайните служби и така нататък, и така нататък.

— И каква бе твоята задача? Отделни хора ли охраняваше?

— Не, нищо такова. — На Канета очевидно работата не му допадаше. — Да стоя до вратата, да си нося патлаците, да се държа внушително. Нали знаеш, такива като тях обичат да се фукат. Да показват колко са важни.

— Но дори и на тези сбирки Брий е била важна особа?

Той кимна мрачно.

— О, да. Открояваше се. Искам да кажа, първо биеше на очи хубостта й, особено сред тази шайка льольовци и зубрачи. Но освен това тя винаги държеше някакво слово и събираше овациите. Притежаваше умение… да бъде искрена, много… пламенност, струва ми се. — Канета сам се заплете, опитвайки се да обясни на Харди: — Сякаш че наистина вярваше в думите си. Искам да кажа, че трогваше хората, нали разбираш.

Ако не друго, помисли си Харди, бе трогнала Канета. Но ето че ченгето, отново вперило очи в далечината, като че ли обмисляше нещо. Харди едва не падна при следващото му изречение:

— Знаеш ли, един-два пъти на други места разговарях с нея.

Адвокатът се помъчи да говори непринудено, но това му струваше усилие:

— Имаш предвид лично ли?

Канета все още не бе напълно готов да разкрие подобно нещо, но след миг кимна.

— Всъщност започна случайно. Бях дежурен по движението два-три дни след един от онези купони. — Помълча, но реши да продължи: — Не помня дали преди три или четири месеца. Един късен следобед я спрях за превишена скорост на пресечка от дома й. Очевидно беше пила повечко.

— Пияна ли беше?

— Може би. — С бърза въздишка се поосвободи от напрежението. Внезапно Харди донякъде осъзна защо Канета не искаше да говорят в участъка. Вече бе замесен.

— Сам съм в патрулната кола и, разбира се, я познах. Не й написах призовка. Не беше чак в несвяст, просто малко повечко пийнала. С две думи, качих я в колата и я откарах у тях.

Качила се е в патрулката? Щеше му се да попита дали е имало още нещо. При неговата работа не бе необичайно да чуеш, че някое ченге е спряло хубава жена, защото задните й гуми са изтрити, та да може да се запознае с нея, да се държи обаятелно и да разбере дали е достъпна.

Доста по-сериозното бе, че макар и по-рядко, се случваше полицай да препише адреса на някоя жена от шофьорската й книжка и да започне да я дебне. Харди бе убеден, че Канета му разказва как е нарушил всички разпоредби заради Брий, само защото му се бе представил като бивше ченге, свой човек.

И все пак бе обезпокоително.

И това не беше краят.

— Както и да е, малко след това минавам край дома й, а тя стои на тротоара. Спирам и я питам дали да не я откарам някъде, обаче не, чакала някого да дойде да я вземе. Побъбрихме една минута.

— За какво?

Сви рамене.

— Просто ми благодари, че не й написах призовка. Каза, че всъщност не пиела много. Но напоследък й дошло повечко. В работата. Разправих й, че съм я слушал няколко пъти да държи речи. И ми се струва, че наистина прави добро, че работата й е от голямо значение. Обаче тя поклати глава. „Голяма каша забърках“ — вика, а после май се спря да не изтърве нещо излишно. Каза, че съжалявала. Аз я питам защо, а тя вика — за всичко.

Настъпи тишина.

— Разказвал ли си на Грифин за това?

— На кого?

— На Карл Грифин, инспектора, на когото са възложили случая.

Поглед изкосо.

— Не ме е питал. Аз съм само участъков полицай, как ще знам нещо! — По време на разказа си сержантът седеше прегърбен, с подпрени на коленете лакти. А сега внезапно изопна гръб, сякаш изненадан, че се намират тук. Спомни си за сандвича, отхапа един залък и яростно задъвка.

Харди си убиваше времето, пиейки вода.

— Женен ли си, Фил?

— От единайсет години — спокойно отвърна той. — Синчето тъкмо навърши дванайсет. Понякога човек си мисли, че ако нещата стоят другояче, ако има избор…

Харди ясно чу недоизказаното: срещаш някоя като Брий и я желаеш, желаеш, желаеш, ала вече нямаш избор.

— Но ти си се срещал с нея, с Брий?

— Без всякакви предварителни уговорки. Минавах по едно и също време, а тя тъкмо излизаше, така че понякога се виждахме. Казвахме си: „Здрасти, как си“, нещо такова. Честно казано, имах чувството, че тя искаше да я уверявам, че съм там като неин закрилник. — Пое дълбоко въздух и бавно го издиша. — А после я убиват през моето дежурство.

15

Джим Пиърс живееше в триетажна сграда в италиански стил, оградена отвсякъде с висок зид с бяла мазилка. Имотът се намираше, както биха се изразили посредниците, в сериозен квартал — на „Норт Пойнт“, на една пресечка от Двореца на изящните изкуства. През този прекрасен съботен следобед туристите, а изглежда и някои кореняци, бяха наизлезли навън на тумби да се порадват на залива с яхтите, да придружат цели орди деца до Изследователския център, хапваха лакомствата, приготвени за пикника, а с остатъците хранеха патиците в езерото.

Всичко това Харди видя, връщайки се седем преки към „Норт Пойнт“ от паркинга, който намери, след като четири пъти обиколи езерото. Докато вървеше, се усети, че размишлява над възможността патиците по недоглеждане да се хранят с късчета патешко от китайския квартал, със случайни трохички пачи пастет, може би с препечена патешка кожичка или с парченца гърди от нечия салата и че този канибализъм някой ден ще предизвика вдъхващата страх болест „Луда патица“, която обаче ще си остане неоткрита поне още двайсетина години, а тогава вече ще е твърде късно. Днешните любители на патешко ще мрат като мухи.

Остави мислите си да витаят като защитна реакция срещу уплаха, който го обзе, щом за пръв път установи адреса, даден му от Канета. Но ето го вече тук, пред внушителната и яка черна порта, и не му оставаше друго, освен да натисне звънеца. Отговори му приятен, добре поставен женски контраалт:

— Да. Кой е?

Харди се представи. Каза, че отново става дума за случая „Брий Бомонт“. Че съжалява. Не й изясни каква е неговата роля, защото всъщност не играеше никаква.

Тя се поколеба, после го помоли да почака. За миг си помисли, че е извадил късмет и сложи ръка на облата дръжка, изчаквайки да щракне при отварянето. Вместо това от домофона рязко се разнесе раздразнен мъжки глас:

— Кой е, по дяволите? Вече разговарях с вас пет-шест пъти. Разпита ме разширеният състав. Кога най-после ще ме оставите намира? Кълна се в Бога, че се опитвам да ви помагам, но този път се изкушавам да поискам съдебно разпореждане. Направо е смешно.

Но вратата щракна и Харди отвори.

Въпреки внушителността на къщата си и дори въпреки раздразнения си тон, Джим Пиърс се оказа приятен човек. Отвори външната врата още преди Харди да стигне до средата на алеята.

— Да не би в днешно време да сменят следователите всеки пет минути? Нищо чудно, че не стигате доникъде.

Харди присви очи от ярката слънчева светлина. Пиърс бе облечен с бяло поло с цветен монограм отляво на гърдите, с износени, но изгладени панталони в цвят каки и мокасини с ресни на бос крак.

— Тъкмо гледам мача. „Нотр Дам“ и сборния на Щатите. Ирландците ги правят на пух и прах. Обичате ли футбола?

— Харесвах „Нотр Дам“, когато Парседжан им беше треньор — каза Харди. Изкачваше се по стълбите към верандата, а Пиърс вече излизаше от тъмната вътрешност на къщата. — Редно е да ви уведомя, че не съм от полицията.

Пиърс спря и се извърна назад.

— Кари май спомена, че е заради Брий… О, няма значение. — Беше негов ред да присвие очи. Харди остана навън, очертан в рамката на портала. — И така, какво мога да направя за вас? За какво става дума?

Харди се представи като адвокат, нает от Рон, съпруга на Брий.

— Звънили сте му миналата седмица.

Изблик на изненада:

— Наистина ли?

— Да, сър, така ми се струва.

Изразът на учудване се задържа на лицето му, докато той видимо се опитваше да си спомни.

— Добре тогава, сигурно съм се обаждал. Казал ли съм за какво го търся?

— Помолили сте го да ви позвъни. Нещо за книжата на Брий. Той обаждал ли ви се е?

Този път на Пиърс не му се наложи да размисля:

— Не.

— Може ли да ви попитам какво сте искали?

Образът на приятен човек полека-лека взе да избледнява. Започваше да му писва да отбива въпроси за Брий.

— Едно от задълженията ми обхваща връзките с обществеността — заяви той. — Струва ми се, че е отнесла доста материали със себе си, след като напусна. Ще ни е от полза да си ги получим обратно.

— А защо не я помолихте приживе?

— Помолих я. Тя не бе много предразположена към компанията, след като напусна. Помислих си, че може би Рон ще бъде малко по… отстъпчив.

Пиърс постепенно се бе отдръпнал назад към портала и сега стоеше на около половин метър от Харди с ръка на вратата и по всичко си личеше, че се кани да се сбогува.

Но нещо го възпря.

— А имате ли нещо против аз да ви питам нещо?

— Моля.

— Какво правите като адвокат на Рон? Нали полицията не го подозира?

— В момента изключват един по един заподозрените, а той е сред тях. Може би ще открия нещо, с което да го измъкна.

— Значи не мислите, че той е убил Брий?

Нещо в тона му накара Харди да наостри уши. Той вдигна глава.

— А вие така ли смятате?

— Не. Не съм казал подобно нещо.

— Интересно. Прозвуча ми точно така.

— Не. — И отново въздъхна, този път с очевидна умора. — Господи, кога ще свърши всичко това? Не зная кой е убил Брий. Бездруго все още не мога да повярвам, че някой я е убил, че умишлено е сложил край на живота й.

Харди внезапно забеляза бледността на Пиърс под зачервените му страни — от безсъние, от седене в затворени помещения. Затъмнената къща. И той като Канета съобрази, че Пиърс е в своеобразен траур. Още един, съсипан от смъртта на Брий.

Тази жена определено бе оставила празнина след себе си.

— Господин Пиърс, а според вашите догадки защо е била убита?

Безучастен поглед — вниманието му вече не бе съсредоточено върху Харди.

— Не зная.

— Съзнавам, че не можете да ми разкажете какво сте говорили пред съдебните заседатели…

Пиърс като че неочаквано осъзна, че все още се намират на портала.

— Извинете. Колко невъзпитано да ви държа навън! Заповядайте, влезте.

Харди за миг спря вътре, за да свикнат очите му. Сега, след като го покани да влезе, Пиърс като че ли не знаеше какво да предприеме оттук нататък. Махна към огромна купа на една маса до вратата.

— Вземете си бонбони, ако искате. „Бадемови скалички“. Най-хубавите.

Харди благодари и си взе два, белейки златистата им обвивка, докато Пиърс го водеше през фоайето. Думите му не се отнасяха само за „Бадемовите скалички“ — „най-хубавото“, изглежда, бе подразбиращ се лайтмотив за къщата. Тържествени всекидневни, уникални мебели, тавани на три метра височина. Отминаха витата стълба. Телевизорът бръмчеше в малка стая и Пиърс надникна вътре.

— Тече почивката — каза и продължи пътя си.

Последната врата вдясно ги отведе в модерна кухня, където една жена седеше до плот насред стаята. Беше с гръб към тях, зачетена в някакво списание, но при влизането им се поизвърна.

— Извини ме, Кари. Господин Харди, съпругата ми. — И й обясни: — В последна сметка се оказа, че не е от полицията. Адвокат е на господин Бомонт.

Тя стана от стола и му протегна хладната си, уверена ръка. Кимна с царствената си глава и задържа ръката на Харди малко по-дълго от приетото. Госпожа Пиърс не бе дете, не бе отскорошна трофейна съпруга — изглеждаше на около четирийсет, — но Харди тутакси реши, че тя не просто е много привлекателна, а е едва ли не обезпокоително красива. Широко разположени, поразително сини очи грабваха вниманието върху лицето й на северноиталианска богиня. Прецени, че е облечена с шито по поръчка ежедневно облекло за хиляда долара, което подчертаваше изящната й талия. Тъмната й коса бе строго опъната назад и изтъкваше изваяните й черти. Златни обеци с опростена форма висяха от сякаш скулптурните й уши, а широко златно колие красеше безукорното й, гладко и златисто деколте над дълбокото и опасно улейче на гърдите.

— Да не са обвинили господин Бомонт? — попита тя с мелодичния си глас, а мила бръчица помрачи идеалното й чело.

— Не още. — Харди се надяваше, че не се запъва. — Опитвам се да го предотвратя. Тъкмо питах съпруга ви защо смята, че Брий Бомонт е била убита.

— Защото беше неин наставник още от самото начало, ето защо — отговори простичко Кари Пиърс. — Работеха заедно непрекъснато и хората, естествено, клюкарстваха. Хората обикновено са завистливи и не им се вярва, че мъж и жена, които работят заедно, могат да бъдат само приятели, без да… — За миг на лицето й се изписа отвращение. — Имам предвид, че човечеството в крайна сметка изобщо не е променило отношението си към секса.

Харди си помисли, че за Кари Пиърс е добра защитна окраска да вярва в това. Съмняваше се, че се е случило някой мъж да я погледне и да не помисли за секс. Но ако искаше да придобие чувство за цената си като личност извън този контекст, за нея бе по-добре да вярва, че съществува и друго.

— Работата е там — поде Пиърс, — че явно някой — може би мой колега — е казал на полицията, че съм се вбесил, задето Брий напусна „Калоко“, и то така внезапно.

— А вие вбесихте ли се?

Пиърс погледна жена си, после кимна.

— Да, ужасно. Чувствах се предаден, уязвен. Но като човек.

— Все пак напускането й, преминаването на противниковата страна в битката около тази бензинова добавка, за която непрекъснато слушам, е просто бизнес.

По лицето на Пиърс се изписа развеселена търпеливост.

— И смятате, че ние, големите лоши петролни компании, сме се обединили и сме решили да я убием, задето е променила философските си възгледи?

Самият Харди се видя принуден да се усмихне.

— Всъщност, изречено на висок глас, не звучи много правдоподобно.

— Пълен абсурд — намеси се Кари. — Независимо какво слушате по радиото, убийството изобщо не спада към бизнес методите на „Калоко“. Нито пък на „Седемте сестри“.

— „Седемте сестри“ ли?

Пиърс разясни:

— Така ни наричат — дъщерните фирми на „Стандард Ойл“, след като антимонополният закон я разтури. Но никоя от „сестрите“ няма каквито и да е причини да убива Брий или когото и да било. Честно казано, не се нуждаем от подобно нещо.

— Дори и заради три милиарда долара ли? — хрисимо попита Харди.

Лицето на Пиърс прие търпеливо изражение, каквото по предположение на Харди придобиваше на обществени места.

— И що за цифра е това — тези три милиарда долара? Откъде са се взели?

— За толкова съм чувал. Това не ели годишният приход от бензиновата добавка, за която всички се карат?

— МТБЕ ли?

— Същата.

Пиърс кимна.

— Звучи приемливо. Три милиарда.

Придърпа един стол, седна и махна на Харди също да се настани. Което той и направи. Кари се извини и отиде до главния плот да налее още кафе.

Харди се помъчи да не я следи с поглед, но не беше лесно. Откъсна очи и отново ги насочи към Пиърс.

— Мисълта ми е, че това са много пари. И ако Брий е подела кампания против това вещество…

Но Пиърс поклати глава.

— Не. — Вдигна ръка и взе да изрежда на пръсти: — Първо, Брий изобщо нямаше такава власт. Пишеше докладните ни, беше добър и убедителен оратор, но и самият Иисус Христос да слезе и да заяви, че МТБЕ е дяволско творение, няма чисто и просто да го премахнат. То невероятно прочисти въздуха. То дава резултати, господин Харди. Управлението за опазване на околната среда го обожава. Господи, та те дори направиха употребата му задължителна — и дума не може да става за обявяването му за противозаконно. Няма да го премахнат, само защото някаква жена твърди, че имало странични ефекти, което между другото изобщо не е доказано. Второ, и това винаги се приема много трудно, но три милиарда не са чак толкова много пари.

Харди бе принуден да възрази:

— Три милиарда? Става дума за три милиарда долара.

Пиърс кимна.

— Всичко е относително. В бензина се добавят единайсет процента. И преди всичко добавката се използва само в Калифорния, при това само през половината година. Така че сам сметнете. Три милиарда представляват около десет процента от половината приходи от калифорнийския бензин. Това е капка в морето.

Кари се върна със сребърен поднос с кафеник, порцеланови чашки и чинийки, захар и сметана.

— Това е най-трудното в работата на Джим, господин Харди. Да накара хората да разберат, че не става дума само за пари. Смятат, че щом печелим, със сигурност сме престъпници. Но Джим нае Брий за добро дело — да открие как да се произвежда по-добър продукт, по-добър за всички. Изглежда никой не разбира това. А преоборудването на рафинериите също струва милиарди…

Пиърс се пресегна и я потупа по ръката.

— Кари иска да каже, че въпросът е сложен. Вярно е, че изхарчихме милиарди за разработването на МТБЕ и известно време всички бяха във възторг от него. Като че ли даваше резултати. Сега възникнаха някои проблеми и ние ги проучваме. Работата е там, че сме длъжни да пречистваме горивата и ако се окаже, че се налага да разработим някакъв нов очистител, ще го сторим, дори да ни струва милиарди, а толкова и ще струва, защото всичко струва милиарди. Това е цената, за да те допуснат в този отбор.

Отпи глътка от кафето си.

— Но другият въпрос е, господин Харди, че съмненията на Брий не са основание за която и да било петролна компания да предприема някакви действия, какво остава пък да я убива. И в общи линии това и казах на полицията.

Харди взе своята чашка и отпи. Повечето от думите на Пиърс изглеждаха логични, стига предварително да приемеш, че три милиарда долара не са много пари, но малко му приличаше на изхвърляне.

— Веднъж пресметнах колко време ти трябва да броиш до милиард — подхвърли той. — Ако не правиш нищо друго. По едно число на половин секунда дванайсет часа дневно. Искате ли да отгатнете?

Пиърс вдигна рамене.

— Нямам представа. Седмица ли?

Харди поклати глава.

— Трийсет и две години, плюс-минус няколко месеца.

Пиърс се засмя.

— Я стига!

— Един милиард е действително голяма цифра — отвърна — Харди.

— Така ли е наистина? — попита Кари.

Харди кимна.

— Така е. Според мен на хората, изглежда, затова им е трудно да повярват, че три милиарда не са много пари. И затова е възможно Брий да е убита заради тях.

— Тя бе само един човек, господин Харди — каза Пиърс.

— Хитлер също. Ако го бяха убили, може би щяхме да избегнем Втората световна война. — Той вдигна рамене. — Вижте, не казвам, че не ви вярвам. Опитвам се да изтълкувам онова, което непрекъснато слушам по радиото — че петролните компании са имали причина да я убият.

Пиърс остана невъзмутим, като че ли бе слушал всичко това и преди, а навярно така си и беше.

— Заповядайте, проучвайте, господин Харди, но ще ви отнеме много време. — Отпи глътка кафе. Харди имаше чувството, че печели време. После явно стигна до някакво решение и въздъхна: — Знаете ли какъв е източникът на всички тези глупости по радиото?

— Не. Смятах го за нещо като вълна от недоволство…

Пиърс поклати глава.

— Нищо подобно. Това е добре обезпечена групировка еко терористи. Не се смейте, сами се наричат така. Екотерористи.

— И?

— И изглежда, дружно работят за избирането на Деймън Кери, тъй като той е знаменосецът на борещите се против МТБЕ.

— Добре. — Харди не разбираше накъде клони.

— Е, по времето, когато ни напусна, Брий беше направо омагьосана от Деймън Кери. Дори и повече, макар да не бива да го казвам след всичко, което ми се наложи да изтърпя, що се отнася до това. — Хвърли поглед към съпругата си, чието прекрасно лице повторно издаде отвращението й към тази тема. После отново отправи поглед към Харди: — Имам предвид, че ако не друго, то те са хора, приемащи използването на сила и необходимостта от насилие. Възможно е Брий да ги е засегнала по някакъв начин, като е минала на тяхна страна да е заплашила каузата им или нещо такова.

— Имате предвид, че Кери…

— Не, не, не, не лично. Говоря за някой, който стои зад него. Възможно е. Всъщност не зная. Не обичам да соча хората с пръст, но… — Гласът му заглъхна.

Харди си спомни забележките на Канета за Ал Валънс, който също бе оставил съобщение на Рон Бомонт. Въпросът се налагаше сам:

— Казахте, че тази групировка… от терористи… разполага с много средства. Откъде получават пари?

— Много просто — от СКО — едва не извика Кари.

— Не знаем със сигурност — сопна й се Пиърс.

— Знаем, и още как!

Съпругът и съпругата се изгледаха свирепо.

— Кой? — попита Харди.

Симулирайки нежелание, Пиърс въздъхна дълбоко.

— „Спейдър Круч Охайо“.

— Петролното сдружение ли? — попита Харди.

Пиърс кимна.

— Царевица. Етанол — другата добавка. Това е огромна компания, както сам казахте, яко субсидирана от правителството. Имат паричен интерес МТБЕ да бъде забранен.

— Та те да печелят трите милиарда долара ли? — запита Харди.

Кари поруменя.

— Човек убиват за това.

Пиърс завъртя глава:

— Не ми се вярва. Но според мен почти няма съмнение, че те са източникът на въпросните средства.

На Харди му потрябва известно време да осмисли информацията.

— Казахте ли на полицията?

— Какво по-точно да кажа? — Пиърс се изправи. Бе отделил няколко минути на адвоката — което му струваше почти колкото половин работен ден — и краят на беседата бе настъпил. — Питаха ме за подозренията ми. Казах им, че съм чул за икономическите мотиви и честно казано, набързо ги разкарах. Горката Брий не е била убита по такива причини.

Харди разбра, че подобни думи от устата на действащ вицепрезидент на петролна компания обслужват само собствените му егоистични интереси. Което не означаваше, че не са верни. „Все пак — помисли си, — това са три милиарда долара.“

И тримата бавно поеха към външната врата. Кари го хвана под ръка, водейки го през сумрачната къща.

— Ако ви потрябва още нещо, Джим и аз с удоволствие ще помогнем, но ние наистина не знаем нищо повече от това, което ви казахме.

Озоваха се във фоайето и Пиърс тръгна към вратата.

— След като така и така настъпихме това змийско гнездо, господин Харди, ако сте убеден, че Бомонт е невинен, все пак поровете се из кампанията на Кери. Средствата, историята с екотерористите. Може и да изскочи нещо. — Въпреки това тонът му бе скептичен.

Харди спря и премига от внезапната слънчева светлина, нахлула през отворената врата. Пиърс за втори път уж между другото загатваше, че Рон е замесен в убийството.

— Но лично вие все пак смятате, че го е извършил Рон, нали?

Пиърс се усмихна, печелейки време.

— Струва ми се, че това обикновено става по лични причини, нека да ги наречем така. Ако Брий е започнала връзка с някого от хората на Кери и Рон е научил… — Гласът му пресекна. — Е, и това така или иначе е мотив.

Харди искаше да каже: „Трите милиарда долара също“, но вместо това просто благодари на двойката, задето му отделиха време, даде и визитната си картичка и пое по дългия път към паркинга.

16

Идеята му хрумна покрай сандвича от „Молинари“ на сержант Канета. Въпреки всичките му сутрешни пътешествия, Франи нито за миг не излизаше от съзнанието му. Сега, докато караше към центъра, за да я посети в затвора, хрумна му, че съвсем не е речено тя през цялото време да се чувства там като в ада.

Тъй като при него това често даваше резултати, той си помисли, че малко вкусна храна може временно да поразведри за Франи мястото, подобно ни повече, ни по-малко на чистилище — същите условия като в ада, но всъщност знаеш, че все някой ден ще свърши.

Затова спря и накупи същинско пиршество от вкуснотии в деликатесния магазин „Дейвид“: пушена сьомга, кроасани, топено сирене, кълцан пилешки дроб, пастърма, чеснови сухарчета, туршия и дори три бутилки крем сода, която бе най-любимото й безалкохолно питие.

Само колкото да го отрежат грубо на влизане. Да не би да се е побъркал? — искаше да знае дежурният сержант. Не е ли разбрал досега? На посетителите е забранено да носят каквото и да било на затворниците — във всяко парче кекс може да има ножче за бръснене или оръжие, а във всяко питие да е разтворен наркотик.

Така че макар и с неохота, Харди остави торбата на рецепцията. С добри намерения е постлан…

Пристъпвайки една крачка в стаята за свиждания, Франи се извърна от пазача и го видя да седи до масата и да й се усмихва. Той разпери ръце.

— Съжалявам, но дойдох с празни ръце — каза й той — Купих ти най-любимите ти яденета, честна дума, но не ми позволиха да внеса нищо. — С безпомощно изражение повтори, че съжалява.

На стъпалата на синагогата двамата се спряха, примижавайки на ярката слънчева светлина.

— Знаеш, че обичам момчето, Ейбрахам. Не е заради това. А заради теб.

Ейб въздъхна дълбоко.

— Какво заради мен? Знаеш, че нямах намерение да ходя в града в почивния ден на Рита. Там им трябвам.

Нат изви очи, за да отхвърли извинението му.

— Там винаги им трябваш. Синът ти има нужда от теб тук. Ами ако кажа не, трябва да се върна в храма, тогава какво ще правиш?

— Не зная. Навярно ще взема Орел със себе си.

— При престъпниците!? Прекрасно решение, няма що! По-добре да го взема с мен тук.

— Стига да няма тренировки по футбол.

— О, да, така де. Те са къде по-важни от ходене в храма на шабат.

— Ама той те чака, татко, казах му, че ще го вземеш. Ако не можеш, добре, но ми кажи още сега, става ли?

Внезапно ведрото му изражение в синагогата изчезна и го замени рядък изблик на гняв. В гласа на Нат зазвучаха остри нотки:

— За теб вече всичко е сега, Ейбрахам. Може би се питаш защо?

Ейб също повиши глас:

— Не. Няма нужда да се питам, татко. Искаш да знаеш защо, така ли? Защото всичко е нагоре с краката. Всичко е трябвало да се свърши преди пет минути и така се изнизва съботата — заради всичко, което е трябвало да се свърши в петък… — Ейб обузда надигащата се сприхавост. — Не зная — каза той. — Не зная. Не исках да ти викам.

Нат се пресегна и сложи ръка на рамото на сина си. Ейб бе наследил ръста на майка си Ема и разбира се, характера й. Извисяваше се над своя старец евреин, който сви рамене:

— И преди са ми викали, Ейбрахам. Не ме тревожат крясъците. А се безпокоя за момчето ти. Времето минава и то ще си иде, а ти така и няма да забележиш.

Глицки обеща на баща си да се прибере вкъщи, за да вечеря с него и Орел.

Въпреки това разправията им го тормозеше, докато караше към Съдебната палата. Тя все още му бе в главата, когато влезе в продълговатото фоайе на Областната прокуратура — летище за Въздушните линии на хвърчащите тъпанари.

За какво ли им е притрябвал все пак? В събота следобед?

Политиците си въобразяват, че стига само да го помамят с пръст, и той ще дотърчи с изплезен език. А сега доказва, че имат право, защото ето го тук. Трябваше просто да каже: „Не, имам други планове, не мога да дойда да беседваме за Рон Бомонт.“ Но вече бе твърде късно.

Скот Рандъл седеше в кабинета на Шарън Прат заедно с Нейна светлост, следователя на Областната прокуратура Питър Струлър, шефа на полицията Дан Ригби и предшественика на Ейб в „Убийства“ капитан Франк Батист, който сега бе заместник-началник. И — о, Боже! — атмосферата май се нажежава? Четирима от петимата в стаята — с изключение на Батист — вече приятелски обсъждаха нещо, но тутакси млъкнаха, щом сянката на Глицки изникна в рамката на вратата.

— Ах, лейтенант Глицки. — Прат седеше върху бюрото си и направо плесна с ръце, сякаш изненадана, че Ейб се е отбил.

Глицки забеляза, че Батист си е намерил удобно неутрално ъгълче и запаметява десена на плочките по тавана. Беше добро момче и движенията му подсказаха много на Ейб. Не той командваше парада тук, което означаваше, че шефът му е бил повикан, за да обезвреди Ейб, за да е сигурно, че „Убийства“ ще схванат посланието, каквото и да е то.

Ригби и Рандъл седяха в двата края на дивана и преглеждаха някакви книжа, пръснати по масичката пред тях.

— Ах, госпожо Прат. — Неспособен да се сдържи, Глицки безшумно сключи длани. Понякога имитирането не е най-искрената форма на ласкателството. Понякога то означава, че долавяш преструвката и показваш на преструваната, че е гаднярка.

Застана до вратата и зае възможно най-нехайната поза „свободно“. Кимна на мъжете, но без да се усмихва.

— Здравейте, момчета.

За миг настъпи неловкост, размениха се погледи, а Ригби очевидно чакаше знак, че е време да започнат. Прокашля се.

— Става дума за случая „Бомонт“. А сега и тази вестникарска шумотевица за жената в затвора.

Глицки кимна.

— Франи. Казва се Франи Харди.

— Да, разбира се, че беше Франи. — Началникът погледна Прат, прие някакво тайно послание, прокашля се и отново заговори: — На път сме да вземем решение да обявим Рон, съпруга, за повсеместно издирване и искахме първо да го съгласуваме с теб, да се възползваме от вашите данни.

— Искахме да сме сигурни, че няма да подминем вашето звено, Ейб — добави Прат.

Глицки мигновено фиксира Батист и двамата за частица от секундата установиха собствена връзка без думи. После лейтенантът скръсти ръце, облегна мощното си тяло на страничната рамка на вратата.

— Искрено оценявам загрижеността ти, Шарън, благодаря. А това повсеместно издирване? То ще бъде в светлината на новите улики, които е открил следовател Струлър, така ли?

— Трябва ни за разпит — заговори Скот Рандъл, — нищо повече. Искаме да му зададем някои въпроси.

— Нямате нужда от мен, за да разговаряте с него. — Глицки отметна тялото си назад до краен предел. — Нямате нужда от мен за обявяване на повсеместно издирване. Но умирам от любопитство какво възнамерявате да правите, ако го намерите след такава хайка. — Той изгледа Струлър, после Рандъл. В другия край на стаята Батист вдигна ръка към устните си и придърпа ъгълчетата им надолу.

— Какво искате да кажете? — попита Струлър. — Докарваме го и…

— Тоест, арестувате го?

Хванат натясно, Струлър погледна Рандъл, после Прат. Кимна.

— Да.

— Без улики ли? И дори без шанс да мине през предварителна процедура, а после да се образува дело, камо ли пък то да бъде спечелено? Искате да си докарате съдебен процес за незаконен арест или какво?

Ригби се прокашля повторно насред думите му.

— Стига, Ейб, не ми се вярва да няма улики.

Глицки се обърна към него.

— Така ли? И да има, аз не съм видял никакви.

— Човекът е изчезнал — обади се Рандъл.

Глицки вдигна рамене.

— Е, и? Да не ви е за пръв път?

— Убийството е станало в неговото жилище — намеси се Прат. — Няма данни да е някой друг. Може да е имала връзка и да му е казала, че го напуска. По метода ни изключването остава Рон.

Глицки я измери с невярващ поглед и се запита не за пръв път дали прокурор номер едно на града и областта е прокарала поне едно възражение и дали е спечелила поне едно съдебно дело. Струваше му се изключено.

— Ако искаш да вкараш това пред състав от съдебни заседатели, без да предизвикаш никакво съмнение, Шарън, имаш одобрението ми.

Ригби — и той политиканстващо същество — се опита да успокои топката:

— Работата е там, Ейб, че за пред хората ще трябва да напредваме по този случай.

Но Прат не можеше да не се намеси:

— Обадиха ми се множество граждани, плюс че отзвукът от задържането на онази жена в затвора е много лош. — Прат бе направила едва ли не кариера от несъобразяване със законовите разпоредби. А сега, изглежда, й бе трудно да се примири с факта, че политическите й проблеми няма да изчезнат, ако наруши още някоя и друга. — Тази сутрин ми се обади кметът, разбираш ли?

Глицки отново вдигна рамене.

— Говори за това със съдия Брон.

— Кметът е говорил и с нея.

— И? — Макар че Глицки знаеше отговора: нямаше да са тук, ако Брон бе отстъпила.

Рандъл пусна в ход най-същественото в теорията си:

— Ако задържим Бомонт, Ейб, ще пренасочим общественото мнение от Франи към Рон. Той ще е виновникът за положението й.

Най-после изплюха камъчето. Тия хора наистина падаха от Марс.

— Ако не ме лъже паметта — каза Глицки, — май ти я постави в това положение, нали, Скот?

Но младият обвинител отхвърли думите му с едно махване на ръка.

— Имах пълно право да го направя, а и съдия Брон имаше всички основания за това. Просто сме подложени на силна политическа атака…

— И искате да пожертвате Рон Бомонт. Пак старата песен. — Глицки обхвана стаята с поглед. — Тези неща не стават така, момчета. — Поклати глава. Обърна се към Ригби и зададе недвусмисления си въпрос: — Шефе, какво искате от мен?

По това време Ригби седеше на самото крайче на дивана. Вдигна злощастен поглед.

— С какво разполагате, Ейб?

— С бележките на Грифин — общо взето нищо особено. Аз обаче имам един по-хубав въпрос. — Обърна се към Прат: — Шарън, кой по-точно те притиска да хванеш Бомонт?

Персоналът на летището — Струлър, Прат, Рандъл — като че ли отново си предаде някакво негласно съобщение. На Глицки започна малко да му писва от глупашката им тайнственост, но опитът го бе научил, че ако остави нещата да следват своя ход, може да го отведат до нещо.

Прат се спусна от бюрото си, заобиколи го, отвори някакво чекмедже, после го затвори.

— Е, „Калоко“, естествено, ще се радват случаят да приключи колкото се може по-бързо. Както сигурно знаеш, медиите яко ги притискат.

— А те са твои дарители, нали? — От реакцията на Прат Глицки разбра, че въпросът му е улучил право в целта. В края на краищата не се занимаваше току-тъй с разследвания цели двайсет и пет години.

Но Прат не избухна. Леко присви очи. Лицето й придоби насмешливото си изражение.

— Те бяха дарители и на съперника ми, лейтенанте.

— А стига избраният, който и да е той, да им прави услуги, щом поискат, те не спират поддръжката си, нали? И в какво се състои услугата в този случай? Да се намери изкупителна жертва и да се овеси на показ ли?

— Дръжте се прилично, лейтенанте — изджафка Ригби.

Но Батист най-после направи няколко крачки към групичката им. От години се занимаваше с убийства и внезапно бе доловил, че тук нещо намирисва.

— При цялото ми уважение, сър, въпросът на Ейб беше основателен. Ако „Калоко“ се опитват да влияят на разследването, това увеличава вероятността да са забъркани.

— Пълна нелепост! — избухна този път Прат.

И Рандъл скочи на крака да подкрепи шефката си.

— Направо смехотворно. Не можете да отправяте подобно безпочвено обвинение, капитане. „Калоко“ ни сътрудничат от все сърце и…

— Не съм отправял никакво обвинение — сопна му се Батист. — Казвам само, че в случая лейтенантът е в правото си да зададе този въпрос. Имате ли нещо пред вид за „Калоко“?

— Нямаме нищо. Те дойдоха и ни дадоха кашон с документи — разпалено се намеси Струлър. — И ние заключихме, че Рон е замесен.

Всички в стаята задълго застинаха неподвижно. Накрая Скот Рандъл едва чуто прошепна „По дяволите“. Дори политиканът Ригби — намиращ се там, за да принуди Глицки към служебна отстъпчивост — се намръщи. В тази бездна от мълчание Батист хвърли екливо камъче:

— Какви документи?

И Глицки го подхвана:

— Не съм виждал никакви документи.

— Те не са включени в първоначалното разследване. — Прат се хвърли да запушва пробойната с пръст, ала водата я заливаше отвред. — От „Калоко“ дойдоха при нас доброволно.

— С какво по-точно? И кога? — Внезапно Глицки изпита радост, че е дошъл тук през този прекрасен съботен следобед. Но трябваше да й даде да се разбере, щом тя не се предаваше.

Прат отново седна върху бюрото с извинителна усмивчица.

— Госпожа Бомонт е била ценен работник и две седмици след убийството й, след като не се намери заподозрян, „Калоко“ се обадиха в кабинета ми и предложиха всичките си папки, свързани с нея.

— И естествено — поде Глицки с преливащ от сарказъм глас, — тъй като са свързани с убийството, вие незабавно осведомихте отдела ми, за да преценим всички сведения.

— Вече бяхте зарязали случая — обади се Рандъл.

Глицки постоя още миг до вратата. Отдавна бе заел изправена стойка. Това тук не бе просто политиканстване, а сериозен пробив в правната етика. Служебно възпрепятстване на правосъдието от страна на Областната прокуратура. На Глицки чак не му се вярваше. Но знаеше как ще постъпи.

— До един час очаквам кашона с цялото му съдържание да бъде на бюрото ми.

Глицки не бе получил кашона от Областната прокуратура по времето, когато Дизмъс Харди се появи в кабинета му, минути след като се бе разделил с жена си в затвора.

— Работиш в събота! — възкликна той от вратата.

Глицки, приведен над купчини книжа, му хвърли недоброжелателен поглед.

— Само не започвай пак. Моля те.

— Добре. Между другото, изобщо не започвам — Харди тръсна една книжна торба на бюрото пред себе си, — а сметнах, че щом така и така съм тук, да видя дали и ти не си дошъл и да ти дам остатъците.

— Днес ми е ден за остатъци. — Глицки придърпа торбата към себе си. — Какво е това? — Не че лицето му светна — Харди мислеше, че това едва ли е възможно, но изражението му достави удоволствие на адвоката. — Това пушена сьомга ли е? Кажи ми, че е пушена сьомга.

— Любимата ти. Щеше да е повече, но сержантът на рецепцията в затвора изяде почти половин кило.

Глицки разкъса торбата и нареди съдържанието й върху кафявата хартия.

— Занесъл си това в затвора!

— На практика отговорът е не, макар че там ме обичат, личи им. Но вътре не допускат храна, така че го задържаха на рецепцията, докато се видя с Франи. Може ли да вляза?

— Откога искаш разрешение?

Харди сви рамене, придвижвайки се напред.

— Нов курс на поведение. Първо се пита. Изпробвам го. — Седна на дървения стол срещу бюрото на Глицки. — Докато ядеш — започна той, — да ти разкажа вица за трите джуджета.

Глицки извъртя очи. Шегите на Харди бяха едно безкрайно мъчение.

— Не се ли чудиш защо са три? — Но устата на Ейб бе пълна и той дъвчеше щастливо. — Та значи, стоят си те пред сградата на рекордите „Гинес“ и първото разправя, че имало най-малките ръчички на света и щяло да ги покаже на работещите там, за да влезе в книгата на рекордите. След няколко минути излиза страшно развълнувано…

— Добре — прекъсна го Глицки между две хапки: — Второто има най-малки крачета, третото — пишка. Та къде е кулминацията?

Харди бе свикнал с постоянните избързвания на Глицки.

— Третото джудже излиза и изглежда потиснато, а приятелите му го питат какво има — неговата пишка ли е най-малката или какво?

— Казвай де! — И отново хапка сьомга и залък кроасан.

— Човечето поклаща глава, оглежда приятелите си и пита: „Кой, по дяволите е Ейб Глицки?“

С напълно очаквана реакция — тоест никаква, — Глицки се облегна назад.

— Преди малко имах приятно преживяване. Искаш ли да ти разкажа?

Очерта събитията от неотдавнашната си среща с Прат и останалите, задържането на документите на „Калоко“.

Към края на разказа му Харди се дръпна, едва ли не шокиран.

— Искаш да кажеш, че и Дан Ригби се е забъркал в това? Съзнаваш ли, че можеш успешно да смачкаш фасона на Прат и ведомството й? Всъщност познавам един местен адвокат, който с радост ще ти помогне. Да те повишат в шеф.

Глицки направи гримаса.

— Не искам да ставам шеф, понякога дори не ми се ще да съм завеждащ на „Убийства“. Искам пак да стана обикновено ченге. Да ловя лошите.

— И тук можеш да го правиш. Какво според теб ще се окаже в кашона?

— Каквото, такова. — Скоро щеше да разбере. — Представяш ли си какво нахалство? И на никого от тях не му е минало през ума, че изобщо нямат право да разполагат с тези улики. Щом е пристигнало при тях, значи е тяхно, а какво трябва да предприемат по закон, няма никакво значение.

— По-добре внимавай — поде Харди, — заприличваш на адвокат. — Избута стола си назад с около сантиметър. — Значи това те е довело тук днес?

Глицки кимна.

— Горе-долу.

— А аз си мислех, че двамата ти и инспектори — докато са проверявали разследването на Карл Грифин, както ти предложи най-добрият ти приятел — може да са се натъкнали на нещо.

— Ами след като заговори за това… — Глицки смачка кафявата хартиена торба и я хвърли в кошчето. Книжата, които преглеждаше преди идването на Харди, изглеждаха натрупани безразборно, но той взе да подбира някои от тях, сякаш ги бе подредил по някакъв начин. — Ето копия от някои бележки на Грифин. Работил е по сградата, в която е живяла Брий. Няма признаци да е постигнал нещо при свидетелите, но такъв си беше Карл — не записваше всичко докрай. — Хвърли поглед на Харди, вдигна рамене. — Ама знае ли човек?

Глицки взе друга сортирана купчинка листове.

— Местопрестъплението. Нищо. Никакво стъкло, съвпадащо с намереното в главата й.

— А какво е било то?

Прелистване на страниците.

— Версията е, че е оловен кристал от чаша за вино или шампанско. Бомонтови не са разполагали с нищо подобно.

Харди бе забил нос в бележките на Грифин.

— Ето пак Джим Пиърс. Деймън Кори. Ал Валънс. Как Грифин се е добрал до тези хора?

— Благодарение на скърбящия съпруг, твоя приятел Рон. Искал да помогне в издирване на убиеца.

— И той смята, че някой от тия?…

Но Глицки поклати глава:

— Просто е дал няколко имена на Карл, Диз. На хората, с които се е движела Брий. — Мълчание — Защо каза: „пак Джим Пиърс“?

— Какво?

— Каза: „Ето пак Джим Пиърс“.

Харди се усмихна.

— Не съм бил аз. Някой друг го е казал. — И добави по-меко: — Щеше да е екстра, ако неволните грешки на езика от време на време ти минаваха покрай ушите. Така или иначе, просто посетих него — Пиърс — преди няколко часа. Ще се зарадваш, като чуеш, че инспекторите ти вече са ходили там.

Кимване.

— Само са пораздрусали златната му клетка. Алибито му е сносно.

— Всичко на всичко сносно?

— Бил е на път за работа. Тръгнал от къщи в единайсет, четирийсет минути по-късно е бил в офиса си на „Ембаркадеро“.

— Четирийсет минути! Аз го взех само за петнайсет.

— Днес е събота. Опитай през седмицата, при най-натовареното сутрешно движение. Коулман и Батавия го направиха снощи и им отне час. А той наистина е бил на бюрото си след четирийсет минути. — Глицки вдигна рамене.

— Добре де, както знаем, всичко е възможно, но никой не го е забелязал наблизо до жилището й. На момчетата ми е казал, че не я е виждал от четири месеца. Те проверяват, но засега чуват все същото. Никакви контакти.

— А Деймън Кери?

Този път Глицки присви устни.

— Той е кандидат за губернатор, Диз. Според мен едва ли.

— Според мен също, но поне не е ли бил наблизо?

Глицки кимна.

— Бил е в града и се е снимал за телевизията.

— Виждал ли се е с нея?

— Понякога. Често.

— Спали ли са заедно?

Думите му предизвикаха едва ли не усмивка, което бе рядкост при Глицки.

— Странно се изразяваш. Да кажем просто, че за омъжена жена е прекарвала много време с него, но Кери, изглежда, не е чак толкова сензационна тема, та репортерите денонощно да му ходят по петите. Хората му — цитирам — негодуват срещу подобно заключение. Тя му е била технически съветник по въпросите на околната среда. Такава е версията.

— По ведомост ли?

— Още един доброволец, поел опасно задължение, а тъкмо поради това е велика тази страна. — Той вдигна длан. — Зная, обаче Грифин така и не е стигнал до него, а четири дни преди изборите и без всякакви веществени доказателства не можеш просто да му изпратиш двама следователи да го въртят на шиш.

— Защо не? Аз бих пратил.

На Глицки това изявление му допадна.

— Не се и съмнявам, затова и не работиш вече за града ни. Не, трябва да направиш каквото направихме ние: молиш го да дойде и да даде изявление и той, разбира се, обещава пълно сътрудничество. Веднага щом намери свободна минутка, което ще е някъде по Коледа, ще ни даде предимство. — Уморена въздишка.

— Знаеш ли, Диз, ние с теб може и да имаме основателни причини да се надяваме, че не го е извършил Рон, но все пак нищо чудно да е той. Наистина. Изглежда много по-вероятно от Кери или Пиърс, що се отнася до това, и то дори преди да сме видели какво съдържа тайнственият кашон.

Харди не искаше мислите на Глицки да поемат в тази насока. Разтърси глава.

— Не смятам. Харесва ми, че Кери е на изборна вълна, напрегнат е до крайност, а въпросната дама се натъква на нещо, което ще извади кампанията му от релсите. Той не разполага с време да премисли и предприема първото, което му хрумва, и накрая тя е мъртва. Ах, пардон! Изглежда ми напълно смислено.

— И е ходил в дома й?

— Възможно е. Открихте ли отпечатъците му?

— Какви отпечатъци, моля ти се! — Пръстовите отпечатъци бяха от полза при сверката им с вече познати престъпници, но ако човек никога не е извършвал престъпление, отпечатъците му ги няма в база данни. — Снехме отпечатъци от вратата за балкона и от някои съдове в кухнята. На Рон и децата, които нямаше нужда да сверяваме, защото ги знаем кои са. Освен това имаме около дванайсет-петнайсет неидентифицирани. Може да са на други деца, на семейни приятели, на кого ли не. Но не са на познати ни престъпници.

— Все пак може да е Деймън Кери.

— Възможно е никога да не разберем, а дори и той да е, какво от това?

— Значи е бил на местопрестъплението.

Глицки извъртя очи, търпението му към любителската следователска дейност бе на изчерпване.

— Защо да не се озове на местопрестъплението по някакъв повод през последните няколко месеца? Познавали са се. И да е отишъл у тях, какво от това? Виж какво ще ти кажа — продължи лейтенантът, — ти се заемаш с Кери, вземаш обувките му, намираш парченца от оловно стъкло по тях. После откриваш някой, който го е виждал в жилището на Брий, а още по-добре, ако докаже, че са се чукали или са престанали да се чукат, все едно какво… — Гласът му стихна, той вдигна очи. — Неприятно ми е да ти го кажа, Диз, но колкото повече размишлявам…

— Тогава недей — вдигна ръка Харди.

17

Пулгаският Храм на водата е разположен в тиха и живописна местност сред ниски полегати хълмове на около трийсетина километра от Сан Франциско. Над бистро езеро се извисяват в полукръг високи бели йонийски колони и образуват изящна постройка, която увековечава спомена за завършването на едно от най-известните (или най-неизвестните) технически постижения в историята на Калифорния — проекта „Хеч Хечи“. Това чудо на архитектурата и градоустройството каптира изобилните води и топящи се снегове от планинската верига Сиера Невада при националния парк „Йосемити“ и ги отвежда на около триста километра, предимно под земята, до една падина, някогашно светилище на индианците.

Това някога свято място сега е водохранилището „Кристалните извори“ — източникът за питейна вода на Сан Франциско и всъщност една от главните причини естествено пустинният Сан Франциско да се превърне в една от големите столици, а не да си остане старомоден туристически обект с прекрасни гледки и отвратително време.

Осеяният със скулптури парк край храма е любимо място за пикник и в този ясен, топъл следобед той представляваше типична за циганското лято гледка: разстлани по тревата одеяла с храна и напитки, лодки в прозрачните води на езерото, деца, кучета, двойки, шепа колоездачи и четящи самотници. От време на време патрулна шерифска кола от окръг Сан Матео обикаляше паркинга, но е местността нямаше редовна охрана. Никога не е имало нужда от такава.

Паркингът бе почти препълнен и невзрачната „Чеви Камаро“, която зави откъм главния път, трябваше да спре в северния му край на почти триста метра от храма.

От предните врати слязоха двама мъже на средна възраст, а от задните — две жени. Всички случайни очевидци биха се съгласили, че са прекалено топло облечени за този ден — жените с шалове на главата, мъжете с ниско нахлупени шапки, — но слизайки от колата, те не привлякоха ничие внимание. Без да разменят и дума, те се струпаха до багажника, после двамата мъже и едната жена поеха към храма с голяма кошница за пикник. Другата жена се върна в колата, настани се на шофьорската седалка и отвори прозореца.

От мястото, където паркираха, тримата носачи не чуваха нищо, освен чуруликането на птиците и обичайните шумове от пикника, но щом се приближиха, постепенно започнаха да долавят глух тътен, който полека-лека стана съвсем ясен.

— Някой от вас скачал ли е тук като дете? — попита първият мъж. Не очакваше да му отговорят, бърбореше от напрежение и никой от двамата му придружители не отрони и дума. Така или иначе, разказът му бе заглушен от водата, шуртяща през входните тръби в храма, но той не спря да говори: — Когато растях, да ви кажа, това бе начинът да докажеш мъжествеността си. Познавах едно момче, което си счупи крака и едва не се удави, но аз се спуснах на половината път към езерото.

Той имаше предвид някогашния популярен сред юношите на полуострова на Сан Франциско обичай за спускане. Години наред мъжкарчетата със замъглено от тестостерона съзнание идваха тук с други момчета или с приятелките си най-вече по здрач, прескачаха ниската стена на храма и се хвърляха от четири и половина метра в разпенената, леденостудена вода, прииждаща с хиляди литри в секунда в кръгъл, покрит с плочки басейн. Потокът подхващаше хлапетата — или пък ги притискаше и не ги пускаше повече, — издигаше ги и ги изхвърляше през петнайсетметровия подводен тунел в канала, водещ към резервоара.

В наши дни заради редките удавяния щатът бе покрил басейна с широка стоманена решетка и скачането в него вече не съществуваше като възможност.

Щом тримата заговорници стигнаха до ниския — зид, жената — тя безспорно бе водачът им — се озърна назад да се увери, че колата им се е изтеглила и ги чака запалена, за да ги измъкне оттук. На площадката заедно с тях имаше млада двойка — момчето бе прегърнало момичето с една ръка и двамата изглеждаха хипнотизирани от стремителния поток на водата и едва ли щяха да помръднат оттам поне още пет минута.

Самотен мъж над петдесетте по шорти и туристически обувки изкачваше ниските стъпала към храма, а зад него семейство от четирима души ставаха от одеялото и като че ли се канеха да дойдат насам.

Мъжът с късите панталон и туристическите обувки улови погледа й и тя прекалено бързо — и глупаво — отмести очи. Грешка, грешка, грейка. Продължаваше да я гледа. Беше привлякла вниманието му — непростим грях. Той като че ли забеляза кошницата за пикник на земята до краката й. Намръщи чело, навярно при неправдоподобното наличие на кошницата там, а може би заради донейде странното трио с шалове и нахлупени шапки, със сака и дебели панталони.

Тя хвърли още един мигновен поглед на семейството зад гърба си. Да, и те идваха насам, към храма.

Видя, че колата им вече е на място и ги чака. Не можеше да се бави повече, дори я да станеше опасно. Бяха обмислили и подобна случайност. Бяха подготвени.

Рязко кимна на двамата си партньори, сочейки им самотния турист на средна възраст. На заговорническите си сбирки бяха решили, ако съдбата ги постави в подобно положение, изцяло да се възползват от него. Това щеше още повече да изтъкне деянието им. Общественият отзвук винаги бе къде по-задоволителен, ако има ранени или убити. Такава възможност превръщаше играта в далеч по-значима. А и тръпката ставаше по-голяма.

Единият от мъжете вдигна кошницата за пикник върху ръба на парапета, а другият нехайно пое откъм гърба на човека, който в момента видимо смаян наблюдаваше гледката в краката си — сгромолясващата се вода и грохота — цялото завладяващо зрелище. Но тук той повторно вдигна очи и видя кошницата за пикник на още по-необичайно място. Понечи да вдигне ръка, да заговори така, че тя да го чуе:

— Ей, какво?…

Настъпи моментът да се раздвижат. Още едно кимване и двамата мъже пристъпиха към действие. Партньорът й, онзи, който някога бе скачал в храма, за да докаже мъжествеността си, обгърна самотния турист с ръце и го метна през ръба като чувал с брашно. В същия миг другият й спътник отвори капака на кошницата, извади една от двайсетлитровите кофи и я изля върху решетката, а тя стори същото с другата.

И после хукнаха, зарязвайки кофите, а влюбените юноши се видяха в чудо дали да помагат на възрастния турист или да подгонят злосторниците.

А те, тичайки с все сила, се шмугнаха край приближилото семейство, наблъскаха се в чакащото ги „Камаро“ и излетяха от паркинга, свирейки с гумите.

Харди чу за инцидента по радиото на път за кантората си след разговора с Глицки. В извънредния репортаж се предупреждаваха гражданите на Сан Франциско да не използват водата от водопроводите, докато не се определи какво е всъщност веществото, изсипано в „Кристалните извори“.

— … макар възстановените етикети върху кофите при пулгаския Храм на водата да навеждат властите на подозрението, че това е бензиновата добавка МТБЕ…

Харди рязко протегна ръка и усили звука. Едва тази седмица научи за това вещество, а сега то внезапно изникваше навсякъде. Говорителят продължаваше:

— Групировка, самоопределяща се като „Съюз за чиста планета“, е изпратила факс до нашата програма и до други новинарски програми, поемайки отговорността за отравянето.

Деймън Кери, кандидатът за губернатор, чиято предизборна платформа предвижда забраната на МТБЕ като бензинова добавка в Калифорния, днес е в Сан Франциско. На току-що приключилата пресконференция в хотел „Св. Франциск“ той отговори на критиките за един вид съучастничество е това нападение. Ето какво каза той по повод тази последна ескалация в тъй наречената „война за бензиновите добавки“…

Харди вече бе на входа към паркинга под своята сграда, но изчака навън на улицата, защото не искаше да изтърве и дума от предаването. От колонките му зазвуча сърдит глас:

— Хората, които са се опитали да отровят водохранилището на Сан Франциско, са терористи. Те казват, че целта на отравянето е да изобличат измамата на петролните компании, които твърдят, че МТБЕ в питейната вода не представлява сериозна опасност за здравето. Казват, че това долно деяние ще придаде съдбоносен характер на позицията им. Аз обаче казвам, че са извършили безсъвестен и престъпен акт. Всички, свързани с моята кампания, не питаят нищо друго, освен презрение към тези лица и техните действия.

Извънредният бюлетин бе прехвърлен на дисководещия на станцията, който повторно предупреди гражданите за опасността, ако пият от водата, изреди още подробности за самото нападение, за човека, блъснат в Храма, който в момента бе в критично състояние със счупен гръбнак, а също и откъслечни описания на терористите.

Харди изслуша всичко в някакъв транс, после погледна часовника си, включи на скорост и потегли към Сътър Стрийт. Каквато и работа да имаше в кантората си, тя можеше да почака. Намираше се само на десетина пресечки от хотел „Св. Франциск“ и натам се бе упътил.

Ал Валънс стоеше на пост във фоайето. Беше нисък, енергичен, добре облечен и с яко телосложение. Харди влезе през въртящата се врата, постоя отстрани и се огледа за миг в прочутото кръгло фоайе, ориентирайки се в разположението.

Валънс се усмихваше, мръщеше, потупваше нечии рамене, кимаше мъдро — според случая. Наоколо все още кръжаха репортери, любопитни и обичайната навалица от несведущи туристи. Камерите и осветителското оборудване бяха опаковани и отнесени.

— Ей — каза нисичкият човек на групичка репортери, — чухте как го потвърди господин Кери, а сега ще чуете как ще го потвърди и Ал Валънс. Ние нямаме нищо общо с това. То е ужасно. Тези хора са идиоти.

Валънс хвърли тревожен поглед нагоре към стълбите, където се намираше барът „Компас Роуз“, разположен на обширно пространство за сядане оттатък фоайето на хотела. Харди и Франи се бяха срещали тук стотици пъти. Дизмъс веднага се досети къде се крие Кери.

Разбира се, около него все още имаше охрана — четирима униформени охранители от хотела, цивилен бодигард и един мъж със смокинг, в когото Харди разпозна метрдотела на заведението. Самият Кери се намираше зад ограждение от кадифен шнур. Седеше приведен на ниско канапе, съвсем сам. От време на време се пресягаше за чашата вода, оставена до заледена кана на масичката пред него.

Името и лицето на Деймън Кери бяха познати в Сан Франциско през последните двайсетина години. Навремето бе започнал кариерата си като градски съветник. Като такъв той работи два изключително успешни мандата, които опровергаха първоначалното впечатление, че е разглезено богаташко хлапе, на което татенцето е купило поста, както се купува играчка. Кери открай време бе привърженик на „Грийнпийс“, от ония, които ратуват за спасяване на китовете и прочие, и прочие — в Сан Франциско това винаги вървеше ръка за ръка с политиката, — но всъщност действително отделяше време за почистване на замърсени с нефт заливи и плажове, за сервиране в кухни за бедните, за вършене на подобни неща.

След като се премести в съвета на Сакраменто, той не прекрати активността си — особено за защитата на околната среда, — а поддръжниците му от Сан Франциско не го изоставиха нито за миг. Той бе тяхното момче, либерално до мозъка на костите си, искрено и избираемо, но дотогава все в местен мащаб. Според калифорнийските закони нямаше право на трети мандат и щеше да е принуден да напусне поста си, а това — повече, отколкото всякакви лични амбиции за по-висок пост, — го изтласка напред в изборната надпревара, благодарение печелившата карта на МТБЕ, и го изкара пред очите на целия щат. А освен това, разбира се, се включи и Ал Валънс.

Кери беше от вечно, и то без всякакви усилия, младеещите и на Харди му се щеше да го възненавиди за това. Беше към средата на четирийсетте, но изглеждаше на по-малко. Нито една бръчка не помрачаваше руменото му, цветущо лице. Изглеждаше отлично в тъмносиния си костюм — нито дребен, нито прекалено внушителен. Седнал така на канапето, той напомняше някое от съседските момчета, вече пораснало и преуспяло. С открито лице, привлекателен, без да е писан красавец. С ясносини очи, волеви нос, един мило нащърбен зъб. Дори само от външността му, от жизнеността, която излъчваше, на човек му се приискваше да го хареса.

Но сцената тук горе, в бара, бе статична. Цялото действие се разгръщаше във фоайето под тях. Харди си помисли, че би могъл да се възползва.

Приближи самоуверено, кимна непринудено на бодигарда, придаде на гласа си ведра нотка и подобаваща височина:

— Това ли е Деймън Кери?

Най-близкият от хотелските пазачи си свърши работата и му препречи пътя.

— Ей, никакви интервюта. Вече приключиха. Язък, изтървали сте ги.

Харди не възнамеряваше да заплашва или да блъфира. Отстъпи малко встрани и вдигна ръка, сякаш се извиняваше:

— Аз не съм репортер. — Обърна се с лице към Кери зад кадифения шнур и още малко повиши глас: — Адвокат съм на Рон Бомонт. Съпругът на Брий Бомонт.

— И да сте английската кралица, все ми е тая. Казах — никакви интервюта и вие няма…

Но Кери скочи на крака.

— Не, не, всичко е наред. — Усмивка на политик, разперена ръка. — Всичко е наред — повтори той на охранителите. — Ще поговоря с този човек. — А после се обърна към Харди иззад шнура: — Здравейте. Аз съм Деймън Кери. Какво мога да направя за вас?

— Не съм съвсем наясно. Опитвам се да измъкна клиента си, преди да са решили да го арестуват. Щом чух, че сте тук, реших да си опитам късмета и да видя дали ще поговорите с мен. Днес навярно ми е щастлив ден.

Кери хвърли поглед през рамото на Харди, вероятно с надеждата Валънс да дойде и да го изведе оттук. Но той бе зает и очите на Кери пак се върнаха към Харди.

— За какво искате да говорим? — попита го с лека усмивка.

Харди се изкуши хапливо да му съобщи, че го е гледал по телевизията и иска да знае кой го подстригва. Имаше един-единствен въпрос, поради който да се намира тук, и Кери би трябвало да знае какъв е. Махна над шнура, който ги разделяше, към канапето, от което Кери току-що бе станал.

— Искате ли пак да седнем?

Успокоявайки за трети път пазителите си, че всичко е наред, кандидатът отмести шнура и пусна Харди при себе си, после го последва до канапето и двамата седнаха. Кери си придаде заинтересован вид и около минута двамата обсъждаха познатия въпрос за малкото име на Харди — че Дизмъс бил добрият разбойник на Голгота и светецът покровител на убийците.

— Но аз дойдох тук — заключи Харди, — защото може би вие ще ми дадете по-добра представа за Брий. Говори се, че сте били близък с нея и се питам дали някога е споменавала за свои врагове, или че се бои за живота си?

Кери се пресегна за чашата с вода и бързо отпи.

— Честно казано, не. Смъртта й сама по себе си ме потресе, но щом чух, че някой я е убил… — Поклати глава. — Стори ми се невъзможно. Едва ли някой би могъл да я мрази, особено като човек. Тя бе най-милото същество на света.

— Значи според вас това е свързано с… какво? С тази бензинова добавка ли?

Кери отново поклати глава.

— Не зная. Може да е обир. Оказала се е на неподходящо място в неподходящия момент. — Умълча се за миг. Когато заговори отново, Харди остана с впечатление за по-голяма прямота. — Наистина не мога да си представя, макар че след днешния случай понякога ми се струва, че вече не съм в състояние да си обясня каквото и да било. Какъв трябва да е човек, за да отрови питейната вода? Каква изкривена логика движи тези хора? Щом са могли да сторят това… — Гласът му заглъхна. — А съпругът й? Вашият клиент? Той няма ли някакви предположения? Май четох, че изчезнал?

— Знае само, че не го е извършил той. Пък и аз самият мисля така. А вие?

Кери хвърли поглед на охранявания си периметър, после пак на Харди:

— Предполагам, че не биха го заподозрели, ако няма улики, нали?

— Непрекъснато стават такива неща. Познавате ли Рон?

— Не. Не сме се запознавали лично.

Харди се намръщи.

— Какво има?

— Нищо. Допусках, че сте ходили у тях на приеми.

— Не. Брий ми беше консултант и приятел — дори много добър приятел, — но не смесваше работата и семейството. Не познавам дори децата й. Все пак вие разбирате, че не отправям никакви обвинения към съпруга й. Сигурно и той е съсипан от станалото.

Харди се приведе напред, опрял лакти на коленете си.

— Той наистина не я е убил.

Настойчивостта му като че ли стресна Кери.

— Добре, добре.

— Но все пак някой я е убил, господин Кери. Моля ви, необходима ми е поне някаква представа каква е била тя навън, а не със съпруга и семейството си. Казвате, че не е имала врагове, че е нямало по-мил човек от нея, но зная, че „Калоко“ например не са били във възторг от напускането й. А може би и някой друг. Някой я е убил. Трябва да разбера кой е той. В състояние ли сте да ми помогнете?

Кери реагира изненадващо. Изобщо не се озърна дали няма да му се притекат на помощ. Вместо това погледът му за миг се обърна навътре, после се облегна на канапето, а Харди си помисли: „Мили Боже, и този ли!“

Не отговори веднага — очевидно Харди го бе сварил неподготвен, задавайки му неочаквани въпроси. Кери навярно бе очаквал въпроси за мотивите и вероятностите, каквито самият Харди имаше намерение да зададе.

Но беше ясно, че каквото и да каже Кери, искаше да бъде разбран правилно. Най-сетне отново се приведе напред, вкопчил длани пред себе си, но този път по-непринудено, далеч по-спокойно. За пръв път погледна Харди в очите.

— Била е грозното патенце.

Това като че ли противоречеше на всичко, чуто от Харди досега — за красотата на Брий, за обаянието, ума й, убедителността й. Изражението му навярно издаде объркването му, защото Кери побърза да обясни:

— Имам предвид, че ако искате да знаете каква беше, трябва да почнете от това.

— От кое по-точно?

Кери си пое дъх, поразмисли за миг.

— Обстоятелството, че докато е растяла, е била задръстенячка — умница в една възраст, когато не искаш да си интелигентен, ако си момиче. А тя е била истинска умница — с очила и шантава прическа, без всякакъв шик и с онова чувство на обърканост — един вид „Какво всъщност става наоколо ми…“ — сподавено завърши той.

— Нима я познавате от дете? — попита Харди.

Озари го една наистина искрена усмивка.

— Не, не, нямах това предвид. Срещнах я — запознах се с нея — само преди няколко месеца, но двамата се опознахме много добре. — Настъпи мълчание и Харди предпочете да не го нарушава. Кери говореше, а той тъкмо това искаше. Щеше да продължи. И след като въздъхна, Кери наистина продължи: — Както и да е, оттам започва всичко. Не е била много харесвана. Не е имала приятели, нито светски контакти. Само учене и химия.

— Но е била много хубава. Сигурно се е срещала с момчета. В университета.

— Не — отвърна Кери. — Момчетата не я смятали за хубава, колкото и странно да ви се струва. Каза ми, че не е имала нито едно гадже. Ходела на училищните забави с брат си, толкова било лошо положението й. — Искаше Харди да го разбере: — Помните ли онези филми, когато действително невзрачни момичета накрая си свалят очилата и се превръщат в най-големите красавици в града? Е, същото е станало и с Брий, само дето нейният филм свършил, когато вече била надхвърлила двайсетте и дотолкова била свикнала да е невзрачна и пренебрегвана от мъжете, че просто не можела да се види от друг ъгъл. А освен това умът й все така я превръщал в чудовищна заплаха за много от тях.

„А освен това — помисли си Харди, — е била женена, което значи, че не се е пласирала. Или напротив?“

Но Кери, явно все още в плен на спомените си за нея, продължи:

— Проблемът е там, че — и това навярно изглежда чудновато или непоследователно, защото тя бе толкова умна, — че представата й за самата себе си според мен действително е забавила порастването й, превръщането й във възрастен човек… Опитвам се да намеря точната дума. Беше просто много наивна, изолирана, бих казал. Изобщо не бе наясно с каквото и да било в живота, с изключение на науката си, което се е превърнало в нейна работа. Имам предвид, докато не… — Тук Кери наистина се затрудни.

— Докато не сте се появили вие? — подсказа Харди.

Кери вдигна рамене — признаваше.

— Започнало е, преди да се срещнем. Беше подготвена за това.

— За кое?

— За промяната, за прелома. Е, всъщност въпросът не е там.

— Добре. А къде е? — Харди мимоходом долови суетене в помещението, изблик на весел смях от шумни двойки, събиращи масите една до друга. Следобедното питие след покупките в един свят, различен от техния с Франи. Отново насочи вниманието си към кандидата за губернатор, с когото като че ли бе постигнал непосредственост в общуването. То му се струваше едва ли не фантасмагорично, но щеше да го поддържа, ако е възможно. — В какво тогава се е състоял големият прелом?

— Всъщност отнасяше се за целия й живот. — Той се втренчи в Харди с дълбокомислено изражение. — Може да ви прозвучи самонадеяно… — Отново замълча, а Харди изчака. — Не че е пораснала внезапно, а по-скоро е осъзнала, че вече е голяма. Че е красив лебед. Че може да лети.

— Добре. — Харди изобщо не разбираше каквото и да е, но щеше да си го изяснява по-късно. — Но този прелом е станал публично, нали, на някакво радиопредаване? И е свързан с вас?

Кери сви рамене.

— Не зная доколко е свързан с мен. Но дискусията ни като че ли набеляза някаква промяна. Тя осъзна, че целите ни са еднакви, а са ни издигнали две различни сили. Всъщност издигнали са нея. Озлоби се срещу работодателите си и не мога да кажа, че я обвинявам.

— Срещу Джим Пиърс ли? — Беше само предположение, но ако се съди по реакцията на Кери, правилно.

Кандидатът за губернатор кимна.

— Той е човекът, който пръв е оценил възможностите й — имам предвид в политически план. Той я подготвил за говорител, но както ви казах, тя беше наивна. Повярвала на становището му, защото повярвала в него. Бил петролен магнат, но и той се интересувал от света, също като нея. Ха! Но същевременно представлявал и идеалът й за баща. Обикнал я още когато била грозно патенце и това имало голямо емоционално значение.

— Обичал ли? Току-що казахте, че я е обичал.

— Нямам представа. Всъщност я скапвал от работа, възнаграждавал я щедро, задето правела каквото искал той, галел я по главичката, когато постигала сполуки, и й заръчвал да не се безпокои, ако чуе или си помисли нещо друго. Тя искала да го радва и изобщо не се оглеждала наоколо си. — Кери се подвоуми. — Струва ми се, че аз бях просто катализаторът. В края на краищата, и без мен щеше да стане така. Тя бе съзряла за това. Беше станала възрастен човек.

— И е започнала да се среща с вас.

При тези думи Кери внезапно осъзна къде се намира, какво всъщност прави, а то бе да разговаря с адвокат за убийство. Общественият му образ — винаги открит и обаятелен — особено разстройваше Харди, изглеждаше му като завеса, спусната помежду им.

— Не по начина, по който предполагате, господин Харди. В края на краищата, тя бе омъжена.

— Но вие не сте женен.

Кери го удостои с кандидатската си усмивка, сети се да погледне часовника си, реши, че подкреплението няма да му се притече на помощ, а той ще отиде при тях.

— Е, да. Никога не съм се женил. Досега не съм срещнал подходящо момиче. — Плесна се по коленете и стана. — Беше ми много приятно да говоря с вас, но трябва да се върна при ръководителя на кампанията си и по следите на днешното отравяне на водата. — Намръщи се. — Ужасно, направо ужасно. — А после усмивката се върна на лицето му, пак разпери ръка. — И да не забравите да гласувате. Внимавайте.

И се запъти към свитата си от охранители, а Харди пак седна на канапето, наблюдавайки как групичката се събира около Кери, докато се спуска към централното фоайе.

Щом изчезнаха от очите му, Харди се пресегна и със салфетката за коктейли, предвидливо осигурена от хотелския персонал, вдигна водната чаша, от която бе пил Кери. Изля останалата вода в каната и пъхна чашата в джоба на найлоновото си яке. „Ти внимавай“, помисли си.

Но крайно доволен от себе си заради чашата с пръстовите отпечатъци, той внезапно осъзна, че е забравил основния въпрос, който искаше да зададе в лагера на Кери. Скочи от канапето и догони кандидата и антуража му, точно когато те стигнаха до Ал Валънс, току-що приключил с някакъв репортер.

— Извинете ме, господин Кери.

Охраната понечи да задържи Харди на мястото му, но Кери отново им каза, че всичко е наред. Той бе кандидат за губернатор, предстояха избори и се налагаше да разговаря с хората.

— Имам още един въпрос, този път към господин Валънс, ако нямате нищо против. Ще отнеме само минута.

Кери пусна наглед искрена усмивка.

— Добре, Коломбо, разбира се. Разчитайте винаги на една минута. Ал, това е господин Харди. Той е адвокат на Рон Бомонт.

Валънс хвърли бърз поглед по средата между Харди и Кери, после протегна ръка.

— Радвам се да се запознаем. Какъв е въпросът ви?

— Чудех се защо сте се обаждали на Рон Бомонт миналата седмица — питали сте нещо за папките на Брий?

Усмивката на Валънс потрепна за секунда.

— Едва ли съм бил аз — отвърна. Погледна Кери: — Да сме се обаждали на Рон?

— Не, доколкото си спомням.

— Не сте ли се обаждали на Рон Бомонт и не сте ли му оставяли съобщение миналата сряда или четвъртък — там някъде?

Валънс се престори, че размишлява, повторно погледна Кери, после поклати глава.

— Струва ми се, че имате грешка. Той не е ли напуснал града? Чух, че бил заминал.

Харди се разкая най-искрено:

— Простете. Навярно са ме осведомили неправилно. — И добави с широка усмивка: — Господин Кери, още веднъж ви благодаря.

Кери му махна с ръка:

— Не се притеснявайте. Можете да ми се обадите по всяко време.

— По дяволите — гласът на Валънс звучеше неестествено пронизително по телефона. — Тоя знае нещо. Тоя Харди. Кой е той? За какво става дума?

Бакстър Торн му отговори с най-спокойната си интонация:

— Ал, винаги е най-добре да кажеш истината. Особено пред Деймън. Кажи му, че си забравил. Бил си погълнат от отправените му днес обвинения в тероризъм. Главата ти е била замаяна и за миг си забравил. Всъщност си спомняш, че си звънял на Рон — ето ти нещо прекрасно, — за няколко възпоменателни думи за Брий, които е искал да включи в речта си, ако… не, когато Деймън бъде избран. В речта при встъпване в длъжност, ако Рон не възразява, ако няма да е прекалено мъчително за него. Затова си позвънил.

— Но откъде тоя Харди знае…

Торн имаше прелестна логика:

— Оставил си съобщение. Сигурно го е чул.

— Но как?

— Е, сигурно е бил там тогава, нали? В жилището на Брий.

— И е търсил доклада ли?

— Не зная. Възможно е. Несъмнено е търсел нещо. Но ти ми каза, че е адвокат на Рон, нали? Възможно е да няма нищо общо с нашия проблем. Не се тревожи. Ще проуча. Гледай си кампанията.

— Добре, добре. Но се безпокоя.

— Не се притеснявай, Ал. Нищо сериозно. А ако е нещо сериозно, аз ще имам грижата.

18

Вечерта бе ясна и топла, без мъгла и Харди усети, че е надушил следа. Хората се изплъзваха и лъжеха, а в това бе неговата сила.

Щеше му се да разполага и с отпечатъците на Ал Валънс. Нямаше обяснение защо Валънс излъга, че не се е обаждал на Рон. Все пак оставаше му ловко отмъкнатата водна чаша на Деймън Кери и той я сложи на бюрото на Ейб Глицки с тайнствена бележка, че тя съдържа съдбовни улики по случая „Брий Бомонт“ и трябва да бъде сравнена с отпечатъците, открити в дома на убитата.

Харди добави, че ако Глицки не го стори, само ще съжалява — изявление, на което Ейб щеше да се зарадва. В писъмцето се споменаваше също, че Кери отрича да е ходил когато и да било в жилището й, а това е нов обрат.

Все още бе рано — Харди имаше време преди уговорената за седем среща с Канета в кантората си. Можеше да отскочи да се види с Рон и възпитаните му деца, да се срещне с него по-рано от уговореното, да ги поразведри всичките.

Освен това изпълни цяла страничка в адвокатския си бележник с въпроси, на които Рон бе в състояние да му отговори, свързани предимно с имената, които Канета бе записал от телефонния секретар.

Коя е Мари? А Коджий Сасака? А Тилтън? Какво искат всичките? Ами Валънс, Кери и Пиърс? Рон познавали ги добре? А Брий познавала ли ги е?

И по-тежкия въпрос: допускал ли е или знаел ли е Рон, че Брий има връзка с друг мъж? Ако е така, то с кого? А за бременността й? Той и тя искали ли са детето? Как е минала последната им сутрин? Тя притеснявала ли се е за нещо? Доколко Рон е бил в течение на професионалния й живот, ако изобщо е бил? Знае ли над какво е работела в момента?

И най-важното: как Рон ще обясни обстоятелството, че от всички мъже, с които Харди разговаря — Пиърс, Кери, дори Канета, — собственият й съпруг изглежда най-малко разстроен от смъртта й?

Карайки на юг по безплатната магистрала към хотела, където се криеха Рон и децата, Харди без малко да си внуши, че е постигнал известен напредък. Рон щеше да отговори на въпросите му, може би ще научи повечко за МТБЕ и етанола и за днешното отравяне на резервоара, което, разсъждаваше той, е свързано с убийството на Брий. Нещата действително започваха да се проясняват.

— Господин Брустър е напуснал.

— Напуснал ли? — повтори Харди, сякаш това бе израз на чужд език, който не разбираше.

Администраторката беше миловидна, млада жена, пъргава и експедитивна.

— Да, господине. — Тя натисна няколко клавиша на компютъра си: — Рано тази сутрин.

— Сигурна пи сте? — И с извинителна усмивка: — Простете. Просто имахме уговорена среща и съм малко изненадан.

Тя натисна още няколко клавиша и забелязала явната му загриженост, видимо омекна:

— Да не сте сбъркали деня?

Харди кимна:

— Така ще да е.

И тъй, все още бе рано и разполагаше с два свободни часа.

Рон Бомонт започваше да му напомня неколцина клиенти от предишните години: бяха склонни да лъжат и да изчезнат, ако не бъдат задържани. Това го влудяваше, но същевременно подобно поведение бе и доста предсказуемо сред заподозрените и не биваше непременно да приема, че са виновни за каквото и да било. Просто бяха изплашени, объркани, заблудени. С изключение на ония, които в действителност бяха виновни и се укриваха.

Докато караше покрай нос Кендълстик, Харди с цялото си същество се опитваше да се придържа към разумния довод, че Рон трябва да закриля децата си. Нещо повече, щом Харди бе успял да го засече в този хотел, то други с доста по-неблагожелатени намерения — следователите от Областната прокуратура например — биха могли да постигнат същия успех. А и Рон не му бе обещавал, че ще се навърта тук за по-продължителни консултации.

Обаче когато отби по отклонението от Седма улица покрай Съдебната палата, раздразнението му вече се бе превърнало в истински гняв. Рон Бомонт, кучият му син, държеше в ръцете си отговорите на хиляди въпроси, крито сега Харди ще трябва да си ги изяснява сам, стига да може. А времето изтичаше. Вече не му се играеше като глупак на котка и мишка. Особено пък с човека, докарал Франи до затвора.

Навикът едва не го накара да паркира срещу затвора, където щеше да посети Франи и да се отбие повторно в кабинета на Ейб. По това време — в събота привечер — действително имаше свободно място до бордюра.

Но продължи да кара. Сега не биваше да оставя никакви послания на Глицки заедно с бележката за отпечатъците на Деймън Кери. Щеше да си проличи ядът му към Рон и да размъти водата. Доколкото това зависи от него, не искаше Глицки дори и за миг да си помисля за Рон като за възможен заподозрян.

А Франи? Преди всичко заради нея се занимаваше с всичко това. Е, да, можеше да отиде и да я подържи за ръка още веднъж, но това щеше да му изхаби два скъпоценни часа. Франи искаше от него да спаси Рон и децата му, а цената на тяхното спасение за нея бе, че съпругът й няма да ходи да я утешава всеки път, щом се озове наблизо.

Честно казано, изчезването на Рон пак предизвика у него същинска „пустинна буря“ от яд към Франи. И по-лек полъх на недоволство към собствената му лековерност, към неспирните му усилия в една кауза, в която в най-добрия случай се бе насилил да повярва. Правеше всичко това заради съпругата си, по нейна молба. Нека тя да се оправя с последствията. Да я види колко ще й се усладят плодовете им.

Но трябваше да признае, че някои страни от развитието на случая не зависеха от Рон Бомонт, че бяха възбудили собствения му интерес. Тримата мъже — Канета, Пиърс и Кери, които оплакваха смъртта й. Днешното отравяне с МТБЕ. Лъжата на Ал Валънс. И неизменно — трите милиарда долара.

Харди машинално, по някакъв нерационален път, бе решил да отиде в кантората си. Все още разполагаше с два часа, докато стане време да дойде Канета и да си разменят сведения. Имаше голяма вероятност Дейвид Фримън да е там и да работи в събота. Харди можеше да се изфука с откритията и догадките си пред своя хазяин — навик, който винаги се оказваше поучителен.

Ако Фримън го няма, ще се задълбочи в копията от бележките на Грифин, които му бе предоставил Глицки, и ще види дали някоя подробност няма да привлече вниманието му. Спомагателен план, вярно, но все пак някакъв план.

И в този миг зърна празното място до тротоара на „Пета“ и „Мишън“. Свободно място за паркиране през работната седмица можеше да се окачестви като чудо, но да видиш цяла страна на Пета улица едва ли не празна — това е все едно да ти се яви ангел небесен. Току-що навалял сняг или сутрешен плаж без следи от нечии стъпки — направо закопняваш да нагазиш. Отби и спря точно срещу сградата на „Кроникъл“.

Същинско знамение.

Джеф Елиът бе репортер в „Кроникъл“, водещ рубриката „Градски клюки“ за политическия живот в града.

Навремето, когато Харди се запозна с него, той бе младо, хубаво, свежолико момче от Средния запад, което се придвижваше с помощта на патерици заради несекващата си борба с множествената склероза. Сега, макар на практика все още млад — Харди не вярваше да е навършил трийсет и пет, — младоликото хлапе си бе пуснало посивяваща, добре оформена брада. Гръдният му кош бе наедрял, а очите му изглеждаха вечно изморени. Тук, в кабинета му точно до редакцията, някогашните патерици стояха до вратата, вече почти непотребни. Сега Джеф се придвижваше с инвалидна количка.

Но все още бе представителен на вид, поне в очите на Харди, който през годините бе служил като източник на множество ценни сведения и сюжет за една-две рубрики. Елиът и жена му дори бяха гостували на приеми в дома на Харди.

Днес Джеф несъмнено бе, дошъл заради отравянето на водата. Освен ако не убиеха президента или не станеше земетресение от осма степен, то щеше да е водещото заглавие утре, а и гъмжеше от политически елементи.

Но сега, след като си подаде носа през вратата му, първо най-важното. Джеф се извъртя от компютъра си и му махна да влиза.

— Големият Диз — усмихна се той. — Как си? — После се сети и внезапно стана сериозен: — Как я кара Франи?

Харди направи гримаса. Какво да му каже?

Джеф възмутено поклати глава.

— Иде ми да дам под съм Брон, Прат, Рандъл и цялата им пасмина. Или да ги убия. Може и двете.

— Струва си да се обмисли.

— Значи си чул обаждането ми у вас?

— Не. Цял ден не съм се прибирал.

Думите му изненадаха Джеф.

— Ами съобщих ти, че се каня да посветя на историята с Франи една-две колонки в понеделник, може би ще направи впечатление на когото трябва. Мислех, че можеш да ми предоставиш подходящ цитат.

Харди се усмихна вяло.

— Нищо, което да става за отпечатване в приличен вестник.

Джеф го изгледа въпросително.

— Значи не си чул съобщението ми и все пак си тук?

— Видях свободно място за паркиране. Господи, цялата улица беше празна. Какво друго да направя? Казах си: „Ей, ти, що не вземеш да размениш няколко приказки не за печат с добрия си приятел Джеф?“

Думите му предизвикаха усмивка у събеседника му. Някога Харди пропускаше да направи пред Джеф уговорката кои от репликите му не са за печат. От това не произлезе нищо хубаво и оттогава Харди смяташе за необходимо да включва думите „не е за печат“ при всеки свой разговор с Джеф, дори и на чисто светски теми.

— Очаквах да го кажеш — усмихна се журналистът.

— Освен това — продължи Харди, — сметнах, че може да знаеш нещо, което на мен не ми е известно.

— Възможно е. Специалист съм по Средновековието и Викторианска Англия.

— Ядец! — Харди щракна с пръсти. — Нито едното, нито другото. Говорех по-скоро за Франи, Брий или Рон Бомонт, за тая история с МТБЕ. — Замисли се за миг. — За Деймън Кери. За Ал Валънс.

Джеф се ухили.

— Свърши ли? Струва ми се, че пропусна жена ми и неколцина сенатори.

Харди разпери ръце в знак на безсилие.

— Май не съм съвсем наясно как да свържа всички тези неща помежду им.

Репортерът извъртя инвалидната си количка, за да застане с лице към Харди.

— А в замяна аз ще получа изключителни права върху тайната, заради която Франи е в затвора, така ли?

— Не, но можеш пръв да научиш кой е убил Брий.

— Надуши ли го вече? Всички твърдят, че бил съпругът й. Рон ли е?

Харди поклати глава.

— Ейб Глицки, който, може би си спомняш, е шеф на „Убийства“, определено не го твърди. А Ейб е човекът, който се занимава с тази работа.

— И не е по петите на Рон?

Настъпи мълчание.

— Не е Рон.

Прозвуча едва ли не сякаш Глицки твърди с положителност, че Рон не е убиецът, което не бе вярно. Но ако Джеф го е схванал така, няма да опровергава това впечатление.

— И кой е според теб? Подозираш ли някого?

Както си седеше на стола, Харди въздъхна. Беше събрал доста сведения. Но вместо да чувства, че се е добрал до нещо в разследването си, осъзна, че не би могъл да определи до какво точно. Когато помоли Елиът да му разкаже за Деймън Кери, сам се изненада не по-малко от Джеф. Откъде изникна този въпрос?

Джеф поклати глава.

— Това ще му се отрази крайно отрицателно, Диз.

— Навярно. Но ми се ще да науча повечко за ония двамата — за Брий и кандидата.

Приготвяйки се да му отговори, Джеф се облегна назад в инвалидната си количка зад бюрото. Подръпна мустаците си, почеса се по брадата, бръсна с ръка ризата си отпред.

— Нямаме бърза работа — подкачи го Харди и го озари с многообещаваща усмивка. — Само дето на Франи й дойде нанагорно, задето спазва обещанието си.

Най-сетне репортерът въздъхна.

— Знаеш ли, проблемът е във взаимосвързаностите — поде той. — Ти не свързваш нещата. — Но Джеф все още не бе готов да изплюе камъчето. Немирната усмивка от младостта му се мярна бегло на лицето му, докато се привеждаше напред, събрал длани на бюрото пред себе си. — Нали си спомняш разговорите ни „не за печат“? Това ще е един от тях — поверителен и личен.

— Съгласен съм. Разбрах. — Харди започна да се чувства като католически свещеник в изповедалня. Още няколко дни като последните и ще е научил всички тайни на хората, а не ще може да каже ни една от тях. Но ако за познанието трябва да се плаща, той е готов.

Неуспешният пазарлък на Ева. Можеше само да се надява, че за него той няма да се окаже толкова злополучен, колкото за нея.

— И така, това е поверително, само за твоите уши — подчерта Джеф. — Ако не помага пряко на Франи, казаното си остава тук.

— Дадено. — Харди стана и двамата се ръкуваха над бюрото. — И тъй, какви са взаимосвързаностите? — попита той.

— Ти сам току-що ги назова, Франи е в затвора. Кери има свое кътче в съзнанието ми — изборите, днешното отравяне на водата. Досега не ги свързвах. — Очите му заблестяха от заинтересованост. — Но те са свързани помежду си, нали? И все с Брий.

— Така смятам и аз.

Джеф зашава в количката, реши се и кимна.

— Споменах ли вече, че „не е за печат“?

Харди умираше да разбере какво знае Джеф, но не биваше в никакъв случай да показва любопитството си. Усмихна се нехайно.

— Един-два пъти.

Зачака.

— Кери всъщност е добро момче, особено за политик. Бил съм няколко пъти с него в пресцентрове, след някой банкет, неофициално — съвсем както сега с теб — той е свестен. А и играе почтено с нас.

— С нас ли?

— С репортерите, медиите и така нататък.

— Добре. И?

— Така. Та човек като него, а понякога и като мен, открива някакъв факт и един вид неофициално решава да не го прави обществено достояние.

Харди вдигна вежди.

— Извинявай. Стори ми се, току-що те чух да казваш, че медиите могат да проявяват известна сдържаност.

Джеф потвърди с кисела физиономия.

— Говоря лично за себе си. Не че се фукам с това, но се случва. Понякога. — Пред скептичния поглед на Харди журналистът широко разпери ръце. — Добре де, рядко. Работата е там, че Кери не е женен и може да се среща, с когото си поиска. Както е правил и нашият президент, това си е негова лична работа. Не е за новините.

— Но Брий е била омъжена.

— А може пък да не са правили нищо, да го наречем, плътско. Може тя просто да е прекарвала доста време с него, и то само заради кампанията и работата.

Харди се приведе напред.

— Но ти знаеш нещо друго?

— Дали съм ги засякъл на местопрестъплението ли? Не. Но съм сигурен. Според мен те са се обичали.

На Харди му потрябва малко време да осъзнае думите му, макар в крайна сметка да подозираше подобно нещо. Но Джеф продължи:

— Живеели са само на пет-шест преки един от друг, и двамата на „Бродуей“, както знаеш.

— Не, не знаех за него. Само за нея.

— Е, Кери също. Къщата му е оная трийсетстайна колибка точно на ъгъла с „Бейкър“. Ако я видиш, няма как да не я запомниш, а ти си я виждал. — Джеф като че ли изпитваше едва ли не облекчение, че може да разкрие тайната си. Щом е обещал да не я печата, най-добре бе да я сподели с някого, който на свой ред не биваше да я издава. — Както и да е, преди няколко месеца натисках Деймън за интервю — както казах, пътищата ни се преплитат — и той ми предложи да се срещнем у тях след няколко часа, щял да намери нещичко и за мен. Щял да се върне от Чико или от някъде си, щял да бъде сам, тоест без Валънс. Само че като отидох у тях, кой, мислиш, ми отвори вратата — Брий Бомонт.

— Облечена ли?

Джеф се изкиска.

— Ама че мръсно подсъзнание имаш. Да речем, че беше облечена като за вкъщи. Като за вкъщи и много, много привлекателна. — Замълча, припомняйки си, после въздъхна. — Много. В зелена копринена блуза с дълбоко деколте, ленени панталони, боса. Определено си спомням, че бе забравила да си облече бельо над кръста. Повярвай ми, такова нещо не се забравя, особено при нея, дори и да не си опитен репортер като мен, схващащ всички подробности.

Харди искаше да го накара да продължи:

— Та да чуем колко е била хубава.

— Доста повече от хубава, Диз. Във всеки случай на масичката имаше бутилка шампанско в кофичка, а иначе къщата бе празна. Така че попитай ме дали не се чувствах като навлек? Аз това!

— И какво се оказа?

— Очевидно е имала намерение да го изненада за добре дошъл след дългия път. И тъй, той изниква десетина минути след мен, отваря вратата и казва нещо като „Здрасти, Брий, колко хубаво, че си тук. Е, та какво става с проклетите бензинови добавки?“. Кажи ми, че съм гениален, но веднага схванах какво се крие зад това.

— Ти си гениален.

Джеф кимна.

— Все някой трябва да бъде. Както и да е, бяха двойка и аз го разбрах, а те разбраха, че съм разбрал. И им казах, че ще си трая.

— Извини ме за любопитството, но защо го направи?

Той поклати глава, сякаш това си оставаше загадка и за самия него.

— Не зная, Диз. Човекът ми допадаше. Допадаше ми политиката му. За тях това бе много важно. — Той открито погледна Харди в очите. — Абе просто така реших. Срам ме е да го призная, но бих направил същото дори и за теб.

— Няма да ти се наложи — отвърна Харди. — Не съм спал с Брий. Но не се ли изкуши да разкажеш на полицаите след убийството й?

— Защо? Не съм чул да подозират Деймън.

Харди го изгледа въпросително.

— Ако не друго, Джеф, тя е убита и ти знаеш, че той й е бил любовник. Това сигурно е от значение за разследването. Може би дори е съдбоносно.

— Но също е от значение за кампанията на Деймън, може би дори е съдбоносно. Не я е убил той, Диз. Няма начин. Освен това искам да го изберат и със сигурност не бива да казвам на ченгетата каквото знам. Навярно, ако някой от инспекторите бе дошъл и бе навързал нещата, ако ме бе попитал направо… Не зная, току-виж се бях изкушил. Но никой не ме попита. Никой.

— Но както сам казваш, Джеф, всичко е взаимосвързано. Би следвало да е. — За да подчертае думите си, Харди тупна по бюрото. — И тъй, наградата ти днес е въпросът кой замърси водата? Какво представлява „Съюзът за чиста планета“?

Джеф отново зашава в инвалидната си количка, вдигна ръка към изморените си очи и ги потърка. Хвърли поглед на часовника си и внезапно видя, че навън е паднал кафеникав здрач.

— Кога ли ще се науча да не работя в почивните дни? Защо съм тук в събота?

Харди се приведе напред. Джеф знаеше още нещо и се бореше със себе си доколко да му се разкрие. Харди си даде вид, че му е все едно.

— Искал си да напишеш някоя и друга колонка за Франи.

Което ги върна към изходната точка. Джеф поседя за миг неподвижно, после подкара количката към ниска кантонерка. Върна се при бюрото с дебела папка и взе да я разлиства.

— „Милицията на Йосемити“. „Отмъстителите на Валдес“. „Земята днес“. — Вдигна очи. — А сега се нарича „Съюз за чиста планета“. Схващаш ли?

— Свързани ли са помежду си?

— Да кажем така — обзалагам се, че щабът им е в някоя хижа в Монтана.

— И какво ги ръководи?

— Е, това е спорен въпрос. — Джеф извади няколко страници и намери резюме за причинените от тези групировки щети — повечето бяха в сферата на дребните хулиганства — вандалщини и графити, но в два от случаите се бе стигнало до далеч по-сериозни неща.

„Отмъстителите на Валдес“ бяха поели отговорността за бомбена експлозия в тръбопровода на една бензиностанция на „Ексън“ в Такома, щат Вашингтон, убила четирима и ранила дванайсет души. Джеф вдигна поглед от страниците.

— Не искали хората да инвестират в „Ексън“. При това дръзко нападение е загинало шестгодишно момиченце.

Господи, дали са му да разбере.

Неотдавна в голяма рафинерия в Ричмънд, оттатък залива, трима пазачи били жестоко пребити при нападение, за което никой засега не бе поел отговорността: Според изявленията на рафинерията не било взето нищо и останалите служители от охраната отблъснали петимата нападатели, макар че били в състояние да ги заловят.

— Но ако те интересува моето мнение — завърши Джеф, — точно тогава тези палячовци са пипнали МТБЕ-то.

— Не са ли можели чисто и просто да отидат на бензиностанцията и да си налеят двайсет литра за долар?

— Да, обаче къде остава удоволствието? Диз, тези хора са главорези. Побъркани са на тема да разтърсват всичко из основи — това е тяхното послание. Като днес.

Харди се облегна, кръстоса крака.

— И ти си събрал всички тези материали в една папка.

— Точно така. Както при Брий, Франи и Деймън всичко е навързано по някакъв начин. И тези материали — кимна към папката с документите — също са свързани с тях.

— И кой стои зад това? Един тип от „Калоко“ днес ми заяви, че СКО субсидира подобни акции.

Но това не съвпадаше със схващанията на Джеф.

— Не, бих се учудил, ако е така. СКО са голяма компания. Тези независими типове като че ли ненавиждат едрите риби.

Харди посочи папката.

— Имаш ли някакви сведения за нападения на производители или дистрибутори на етанол?

На Джеф не му бе необходимо да проверява.

— Не, добре, че ми спомена. Хубаво попадение.

— Може би тези групировки не знаят кой им плаща. Може СКО да си имат прикритие.

Джеф кимна.

— Но това значи, че… — Замълча, защото го бе осенило хрумване. — Защо тогава ще…

— Цял ден си повтарям една мантра — отвърна Харди. — Опитай и ти.

— И каква е тя?

— Три милиарда долара. Повтори си го няколко пъти. Ще започне да ти харесва.

19

Дейвид Фримън не спеше и не четеше. Но бе абсолютно неподвижен, подпрял крака на масата в така наречения си „Солариум“ — прозвище на заседателната зала, разположена точно до централното фоайе на сградата. Беше си свалил обувките и на единия му чорап имаше дупка. Пурата му изпълваше помещението със силния си мирис и придаваше синкав оттенък на въздуха, макар да нямаше признаци, че Фримън дърпа от нея или че изобщо я забелязва как стърчи точно под носа му.

Харди чукна един път на отворената врата.

По лицето на седналия не потрепна нито един мускул, Фримън въздъхна:

— Тъкмо си мислех за теб. Как си?

— Бил съм и по-добре. — Харди дръпна един стол и се стовари на него. Дълго време и двамата не пророниха дума. Накрая заговори Харди: — Току-що се отбих у дома да чуя съобщенията на телефонния си секретар. Знаеш ли, днес е навечерието на Вси светии…

— Какво?

— Тази вечер. Вси светии.

Фримън за пръв път го удостои с поглед, после пак се зае с пурата си и издуха дълга струйка дим.

— Забравил си. И децата ти са разстроени.

Прозвуча като присмех, но в думите му нямаше веселост. И помен дори.

— Какво, по дяволите, правя?… — Сложи ръка на масата с пресилено спокойствие и забарабани с пръсти. Та-та-там, та-та-там. — След десет минути имам среща тук, Дейвид. Вероятно ще се окаже важна среща, свързана с попадането на жена ми в затвора и с опитите ми да я измъкна. Възможно е да греша, но май си струва да отделя малко време.

Отново мълчание, Фримън нямаше какво да му каже, а това бе добре. Харди имаше нужда да излее душата си.

— И тъй, имаме убиец, когото се опитвам да намеря без каквато и да е помощ от полицията. Водоизточниците на града са под забрана за няколко седмици. А майката на децата ми гние в затвора, споменах ли го вече? И всичко това е взаимосвързано, обаче нямам представа как. И знаеш ли какъв всъщност е проблемът? Имам предвид истинската голяма, проклета, най-важна злина на света в момента? — Барабаненето се ускори. — Искаш ли да знаеш?

Съчувствайки му, Фримън кимна едва забележимо.

— Естествено.

— Добре, ще ти кажа. То е, че съм толкова калпав баща и дотолкова не ме е грижа за собствените ми деца, та съм забравил за най-важния празник в кратичкия им, скъпоценен живот. Нито веднъж за целия ден не ми светна червената лампичка. Представяш ли си? И за какво ли съм мислил тогава?

Фримън кимна повторно.

— Живеем през деветдесетте. Човек като тебе не може да е безчувствен идиот. Не ти остава друго, освен да не обръщаш внимание.

Фримън имаше право. Нямаше смисъл да роптае срещу първостепенността на задачите си. Каквито — такива.

Той бе парий на деветдесетте — последователно, логично, обременено с факти, получило класическа подготовка човешко същество. Дори по-лошо: поради някакъв наследствен недостатък бе предопределен да предпочита по-скоро справедливостта пред милосърдието. Неговият свят в Сан Франциско извън професията му бе чувствителен, съсредоточен върху децата и политически коректен и разбира се, радостта на децата в навечерието на Вси светии бе къде по-важна от цялата работа, която се налагаше да свърши.

Просто ще трябва да го превъзмогне.

Харди бе почти сигурен, че по други краища, в Косово или в Руанда, например, много бащи не намират време всеки ден да поиграят с децата си. Тяхната цел — а той я усещаше и като своя — бе чисто и просто оцеляването. Питаше се дали децата в онези страни смятат бащите си за безчувствени.

Сърцераздирателната истина бе, че Харди се интересуваше повече от жена си и децата си, отколкото от каквато и да е работа. Всъщност от каквото и да било друго. Но онова, с което се занимаваше днес, не бе просто работа. А реалният живот — неговият и на Франи, и на децата реален живот в действително кризисен момент. Също както при децата на Рон Бомонт и техния живот.

И все пак и двете му деца предполагаха, че той ще дохвърчи от центъра и ще ги заведе костюмирани да обикалят от врата на врата за лакомства. Това го разстрои неописуемо. Колкото и малки да бяха, не можеха ли все пак да схванат истински колко сериозно е неговото положение? И колко са му скъпи? И коя е движещата сила, скрита зад всяко негово действие? Възможно ли е да са чак толкова слепи?

И ако са, какво бе пропуснал да направи за тях?

Старецът спусна крака на пода и опря лакти на масата.

— Какво имаш предвид, като казваш, че знаеш, че са свързани помежду си, но не знаеш как? Отравянето на водата и Франи? Това ли имаш предвид?

Харди бе свикнал с течението на мисълта при Фримън — тя скачаше във всички направления, откъдето може да изскочи нещо обещаващо, — но въпреки това му потрябва малко време. Преходът, макар и внезапен, се оказа полезен. Върна го към работата му, към това какво трябва да се направи, а чувствата да вървят по дяволите.

Щом нещата отново си дойдат по местата, навярно ще си струва и децата може би ще разберат, а може и да не разберат защо и как го е постигнал. Но при всички случаи трябва да успее.

Кимна на Фримън.

— И като стана дума, вероятно и изборите във вторник.

Във фоайето се чу рязко позвъняване.

— Сигурно е Канета — каза Харди. — За срещата ни. Ако ти се прииска да останеш, няма да те изхвърля.

— Шегуваш ли се? Няма да можеш, дори и да се опиташ.

— Бил Тилтън всъщност го има в указателя.

Бяха се настанили в задимената, стъмена зала. Фримън бе привлечен за късмет. Харди долавяше, че Канета прие присъствието на стопанина с крайна неохота. Но сержантът се бе сдобил със сведения и искаше да се похвали какво е открил.

— Не беше трудно — заяви той. — Беше ми по силите.

— Явно вече си се справил, Фил. — Харди бе готов да го гали по посока на косъма колкото е необходимо, само и само да изкопчи всичко от него.

Но Канета май си имаше собствена мотивация.

— Той е застрахователен агент във фермерския осигурителен институт. Позвъних там от участъка, за да разбере, че е законно полицейско обаждане.

— Браво — похвали го Харди. Вдигна поглед към Фримън и безмълвно му нареди да си затваря устата. — И той обади ли ти се?

— Не беше минал и час. Аз направо минах на въпроса. Казах му, че става дума за разследване за убийство и се нуждаем от сътрудничеството му. Защо е звънял на Рон? Той ми отвърна, че компанията му се заинатила за изплащане застраховката на Брий, тъй като тя била убита и така нататък. Повери ми, че отговорникът за исковете не желаел да изпрати чек — говорим за две големи суми, — докато не станело ясно, че Рон не е убиецът. Е, аз се позакачих с него и той каза, че за пръв път попадал в подобно положение и то заплашвало поста му. А сега, дръж се, това ще ти допадне.

Харди премълча, но осъзна, че Канета очаква от него да каже нещо.

— Предавам се.

Подържа го още миг в напрежение и после се усмихна.

— Секретарката му напуснала заради този случай. Мари не вярвала, че Тилтън е способен да постъпи толкова долно с Рон, който бил най-милият…

— Мари? — Харди неочаквано схвана.

Канета пак се усмихна.

— И аз така реагирах. А Тилтън продължи: „Да, Мари Демпси“.

— Същата Мари от телефонния секретар ли?

— Така излезе. — Канета направо сияеше от детинска гордост. — Мари е… била му е секретарка… на Тилтън.

Харди кимна със задоволство. Това е добре. Ще зачеркне две от имената. Застрахователни вълнения.

— Знаеш ли, Фил, страхотно си се справил. Ако искаш, ще те похваля пред Глицки.

— Не. Майната му на Глицки и на чиновниците. Не искам да постъпвам при тях, обаче нямам нищо против да им натрия носовете. — Внезапно Канета посочи Фримън, който бе несвойствено мълчалив, и пурата му.

— Случайно да имате още една?

Фримън кимна, каза, че да, имал, стана и се стопи в тъмното фоайе.

— Сигурен ли си, че е готин? — попита Канета.

„Готин“ бе последната дума, която би хрумнала на Харди, за да окачестви Фримън, но разбра какво има предвид Канета.

— Той е най-умният тип на тоя свят, Фил.

Канета хвърли поглед през рамо.

— Сигурно и най-грозният.

Харди, снишавайки глас, не се сдържа и се усмихна.

— Е, не можем всички да сме идеални. Но ти гарантирам, че можеш да му имаш доверие. Няма да се целуваш с него я.

Канета целият потръпна.

— Ще се опитам да се сдържа. На бас, че ще успея.

— Какво ще успеете? — Още един от многобройните таланти на Фримън — способността да изниква изневиделица. Носеше цяла стиска пури, бутилка червено вино и чаши — винаги държеше такива запаси в кабинета си. Остави пурите на масата. — Заповядайте, сержант. Трябваше веднага да ви предложа. Изпуснах ли нещо? — Нареди чашите и понечи да ги напълни.

Но Харди го спря с ръка.

— Не ми наливай, Дейвид. Работя.

Канета постъпи по същия начин.

Фримън сви рамене. И той работеше, но беше събота вечер. Можеше да изпие чаша вино, цяла бутилка, дявол да го вземе, — а мозъкът му пак щеше да си действа изрядно, слава тебе, Господи, дори може би малко по-добре от сега. Същото се отнасяше за Харди и Канета, но Дейвид отдавна бе усвоил, че няма смисъл да внушаваш каквото и да било на родените след войната. Те работят. Работата е сериозно нещо. Не бива да се смесва с удоволствието, иначе току-виж… какво? Ще умрат ли? Божичко, нищо чудно, че грохваха до един.

Но си пийваше и слушаше как Канета продължи да разказва какво е открил. „Е, поне ще запали една от пурите ми — мислеше си Фримън, — макар че и това, разбира се, ще го довърши.“ Сержантът четеше от бележника си със спиралата.

— Коджий Сасака има салон за масажи. „В нашите ръце“. Така се казва. Поразпитах този-онзи в участъка. Законен е. Никакви възражения, никакви оплаквания. Тя прави масажи, колкото и да не ви се вярва. Както и да е, затова е търсила Рон.

Прелисти страниците си.

— Толкова. Тилтън, Мари и Коджий, нали? А ти пое Пиърс, нали така?

— И Валънс, както се оказа. — Харди го осведоми най-подробно за беседите си в хотела и завърши с любопитната измишльотина на Валънс за обаждането му на Рон.

— Но Валънс наистина му е звънил.

Харди се съгласи.

— Стига само някой да не се представя дяволски добре за него.

— Тогава защо ще лъже?

Въпросът увисна във въздуха, докато Фримън гълташе виното си. Той най-сетне заговори:

— На това трябва да наблегнете — каза простичко. — Имаше ли нещо конкретно в посланието му, или само съобщаваше името си?

— Не. Някакъв доклад — отвърна Харди. — Екземплярът на Брий за нещо, по което е работила.

— По което е работила и за което Рон е знаел — добави Канета. — Все си мисля, че за това става дума. Разбрал е, че е важно или ценно и се е върнал да го вземе.

Харди не искаше сержантът да си тръгне, настървен срещу Рон Бомонт.

— Според мен няма да е лесно да намерим Рон, Фил — каза той.

— Ако се е върнал — възрази Канета, — значи все още е някъде наблизо, прав ли съм?

— Ако се е върнал.

— Това казвам и аз. Ако. А ако го намеря…

— Първо ще ми съобщиш. Преди да предприемеш каквото и да било.

Кимване.

— Непременно.

Канета си тръгна. Каза на Фримън и Харди, че смята да, провери дали няма да камери Валънс тази нощ и да изясни лъжата му пред Харди. Канета познавал хотелите в града като петте си пръста — в съботна вечер като тази, три дни преди изборите, Кери вероятно ще има пет различни прояви в различни зали в центъра. Едва ли ще е много трудно да открие кандидата. А ръководителят на кампанията му ще го придружава и ще е лесно да го заговори. Работата на „Убийства“ може да я върши и дете.

Междувременно двамата адвокати записаха вече познатите имена на всички разследвани и купчинка жълти странички от бележниците им лежаха пръснати на масата: Валънс и Кери, Пиърс, Рон Бомонт. Дори Франи и Карл Грифин. Според замисъла на Фримън с неговата любов към контекста, както сам го наричаше, трябваше да впишат връзките под всяко име и да видят дали ще могат да съединят отделните точки.

— Добре — поде Харди, — представи си, че не знаеш нищо. Откъде би започнал?

Фримън изобщо не се подвоуми:

— От Грифин.

Усмивка трепна в ъгълчетата на устните на Харди.

— Какво смешно има?

— Само дето все не улучвам. Аз щях да го оставя последен.

Фримън захапа отдавна изгасналата си пура.

— Той е бил първият, стигнал до яслата, нали? Това стига.

„Ето защо — помисли си Харди, — е толкова ценен Фримън.“

Неговият принос винаги включваше и трета гледна точка към уликите, вадеше наяве и други мишени.

— Добре де, обаче Глицки ме уверява, че Грифин не е работил по случая „Бомонт“ през сутринта, когато е бил убит.

— Случаят не е бил негов или не е работел по него?

— Не, разследвал е убийството, но е имал и други. Бил е на мястото по едно от тях.

— Глицки откъде знае?

— Грифин му казал, преди да излезе и да го пречукат.

— Казал му е — изсмя се Фримън.

— Защо да лъже?

Възрастният мъж присви очи иззад масата.

— Ще се престоря, че не си ми задал този въпрос, и то само защото си работил цял ден и си уморен и претоварен. А знаем ли какви са били другите му случаи?

И все така — брънка по брънка. Подробностите около смъртта на Грифин — време и място, — които евентуално да са в разрез с останалите, възложени му случаи. Лъжата на Валънс за доклада на Брий. Харди се почувства неловко, когато Фримън без всякаква чужда помощ свърза Брий с Деймън Кери. Също и с Пиърс.

— Допускай най-лошото, Диз. И животът няма да те разочарова чак толкова. Че Брий е спала с всички наред, може би с доста мъже. Това ни дава повече материал за работа.

Харди искаше да избегне допускането на най-лошото, що се отнася до жените и тайните им дела. Започваше да му пари под краката.

Насили се да се съсредоточи пак над обсъждането и чу Фримън да пита за Джим Пиърс:

— Да допуснем, че и той е спал с Брий.

Но на Харди му бе трудно да разисква тази тема, след като същия ден се бе запознал със зашеметяващата Кари Пиърс.

— Жена му е красавица от световна класа, Дейвид. Не мога да си го представя.

Фримън извади прогизналата пура от устата си.

— Да ти кажа ли, Диз, и Джаки Кенеди не бе съвсем за изхвърляне. Знаеш ли каква е главната разлика между мъжете и жените, що се отнася до секса?

— Инструментът ли?

— Не, умнико. Мъжете искат да имат колкото е възможно повече жени. Жените искат възможно най-блестящия мъж. Фундаментална истина.

Харди кимна.

— Ще си го запиша, като се прибера. Но сме изтървали още едно име, на което, струва ми се, ще се зарадваш.

— Кое е то?

— Канета.

На Харди толкова рядко му се удаваше да смае Фримън като сега, че успееше ли, изпитваше неизмеримо удоволствие. Очите на стареца чак се присвиха от любопитство:

— И каква е неговата роля според теб?

— Мисля си дали не ме лъже. Струва ми се, че е прекалено замесен, и то не отскоро.

Удовлетворено кимване.

— Знаеш ли, тъкмо да си помисля, че ставаш лековерен, и…

— Само предположение — призна Харди. — Но е патрулирал съвсем близо до дома й, бил е охрана на приеми, в които са участвали както Пиърс, така и Брий, спестил й е призовка за шофиране в пияно състояние…

Рунтавите вежди на Фримън подскочиха нагоре.

— Това вече е нещо.

— И още как. Освен това на няколко пъти са разговаряли на тротоара.

— Няколко ли? — Пауза. — И все на тротоара?

— Така твърди той. Но държи да повярвам, че наистина е бил луд по нея. И може би е така. Не зная.

— И си му възложил да намери убиеца й.

— Или да отклони вниманието ми от него.

Фримън се облегна назад, измъкна пурата от устата си, огледа я критично и отново я пъхна обратно.

— Прекрасно — каза. — Ако ти потрябвам, знаеш, че съм тук.

Харди кимна.

— Оценявам помощта ти, Дейвид. Но да не забравяме, че който и да го е извършил, не се шегува.

Презрително махване с ръка.

— Не се бил шегувал, дрън-дрън. Хиляди пъти съм ти казвал, че куршум не ме лови.

— Хиляди пъти съм ти повтарял, че не ми се нрави, когато го казваш.

— Което не означава, че не е вярно — измърмори Фримън.

20

И отново навън.

Джим Пиърс не бе в състояние да се озове на поредното светско събитие, този път сред маскирани възрастни хора и всевъзможни други щуротии, за които дори не искаше и да си помисля. Вси светии. Помоли да го освободят от участие, както обикновено през последните пет-шест години, защото му бе дошло до гуша от тези папагалски сбирки, чието предназначение бе да се увери, че приятелите му са наясно, че той е техен приятел, а това щеше да си проличи от размера на чека.

Приятели ли? Беше твърде богат. Нямаше доверие на никого. Нямаше нито един приятел на този свят.

Последното от тези събирания, на което бе присъствал преди година, окончателно затвърди решението му повече да не се смесва със светската навалица.

Финансовият и политическият елит на града се бе събрал в голямото открито хале на Южния пазар. Често се даваха любителски представления, по общо мнение свързани с набиране на средства, и онази вечер, след като всички си пийнаха, започна главното събитие.

Внезапно на осветената отзад сцена изникна гола двойка. Ужасно биене на барабани попречи на разговорите. Жената започна да изрязва някакви сатанински символи по гърба на мъжа.

Пиърс се намираше на пет-шест метра оттам и се опитваше да разговаря с областния прокурор и кмета, преди барабаните да заглушат гласовете им. Онова, на което станаха свидетели, не бе постигнато благодарение на огледала. Рукна кръв. А това бе само началото.

Жената държеше бутилка бърбън „Джак Даниълс“, от която отпи. После поля пресните порезни рани на мъжа, а той пищеше ли, пищеше, гърчейки се — но в такт с противното барабанене — от истинска болка.

Биенето на барабаните се усили. Мъжът разтвори крака и се наведе, а — на Пиърс все още не му се вярваше, макар да го бе видял с очите си — жената напъха гърлото на бутилката „Джак Даниълс“ в…

Слава Богу, Кари не бе дошла с него, иначе можеше да получи инфаркт. Но той отиде и му стигаше толкова. Край.

Телевизорът бръмчеше в стаичката под стълбището. Канал само за спортни новини. Двайсет и четири часова програма. В почивните дни гледаше повечето от тях, макар да се повтаряха на всеки половин час — все същите, плюс допълнително постъпилите. Но го държеше в течение на спортните събития — нещо, необходимо за имиджа му на обикновен трудещ се.

Е, необикновен. Всъщност един от шефовете, но поне от леснодостъпните. Натисна клавиша за изключване на звука и се изправи, залитайки.

Бе обещал на Кари, че ще хапне нещо. Тя щеше да се върне след по-малко от час, а той само бе пил — няколко скоча и бутилка „Пино Грижо“. По-добре да хапне, ако не иска да изтърпи още един убийствен разпит.

Напоследък Кари все му пилеше на главата — защо не ядял? Трябвало повече да се грижи за себе си. Пък и това пиене всяка вечер не му действало добре. Какво, по дяволите, ставало с него? Може би се налага да се прегледа при лекар. Как станало така, че вече не излизал навън?

„Какво ще кажеш за малко креватна гимнастика?“ — идваше му да я попита. Някоя Люински например. Ха! За нищо на света. Дори още в самото начало, когато всеки път бе такъв пълноценен подарък от нейното прекрасно същество, когато тя се преструваше, че й харесва. Не често, но ако всичко вървяло идеално и той бил романтичен, каквото и да означава това. Тогава можеше да извади късмет. Късмет със собствената си съпруга. Подобна представа му изглеждаше някак изопачена.

Ето го сега в огледалото в банята. Помисли си, че за месеци нещо се е състарил с десет години, макар никой, изглежда, да не забелязваше. Приближи се, удари се силно по бузите, но нищо не усети. Вяло подръпна пениса си. Нищо.

Всеки от тях си имаше собствен сейф — на Кари бе в пода на дрешника й на горния етаж, а документите на Джим се съхраняваха в кабинета му, където тя никога не влизаше.

Отиде там. Зад бюрото повдигна крайчето на персийския килим и притисна двете дъсчици от паркета, като едновременно натискаше копчето под горното дясно чекмедже. Така освободи останалите шест дъсчици и ги извади.

В следващия миг вече седеше в просторното си кресло на бюрото. Държеше пистолета — дръжката и цевта — с две ръце. След минута врътна барабана, за да прещрака веднъж, а после го завъртя.

Поднесе го към лицето си. Масло, бездимен барут и още нещо. Възможността за мигновена смърт. Можеше ли наистина да я надуши?

Със затворени очи тъкмо щеше да я долови чрез сетивата си — да помирише студения метал, могъществото му. Зави му се свят.

Приведе се от замайването. С пресилена бавност вдигна и извъртя оръжието, после притисна дулото точно в средата на челото си.

Ейб Глицки имаше нелека вечер.

От всички празници най-малко обичаше Вси светии. Но извън това цялото му същество на ченге усещаше, че тазвечерният празник се очертава като същинско бедствие. Ударът идваше от три страни: прекрасна, едва ли не и благоуханна нощ, събота и отгоре на това — пълнолуние.

Учените може и да спорят дали пълнолунието влияе на човешкото поведение, но няма полицай, който да се усъмни дори и за миг в това. Фактът бе неоспорим и щом е пълнолуние и е навечерието на Вси светии, отваряй си очите.

Глицки изслуша всички новини за отравянето на Пулгаския водоем и все пак изобщо не бе убеден, че това е просто номер навръх Вси светии. Такъв е този празник: шантави шегички с ножчета за бръснене, слабително и стрихнин, а сега — като вълнуващ намек за новото хилядолетие — бензиново отравяне на водоизточника.

И тъй, макар че никога няма да е истински подготвен за всичко, което нощта евентуално може да донесе, Глицки бе нащрек. Знаеше, че всички душевноболни до един ще плъзнат по улиците. Преди да зазори, ще го извикат поне за няколко смъртни случая.

Това го изнервяше.

Както и мисълта, че синът му Орел е навън сред шантавите. И че Рита замина през почивните дни. Както и хъркането на неговия настроен да осъжда (и то справедливо) баща на дивана в дневната. И синкопираното стакато на фишеците, които понякога изпукваха като същински изстрели и можеха да заблудят дори един врял и кипял лейтенант от отдел „Убийства“.

Още щом Орел излезе некостюмиран — поради което Глицки се запита защо изобщо излиза навън, но не биваше да се заяжда за щяло и нещяло, — той духна свещта в тиквения фенер на предния прозорец. Освен това изгаси всички лампи в предната част на къщата и отвинти крушката на стълбата към входната врата на тяхната къща близнак. Не искаше върволици хлапета с ужасяващи костюми да му звънят цяла вечер на вратата.

Сега седеше на кухненската маса пред голям пакет захаросани курабийки, чайник с хладък чай и кашона с документи, който Шарън Прат най-сетне бе предала в отдела. Докато четеше, настроението му не се подобряваше и стана направо опасно, когато на външната врата, както и очакваше, се позвъни.

Не обърна внимание на звъненето. Ще схванат намека — тука няма да получат никакви бонбони — и ще отминат.

Обаче не схванаха. Позвъни се повторно.

Щяха да събудят баща му с тяхното звънене, ако вече не са го събудили. Стана от масата толкова рязко, че столът се прекатури с трясък зад гърба му. Изруга на глас, нещо нетипично за него.

Между събарянето на стола и псувнята едно от позвъняванията все пак успя да разбуди баща му.

— Ейбрахам, всичко наред ли е?

— Просто отивам да отворя.

— Толкова шумно!

„Неми говори“, помисли си Ейб, крачейки към проклетата врата. Който и да е, ще изяде калая. Надяваше се едва ли не дошлият да извърти някой хубавичък номер — да счупи яйце във вратата, да остави запалена торба с кучешки изпражнения отпред, та Ейб да я загаси с крака, или който и да било от обичайните за този празник трикове — та напълно оправдано да ги подгони и да ги изправи пред съда.

Господи, ненавиждаше навечерието на Вси светии.

Светна лампите в антрето и рязко отвори вратата.

Навън стоеше Дизмъс Харди.

— Шега или почерпка[4] — каза. — Стори ми се, че осветлението на верандата ти е изгаснало.

— … и си помислих, че щом у дома няма никой, няма защо да се прибирам. А е всеизвестно, че ти си най-печалният, най-покъртителният ерген вдовец на света. И сигурно си си у дома, нали? Имам предвид, че няма къде другаде да бъдеш.

Харди тършуваше из бюфета на Глицки, току изваждаше това или онова за хапване, оглеждаше го критично и го връщаше на полицата или пък го слагаше на плота до мивката.

— Както и да е, смятам, че ние двамата можем да си поседим тук, да помъдруваме над убийството на Брий Бомонт, да си хапнем консерви и да пийнем повечко. Просто да си устроим една хубавичка ергенска вечер като едно време, само че без да излизаме. Как ти се струва, а?

Нат Глицки отново бе заспал на дивана в гостната и хъркането му се чуваше чак в кухнята. Ейб бе издърпал един стол и го бе възседнал с лице към облегалката.

— Вкъщи няма никакъв алкохол.

Харди го посочи с пръст и заскача около него.

— Видя ли? Точно това имах предвид. Печален, покъртителен и неградивен.

— Да бе, ама аз не пия, както може би си успял да забележиш през последните двайсет години.

Харди продължаваше да тършува. Забеляза няколко лотарийни билета, закрепени с магнити върху вратата на хладилника. Издърпа ги и ги вдигна.

— Съзнаваш, че лотарията е данък за хората, които не ги бива в математиката, нали? Спечели ли?

— Вероятно — отвърна Глицки. — Обикновено печеля. Хиляда-две хиляди долара всяка седмица. Ще проверя в утрешния вестник и ще те уведомя.

Харди поклати глава и се върна при бюфета.

— Добре, но като стана дума за това, нека ти кажа, че с ужас намирам консерва кълцана шунка в шкафа ти.

При тези думи Ейб най-сетне не се сдържа:

— Обичам кълцана шунка с подправки. Това е великата невъзпята храна на нашето време. И между другото, ти пък харесваш консервирана говежда кайма със зеленчуци.

— Защото има специфичен привкус.

— Шунката също. Всъщност много повече.

— Да, обаче подправките й са кофти.

Глицки вдигна рамене.

— Това е манджа номер едно на Хаваите.

— Ето, това вече е сериозна препоръка. Имаш предвид същите онези Хаваи, където в действителност ядат пои[5] ли? Някога да си опитвал пои? Чудя се какво мислят за кълцаната шунка в Аляска, където ядат китова сланина?

Но Глицки не се даваше.

— Те я готвят с водорасли и ориз. Това е ястие като суши, нарича се мусаби или нещо подобно.

Харди се обърна и провъзгласи, имитирайки гласа на говорител:

— Дами и господа, в днешното издание на „Лоши готварски хрумвания“ научихме, че неизменно обичаната кълцана шунка и — чуйте само! — водораслите се обединяват в едно като лакомства. Очакваме с обажданията си да гласувате дали това, както изглежда, е… „Лошо готварско хрумване“. — Той спря очи на Глицки. — Да не си мръднал?

— Не съм го измислил аз. — Изправи се и с два разкрача прекоси тясното пространство. — Но като стана дума, бих хапнал нещичко. Какво извади?

Харди бе подбрал голяма консерва спагети с кренвирши и огромна — с равиоли. Канеше се да ги смеси — отваряше консервите.

— Имаш ли някакви подходящи зарзавати в хладилника?

Глицки отиде да погледне.

Но чиниите вече бяха в мивката и в кухнята не ставаше нищо весело.

Харди бе взел от Глицки краткия вариант на извънредно важния документ на „Калоко“ и в момента го прелистваше. Представляваше финансово извлечение за служителя и не бе особено приятно за четене.

Докато е работела в „Калоко“, Брий, изглежда, е разполагала с кредитна карта от компанията с лимит от сто хиляди долара. Когато напуснала, те, естествено, закрили сметката. Но при финансовата ревизия на данните й — установена практика при напускане или пенсиониране на високопоставен служител — впоследствие се установило съществуването на второ лице, упълномощено да подписва сметката — Рон Бомонт.

Това бе необичайно, тъй като Рон не работеше за „Калоко“, но ако нещата спираха дотук, ревизорът щеше да е приключил.

(Харди, ще не ще, си спомни нагледния урок по корпоративно мислене, който бе изслушал преди обед, когато Джим Пиърс, едва сдържайки смеха си, му заяви, че ако някой чиновник в някакъв отдел може и да забележи липсата на три милиарда долара, то за корпорацията като юридическо лице те са едно нищо. Ако трите милиарда са капка в морето за „Калоко“, някакви си сто хиляди ще са направо молекула, невидима с просто око.)

Но ревизорът се бе натъкнал на още нещо, и то крайно обезпокоително. Електронната магистрала си бе създала своя версия на документите и картата на Брий Бомонт бе послужила само като по-нататъшна гаранция за откриване на друга сметка в „Мелън Банк“. Тази сметка с лимит от сто и петдесет хиляди долара показваше редовни покупки в Сан Франциско, за които бе плащано ежемесечно. Месечните сметки са били изпращани на някой си Роналд Брустър до пощенска кутия. А никой в „Калоко“ не бил и чувал за Рон Брустър.

Харди стигна до този пасаж и сърцето му се сви. Вдигна поглед.

— „Калоко“ не са ли опитали да закрият втората сметка, сметката на Брустър?

Глицки седеше мълчаливо със скръстени ръце в очакване на този въпрос. Поклати глава:

— Виж на страница трета. „Мелън“ е използвала сметката от „Калоко“ само като гаранция, за да открие своя сметка. Що се отнася до „Мелън“, Рон Брустър е бил страхотен клиент, плащал редовно цели пет години. По никой начин няма да закрият сметката. Освен това за сметката при тях не са използвани парите от „Калоко“. Тъй че Рон разполага със сто и петдесет хиляди доларов кредит. — Глицки се приведе напред, опрял лакти на масата. — Ще забележиш също, че сметката в „Мелън“ не включва Брий като упълномощена, а само Рон. И познай какво още? Подписът на Рон Брустър напълно съвпада с почерка на Рон Бомонт. Имаме си работа с ловък факир, Диз, укриващ се с фалшиво удостоверение за самоличност.

Дори за Харди, запознат с преднамерения предлог за двуличието на Рон, бе трудно да запази неутралитет, изправен пред подобно обстоятелство. А си помисли, че за Глицки това е направо невъзможно.

Което се оказа вярно.

— Първата ми работа утре сутринта ще е да пусна Коулман и Батавия по петите му.

— Те работят ли в неделя?

— И сега работят. — И го изгледа: — Да не искаш да кажеш, че това не насочва вниманието ти върху Рон?

— Не — съгласи се Харди. — Признавам, че започва да изглежда малко несигурен.

Ако Глицки умееше да се усмихва, то в момента на лицето му бе изписана усмивка.

— Малко несигурен, добре казано. При всички случаи по-несигурен от подписано самопризнание за убийство, но не много повече. И това не е всичко. Виж на страница пета.

Харди бързо прехвърли страниците, спря поглед на сведението и докато го разучаваше, Глицки продължи увлекателния си коментар:

— Електронната връзка, достъпна за „Калоко“, открива още четири сметки, свързани с „Мелън“. — Харди прочете имената: Рон Блак, Рон Блейк, Рон Бърнс, Рон Бланда. — Човекът си има кредит от един милион долара. Пет фалшиви самоличности. Повярвай, че разполага с паспорти и за петте.

Нямаше какво да възрази.

— Изобщо не бих се изненадал. И знаеш, че не обичам да повтарям, но…

Сега вече Глицки се усмихна.

— Това не означава, че е убиец. Но едно ще ти кажа: не означава и че е бойскаут.

Харди бе принуден да се съгласи.

— Прав си. Но все пак защо ще убива жена си заради това? Имаш ли някаква версия?

Очевидно Глицки все още нямаше сигурна почва под краката си. Белегът през устните му побледня, докато мислеше.

— Сигурно не е знаела за сметките. Като е открила, че той ги използва за допълнителна гаранция от „Калоко“, избухнала е, скарали са се и той е изгубил самообладание.

— Значи е било чисто и просто караница? — Не че преследваше личните си цели, но имаше забележка: — Предумишлените убийства не стават така. Обикновено. Най-много да излезе непредумишлено убийство, може би дори самозащита, което изобщо не е престъпление.

— Не ме е грижа как му викат адвокатите. Стига да пипна типа, който е убил Брий.

— Сигурно. — В настъпилото продължително мълчание Харди долавяше равномерното дишане на бащата на Ейб от всекидневната. — Сигурно — повтори. — Ами онзи, който е убил Карл Грифин?

При тези думи Глицки внезапно замръзна.

— Кой?

— Ти си в „Убийства“. Ти ще ми кажеш.

— Искаш да кажеш, че Брий и Карл са свързани ли?

Харди сдържано сви рамене.

— А ти твърдиш, че не са ли? Изглежда обратното, освен ако нямаш заподозрян за Карл. — Това прозвуча като въпрос.

Глицки се позабави, преди да отговори:

— Нямаме нищо за Карл. Казах ти вече. Щеше да разговаря с един от информаторите си в Западното предградие, който очевидно го е взел на мушка.

— И какво? — Харди преливаше от сарказъм. — Помолил е доносника да му подържи пистолета за малко, докато си приказват, и той случайно е гръмнал? Така ли е станало?

— Нищо чудно — отвърна Глицки язвително. Но имаше нещо в думите на Харди и лейтенантът навярно за пръв път забеляза това. — Седял е в колата си, Диз. Дори и Карл не бе чак толкова тъп.

— Добре. И какво според теб се е случило? Спомняш ли си къде са открили колата?

Кимване.

— В една задънена уличка, казва се „Рейклиф Теръс“, точно до „Дивисадеро“.

„Е — помисли си Харди, — зачеркни това хрумване.“ „Дивисадеро“ минаваше точно през центъра на Западното предградие, така че Грифин е бил наистина, където е трябвало да бъде. Но за да е изчерпателен, все пак зададе следващия си въпрос:

— Коя е пресечната улица?

Глицки не помнеше наизуст и само след миг те разстлаха карта на масата помежду си. Възцари се мъртва тишина. „Рейклиф Теръс“ наистина бе точно до „Дивисадеро“ и върху картата тя изглеждаше доста близо до гетото, но за познавачите на града в икономическо отношение тя бе толкова далеч от бедняшките жилища в Западното предградие, че със същия успех можеше да се намира и в Бевърли Хилс.

Пресечната улица се оказа „Тихоокеанска“ — по името на тази артерия бяха наречени и „Тихоокеанските възвишения“ — един от най-аристократичните квартали на Сан Франциско. И още по-красноречиво — тя бе на една пряка от „Бродуей“.

Харди още миг остана наведен над картата, за да се увери. Болезнено осъзна собствената си некадърност, защото хрумването принадлежеше на Дейвид Фримън — забележката му, че Грифин е бил първият, стигнал до яслата. Това дърто врънкало никога ли не греши?

Харди се изправи, отиде до хладилника и взе една химикалка с магнит от вратата. Върна се при картата и отбеляза едно кръстче. Й още едно. Замисли се за миг и озарен от още едно хрумване, надраска трето.

— Брий Бомонт — каза и посочи с върха на химикалката първото кръстче на две преки от „Рейклиф Теръс“. — „Бродуей“ и „Стайнър“. Деймън Кери, „Бродуей“ и „Бейкър“. — На четири преки западно от Брий и на една пряка от „Рейклиф“. Постави писеца на третото кръстче. — Джим Пиърс. „Дивисадеро“ и „Норт Пойнт“. — Десет преки на север.

Глицки мълчете намръщен. Най-после сложи пръст върху първото кръстче на Харди.

— И Рон Бомонт.

Харди бе принуден да потвърди нежелания факт. Но не към това клонеше и след миг се увери, че ще убеди и Глицки.

— Представяш ли си Грифин да се появи с информатора си тук? Аз не. Как си представяш доносника да се остави да го закарат толкова далеч от „махалата“?

Глицки поклати глава.

— Прав си. Не е станало така. Там не е възможно.

Харди подхвана тази мисъл:

— Бил е някой, от когото Грифин не се е боял, навярно дори му е имал доверие.

— И то толкова, че да му даде пистолета си ли? — Бе свил юмрук над кръстчетата на Харди и го повдигна леко, после бавно го отпусна с огромно самообладание. — По дяволите — каза. — По дяволите, Карл.

За Глицки това бе неистово избухване. Вдигна очи и се видя, че бялото им се е наляло с кръв.

— Да беше друг, бих ти отвърнал с „изключено“. Но Карл? Трябва да ти отговоря с „може би“. — Прокара дланта на едната си ръка върху горната страна на другата. — Господи, Диз, как така никой нищо не е видял?

Но не това всъщност искаше да разбере Глицки и Харди реши да го пощади. Имаше си свои проблеми при тази нова информация — знаеше, че съществува още едно кръстче, което не бе отбелязал на картата.

Фил Канета имаше собствено оръжие. На Грифин не му се е наложило доброволно да предаде пистолета си — ситуация, която Глицки бе сметнал за несъстоятелна. Канета може просто да е скочил на мястото до шофьора в колата на Грифин, да е извадил своя пистолет и ловко да е свършил останалото. Взел е пистолета на Грифин, принудил го е да кара до усамотена и тиха сляпа уличка. И го е ликвидирал.

Но пък, колкото повече обмисляше такава възможност, си даваше сметка, че ако някой от останалите заподозрени от него е притежавал оръжие, с лекота би сторил същото.

Положителният резултат бе че накара Глицки да мисли, и то не единствено за Рон. Не бе сигурно, естествено, нито пък доказано, но Харди внезапно прие поразителната вероятност, че убийството на Грифин всъщност е свързано с Брий.

— Кога е бил убит? — попита. — Имам предвид Карл.

Глицки все още не бе свикнал докрай с новината и Харди не го винеше. Ако наистина се бе случило така, значи отдел „Убийства“ бе допуснал нечувано недоглеждаме. Глицки отново седеше до масата. Сви шепи пред устата си и духна в тях.

— Станало е в понеделник. Някой докладвал за трупа в ранния следобед, около два и половина. Съдебните медици приеха, че смъртта е настъпила час, час и половина преди това.

— Значи по обяд.

Глицки направи гримаса.

— Не е обядвал. Само малко шоколад.

Когато Харди си тръгваше, синът на Ейб, Орел тъкмо се прибираше от обиколката по къщите, стига да приемем, че бе правил точно това. Последните двайсет минути Глицки прекара на телефона, предавайки съобщения на инспекторите си да дойдат в Съдебната палата на следващия ден, заедно с екипа за оглед на местопрестъплението, за да проверят още веднъж колата на Грифин, като се вземе под внимание новото развитие на случая. Доколкото познаваше Ейб, а Харди го познаваше добре, той щеше да продължи нататък със съдебните медици, всевъзможните лаборатории и така нататък. Не изпитваше никаква потребност да му се мотае в краката. Вече минаваше десет и бе грохнал.

Но все още не можеше да се прибере — на всяка цена трябваше да мине през Ерин и поне да целуне децата за лека нощ. И ето го седнал в дневната на Кокранови, а синът му Винсънт спи, положил главичка на скута му. Ребека се бе свила от другата му страна, все още будна — някой ден Харди щеше да направи експеримент колко дни наред дъщеря му може да мине без всякакъв сън, но засега бе доволен от спокойното й телце, сгушено до него. Поне ще знае, че все пак се е отбил вечерта преди Вси светии.

И двете деца бяха излезли, увити в чаршафите на Ерин като призраци. Богатите костюми, които Франи бе изработила за тях — Пепеляшка за Беката и Прасчо за Винсънт, — се бяха забутали някъде в безумието на последните няколко дни.

Но поне бяха изживели празничната си вечер. Събраните бонбони вече лежаха подредени на купчинки върху килимчето. Вълшебницата Ерин се беше справила с всичко и Харди бе повече от благодарен.

Освен това бе приготвила цял шейкър коктейли „Манхатън“ — денят бе тежък за всички и през последните двайсет минути те пиеха по едно питие преди лягане и се осведомяваха за напредъка на Харди, завършил с потенциално разтърсващото откритие за смъртта на Карл Грифин.

Ерин обаче имаше ясно съзнание за степенуването на задачите си по важност — този обрат на събитията може и да е очарователен, но не я интересуваше, ако не засяга Франи и възстановяването на нормалния живот на цялото семейство.

— Този полицай е убит, преди да забъркат и Франи, нали, Дизмъс?

— Около две седмици преди това.

— Ами тогава как е възможно… — Хвърли поглед на Беката, която попиваше всяка дума: — … как може да я държат там?

Харди схвана мисълта й, но каква полза?

— Тя е там заради разправия със съдията, Ерин. До това се свежда проблемът. Допускам, че както и да се развие разследването, ще я пуснат във вторник сутринта. — Думите му прозвучаха непринудено, но таяха смътен страх, че може да се окажат неверни. След изчезването на Рон всякакви предвиждания отпадаха.

— Но тя е добре, нали, татко? — Ето, видя ли? Колкото и да е притихнала, Беката изобщо не заспива.

Прегърна я и я потупа.

— Напълно, Бек. Всъщност ще видя дали… искате ли да си поприказвате с нея?

— О, татко, много!

Харди нежно премести главичката на Винсънт на дивана. Хрумна му внезапно, но може пък и да стане.

— Да опитаме.

Набра затвора и поиска рецепцията, внимателно напомняйки на дежурния за деликатесите, с които ги бе снабдил същия ден — да, човекът бил чул. Какво можел да направи за господин Харди?

Можел да позволи на жена му в административния изолатор да позвъни по телефона и да поговори една минутка с децата си. И след кратко колебание дежурният отвърна, че ще види какво може да направи.

Пет минути по-късно телефонът на Кокранови иззвъня. Харди нервно вдигна слушалката:

— Франи?

Щом чу гласа й, осъзна, че е трябвало да я посети тази вечер, когато минаваше оттам на път за Джеф Елиът. И двайсет пъти на ден да ходеше на свиждане, пак щеше да е малко. Трябва да зареже тази псевдополицейска дейност. Вече я движи Глицки и тя ще си върви от само себе си.

— Как я караш?

Чу я да си поема дъх и разбра, че събира сили да отговори.

— Добре — отвърна с такава престорена бодрост, че му призля.

Беката не бе в състояние да се сдържа и от вълнение теглеше крачола му, кабела, каквото й попадне подръка. Сметна, че не му е сега времето да й се кара.

— Слушай, тук има един човек, който иска да говори с теб.

— Добре, но после пак се обади, моля те.

Харди подаде слушалката на Бек и застана до нея, изслушвайки подробностите от последните два дни, въпросите, които й се е наложило да изтърпи в училище, кога ще се прибере мама, какво правят с нея в затвора — всички съкровени мисли и тревоги на дъщеря си, за които Харди не бе намерил време.

Винсънт се събуди и отпаднало се опря на него, смучейки палеца си, макар че се бе отказал от този навик преди шест месеца.

— Мама ли се обажда? Трябва да говоря с мама — прекалено сънен бе, за да се разплаче, но нещата вървяха натам.

И тъй, и двете деца трябваше да говорят с Франи. После и Ерин — трябва ли да предприеме нещо утре за училище в понеделник? Да не се тревожи, баба е насреща.

Никакви критики към Харди — нито явни, нито намекнати, но той разбра. Схвана. За някои неща го биваше, за други го нямаше никакъв. И го прониза чувството, че ролята на баща, която го объркваше и разстройваше толкова често напоследък, бе станала жертва на потребността му да обмисля нещата, да е все зает, да печели.

Беше степенувал нещата неправилно — усещаше го с всички фибри на тялото си.

Но как другояче да постъпи? Колкото и да се възхищаваше на думи от сътрудничеството на Дейвид Фримън, от службата на Глицки, той знаеше и се тревожеше за това разследване повече, отколкото Франи и Глицки, взети заедно. Харесва ли му или не, той бе основната движеща сила. От него и от следващите му стъпки зависеше животът на мнозина — не само на близките му.

Най-сетне неговият ред дойде отново, щом Ерин вкара и двете деца в спалнята да си лягат.

Каза на Франи, че я обича, но не можеше да спре дотук. Колкото и да се презираше, трябваше да изясни още нещо.

— Налага се да те попитам имаш ли някакви вести от Рон?

— Не. Как е възможно? Не позволяват на никого да ми се обажда тук.

— Така е, зная.

— Ами тогава?

Харди й съобщи. Рон е изчезнал от хотела.

Чуваше я как диша.

— Защо го е направил? Мислех, че… нали каза, че те е помолил да му помогнеш? Какво означава това?

— Не зная. Смятах, че ти ще ми обясниш.

— Да не би пак да се е изплашил за децата?

— Но защо не ми е оставил някаква бележка?

— Нямам представа. Сигурно ще ти се обади.

— Сигурно — безизразно отвърна Харди. — Надявам се.

Настъпи мълчание.

— Дизмъс!

— Слушам те.

— Казах ти всичко, каквото зная. Честна дума. Не зная къде е и какво прави.

И да не й вярваше докрай, трябваше поне да се престори.

— Добре.

Отново мълчание, а после се чу разтрепераният й глас:

— Кажи ми, че ми вярваш, Дизмъс. Моля те. Имам нужда да ми вярваш.

— Разбира се — отзова се той с преднамерена двусмисленост. — Ще се видим утре, нали? Рано-рано.

— Би било чудесно. Дизмъс?

— Да.

Изчакваше я.

— Обичам те — каза тя.

Пръстите му, стиснали слушалката, побеляха. Разбра, че не е бил убедителен.

— И аз.

Обърна два големи „Манхатън“ с Ерин и Ед, докато си говореха за отравянето на водоема и горкия възрастен турист, починал от нараняванията. Ерин му даде одеяло и възглавница и му каза да спи тук на дивана и да закуси с децата утре сутринта. Липсвал им, колкото и да не си личало.

След десет секунди Харди вече спеше.

21

Валънс бе оставил Деймън Кери в дома му преди час и вече в хотела си крачеше напред-назад като звяр в клетка. Апартаментът му в „Клифт“ бе по-голям от ония, в които бе живял досега, а от прозорците му се откриваше панорамна гледка към Сан Франциско, но всичко това нямаше значение.

Вече бе почти полунощ след най-тежкия и най-трудния ден в живота му. Единственото, което поне донякъде го осмисляше, бе последното допитване, според което неговият кандидат със сигурност щеше да спечели още при гласуването във вторник. На практика все още отстъпваше с два пункта, но при предвидените грешки в допитването двамата кандидати се изравняваха.

Най-сетне се позвъни, той приближи до вратата, погледна през шпионката и отвори.

Торн за последен път хвърли бърз поглед към коридора, а после пристъпи в стаята.

— Това е неразумно, Ал — изрече с най-мекия си глас, докато затваряше зад себе си и пускаше резето и веригата. Извърна се и се озова лице в лице с Валънс, но изражението му не издаваше нищо — невъзмутима усмивка, влажни очи. — Неподходящо хрумване. Не бива да ни виждат заедно.

Валънс изобщо не забеляза упрека. Прекалено бе възбуден.

— Полунощ е, Бакстър. Никой не ме следи, повярвай ми. Но просто това… — той разпери ръце, за да покаже колко е значително станалото: — … днес.

Торн кимна с разбиране.

— Изборите са след три дни. Винаги е така. Няма нищо необикновено. Може да стане и по-лошо.

— Не говоря за изборите. Господи, около изборите новините са добри. Говоря за умрелия човек в пулгаския Храм на водата, за този адвокат Харди, който е ходил в жилището на Брий, и…

— Чакай, чакай — Торн вдигна длан. — Защо не седнем? Имаш ли нещо за пиене? И коктейл става. Всъщност точно коктейл ще свърши работа. — Прекоси стаята и отиде до барчето, махна на Валънс да седне на един от тапицираните със сърма дивани в апартамента. — Действително страхотна стая. — За миг се полюбува на гледката, после се извърна и попита, сякаш току-що му бе хрумнало: — Какво общо има умрелият?

Въпросът бе едновременно указание и заплаха и завари Валънс неподготвен, каквато несъмнено бе и целта на Торн. А той се зае да вади безалкохолни напитки и бутилчиците с по една порция коняк от барчето.

— Но като стана дума за коктейли, покрай всеобщото безумие около това злополучно отравяне с МТБЕ, ми дойде наум, че кандидатът може да направи едно изключително представяне в следващите един-два дни, което ще го задържи на върха.

Нареди шишенцата и чашите на малък поднос и ги отнесе при Валънс, остави всичко на масичката и седна по диагонал срещу него. Бръкна във вътрешния си джоб и измъкна манерчица.

— Какво има в нея? — попита Валънс.

Торн си падаше по изненадите. Вместо отговор, се усмихна и отвинти капачката, после наля около сантиметър от бистрата течност в една от чашите. Вдигна я, помириса я и му я подаде през масичката.

— Ти ще ми кажеш.

Валънс подуши.

— Алкохол е.

Пак усмивка, този път сияйна.

— Да, алкохол е. Съвсем вярно. Етанол е, правилно. — Торн отвори шише с оранжада и наля в чашите. — До дъно, Ал. Наистина.

— Искаш да изпия това нещо?

— Струва ми се, че така се прави. Хайде, няма да ти навреди.

Но Валънс като че ли не бе в състояние да помръдне. След една-две секунди Торн се обади:

— О, Господи — взе чашата и я пресуши на две глътки. — Откога си станал толкова срамежлив, Ал? Да не смяташ, че искам да те отровя?

— Не, разбира се, че не. Просто… — Срещна погледа на работодателя си. — Не зная, Бакстър. Просто съм дяволски изморен.

Торн добродушно го потупа по коляното.

— Още няколко дни и край. Потрай още малко, ще видиш, че си струва. И тъй — с делови тон, — как намираш идеята ми?

— Не разбрах какво точно предлагаш. Да си правим етанолови коктейли ли?

Неочаквано по лицето на Торн се изписа известно оживление.

— Всъщност така май ще е най-добре. Градивно хрумване, Ал. Наистина. Репортерите за нищо на света няма да откажат едно безплатно питие, нали?

Валънс усети, че се поотпуска.

— И моите впечатления са същите.

— Нали! Виждаш ли, обмислям как да накараш Деймън да изпие малко етанол — като мен сега — пред журналистите на някой брифинг. Само си представи контраста… — Торн се разпали, макар интонацията му изобщо да не се промени. — Няколко литра МТБЕ попада във водоизточниците и целият град замира, защото водата мирише и има вкус на терпентин. — Замълча за миг и вдигна манерката си. — Докато другата добавка, естествената добавка, етанолът, е толкова безвреден, че може да се пие. Всъщност хората си го пият открай време. Допада ми. Може да бъде изключително силен довод.

Но Валънс не бе сигурен.

— Стига Деймън да се навие.

Лицето на Торн се помрачи.

— И защо да не приеме?

— Защото е предпазлив, Бакстър. Той не е идиот. Никога не е правил специални изявления в подкрепа на етанола. Просто се противопоставя на МТБЕ.

— Поради което, ако разсъждаваме логично, му остава само етанолът.

— Вярно. — Валънс ненавиждаше опитите на Торн да го напътства на дребно — досега бе свършил страхотна работа по кампанията, контролираше кандидата. Обърна се за помощ към здравомислието му: — Но нашата неизменна стратегия, както си спомняш, е да оставим избирателите сами да стигнат до извода. А другото ще изглежда малко… прекалено открито, не мислиш ли?

— Понякога има нужда от откритост — гласът му бе мек като пух, а тонът — твърд като кама.

Ето я отбранителността на Торн, на която Валънс доста често се бе натъквал и преди. За него това бе сигнал да не важничи много-много, защото истината бе, че Торн ужасно го изплаши. Не се преструваше пред него, че не стои зад отравянето на водата.

Понякога обаче, както днес, умират хора.

— Съгласен съм — каза Валънс. — Понякога откритостта е полезна. Как смяташ, да питам ли Деймън, да го прослушам как ще го приеме? Ако той поеме, ще действаме и ние.

— Добре — меко отвърна Торн, — след като нямаме друг изход. — Наливаше от самолетните порции водка в чашата си. Добави кубче лед, а отгоре наля оранжада, намести се удобно на мястото си и отпи голяма глътка. — А сега за тоя Харди. Направих някои проучвания. Оказа се, че може да създаде известни проблеми.

Само това му липсваше на Валънс в момента. Седна на самото крайче на дивана.

— Как така?

Със сдържан по обичая си глас Торн очерта какво е научил за Франи, за разширения състав от съдебни заседатели, за Рон Бомонт, разказа едно-друго от живота на Харди, който бил от адвокатите, дето си пъхат носа навсякъде и невинаги се гнусят от черна работа.

— Можем само да предполагаме — заключи той, — че след като е въртял Кери на шиш, значи е направил връзката — в буквалния смисъл на думата — между смъртта на Брий и бензиновите добавки, което за нас е лоша новина. Ще ми се да засечем къде е Рон. — Въздъхна. — Боя се, че трябваше да действаме по-бързо. Аз съм виновен, така е. Трябваше да проникна в компютъра й и да изтрия онази проклетия, вместо да…

Но Валънс клатеше глава. Не искаше отново да се впуска в обсъждания с Торн за неговото „вместо да“.

— Не — прекъсна го, — пак щеше да й остане копие, а навярно и дискета. Точно това се опитах да получа от нея, да я забавя, докато минат изборите.

— Заповядай, Ал. Благодаря ти, че се отби.

Докато влизаше, той обхвана с поглед невероятния апартамент. Не бе идвал преди и внушителността на жилището го порази, макар че не би следвало да се изненадва — всичко, свързано с Брий Бомонт, правеше впечатление. Бе убеден, че до голяма степен е неподатлив на неустоимата й физическа привлекателност, но не бе дотам глупав, че да я отрича.

Тя бе приятелка на Деймън и следователно фактор в кампанията, който трябва да бъде държан под контрол, така че се опитваше да не гледа на нея като на жена. Не го бе грижа, че е жена. Месеше се в кампанията и в работата му и не му харесваше — точка по въпроса.

Но за пръв път оставаше насаме с нея. Докато тя го водеше през богаташката гостна към кътчето за сядане близо до балкона, той подсъзнателно си даваше сметка за изисканото обзавеждане, произведенията на изкуството, за панорамната гледка през прозорците.

Но непосредствено пред очите му се разкриваше още по-хубава гледка. Не можеше да откъсне очи от идеалното дупе на Брий, което тя бе натъпкала в чифт фирмени дънки. Досега не я бе виждал по дънки. Нито по тениска без нищо отдолу. Нито пък боса. Русата й коса падаше тежко до средата на гърба. Помисли си, че може да обхване талията й с шепи.

И всичко това по някакъв начин пробуди смътен гняв, защото тя можеше колкото си иска да си ходи ето така пред него, но пропастта помежду им бе толкова бездънна, че в буквалния смисъл на думата бе немислимо той да реагира по какъвто и да било начин. Тя стоеше толкова над него, че той изобщо не съществуваше за нея. А това направо го изкарваше от кожата му.

Докато вървяха, тя поведе разговор за незначителни неща:

— Извини ме, че съм в този вид. Цял следобед не съм ставала от компютъра и загубих представа за времето.

Слушаше я с половин ухо, все така впил очи в нея, когато тя внезапно се обърна — дали улови накъде бе насочен погледът му? — и посочи един от ниските, тапицирани столове.

— Както и да е, нека просто ти благодаря, че намина. Не исках да те безпокоя, но не зная какво да правя. Щеше ми се да се посъветвам с теб, преди да обременявам Деймън с каквото и да било.

— Ще направя каквото мога — неуверено отвърна Валънс. Беше висок почти един и осемдесет — горе-долу колкото Брий — и тежеше близо деветдесет килограма. Имаше кестенява коса, хвърляше тромава сянка, бялата му риза бе зле колосана и сакото му бе провиснало. Езикът не му се подчиняваше. — Благодарен съм ти, че си се сетила за мен.

Навярно усетила как той реагира на присъствието й, тя постоя неловко за миг, а после му посочи един от столовете.

— Искаш ли да седнеш? Да ти донеса ли нещо за пиене? Разполагам буквално с всичко.

— Да, бих изпил една бира, благодаря.

Отново се взря в нея, но се насили да отклони поглед към балкона и града отвъд. Тя се върна само след секунда с бутилка чуждестранна бира, с изстудена чаша за пилзенска бира и пластмасова бутилка минерална вода.

Валънс любезно й благодари.

— Хубаво жилище — отбеляза, докато си наливаше.

Тя отвинтваше капачката на минералната вода, но спря, а лицето й се натъжи.

— Да. Макар че, боя се, много скоро ще ни се наложи да го напуснем. Но не бива да се оплаквам — беше много удобно, повече, отколкото предполагахме, че… — Замълча. — Поддръжката му е твърде скъпа. А освен това ние с Рон — съпруга ми… е, наясно си.

— Той вкъщи ли е?

Тя поклати глава.

— Не. Отиде с децата… както и да е, няма значение. Не са у дома в момента.

Валънс отпи голяма глътка и се опита да зададе въпроса си предпазливо. Нямаше да му е от полза, ако му проличи каквото и да било.

— За него ли става дума?

Запитването му като че ли я изненада.

— Не. Абсолютно нищо, свързано с него.

Той изчакваше.

Тя се загледа над рамото му, разсеяно поднасяйки бутилката към устните си.

— Напоследък доста се вглеждах в себе си, Ал. А правих и много проучвания.

— Да.

Тя отметна кичур от лицето си.

— Знаеш ли, откакто Деймън ме накара да се усъмня в предположенията си относно моята работа за петролната индустрия, да се огледам във всички посоки, както би се изразил той, беше истинско… предполагам, че ти би го нарекъл образование.

Валънс кимна.

— Което е странно, при положение, че ме смятат за експерт по тези въпроси.

Той вдигна рамене и се опита да се усмихне.

— Е, осъзнала си заблудата си, нищо повече.

Но Брий тръсна глава.

— Не зная какво всъщност осъзнах. Струва ми се, че освен дето се почувствах уязвена, съм била и подведена от хора, на които съм имала доверие, и ядосана на себе си за собствената си глупост — имам предвид, Ал, че не съм глупава, всичко друго да, само не и глупава.

— Така е — отвърна Валънс, стараейки се да говори безгрижно, — не и глупава е добре казано.

Тя пренебрегна лекомислената му забележка. Раздразнено отметна кичур коса.

— И нещо повече, Деймън отново ме върна към подтика да се захвана с всичко това… имам предвид работата си… преди всичко.

— Което ще рече?

Тя помълча.

— Ще ти прозвучи глупаво.

Валънс поклати глава.

— Не, нали се разбрахме, че не си глупава. И защо започна работа преди всичко?

— Исках да върша добро. — Брий въздъхна шумно. — Добре, ето така. Казах го.

— Добре. — „Голяма работа“, помисли си той. — И тъй, искала си да правиш добро.

— И го правех. С МТБЕ направих онова, което си бях поставила за цел. Знаеш ли каква работа върши това вещество за прочистване на въздуха, Ал? Почти напълно ликвидира токсичните газове. Ако отидеш в Пасадена през август, вече ще можеш да видиш планините. И дори ей там — посочи Брий към прозореца. — Всичко се вижда! То направи въздуха по-чист, разбираш ли? Съзнаваш ли какво невероятно постижение е това?

Беше се разпалила и трябваше да стане и да се раздвижи, за да се разтовари поне донякъде. Отвори балконската врата и в помещението нахлу струя студен въздух. Това изглежда я поуспокои за миг и тя пак се обърна с лице към него.

— Както и да е, въпреки сегашните лоши отзиви за него в пресата, въпросът е там, че то наистина действаше, а аз имах принос за него, и то какъв! Агенцията за опазване на природата се възхити, всички се възхитиха. Можеш ли да разбереш до каква степен вложих себе си в разработката му? Как не исках дори да погледна появилите се оплаквания? Не бях в състояние да ги погледна.

— Всеки би те разбрал — кимна Ал, макар самият той да не бе съвсем сигурен, че я разбира. — Естествено е.

— Така е — съгласи се тя. — Напълно е естествено. — Въздъхна и пак седна на стола срещу него, а коленете им почти се докосваха. — Както и да е, по-късно прозрях какво съм вършела, благодарение на Деймън.

— И правилно си постъпила.

— Е, до известна степен.

Валънс вдигна глава.

— Какво искаш да кажеш?

— Че навярно съм била ядосана. Бяха ме изиграли като глупачка и не исках това да се случи повторно. Осъзнах, че Деймън изглежда възнамерява да лансира етанола, макар всъщност да не го прави директно, пък и не съм сигурна, че наистина иска да продължава в тази насока.

За Валънс това бе възможно най-лошата новина. Кандидатът не бе учен — нямаше нужда да знае подробностите. Трябваше да знае единствено, че МТБЕ замърсява подпочвените води, а етанолът — не. Следователно етанолът е за предпочитане. Но не биваше да издава безпокойството си. Вместо това се позабави, отпивайки от бирата, после се усмихна.

— Е, Брий, както сама казваш, никога не е включвал етанола в предизборната си платформа.

— Обаче всъщност за това става дума. И ти го знаеш, Ал.

— И толкова ли е лошо?

— Е, не е страхотно гориво. Производството му е скъпо, не е икономично…

Принуди се да я прекъсне:

— Но не представлява опасност за подпочвените води и пречиства бензина, нали?

Брий се намръщи. Двоумеше се.

— Какво? Кажи ми!

— Не се нуждаем нито от едното, нито от другото. Цялото производство на добавки в основата си е просто едно голямо, алчно мошеничество. Петролните компании, както е известно, трупат милиарди от МТБЕ. Но това не е всичко. Чувал ли си за СКО, петролното сдружение?

Валънс усети, че му се завива свят.

— Разбира се.

— Е, те пък изкарват милиарди и милиарди от дотациите за етанола. Не могат да печелят от него, но някак са убедили правителството, че е от национален интерес производството му да продължи.

— Може и така да е. Може би…

Но тя го прекъсна:

— Не. Не, не е, Ал. Знаеш ли, че добивът му изисква по-голям разходна енергия, отколкото той произвежда като гориво?

— Едва ли, Брий. Как е възможно?

— Извличането на горивото, стойността на превоза, складирането, рафинирането и тъй нататък.

— Добре, но…

— Нищо не е добре. И тъй като горивната му енергия е по-малка от тази на бензина, това означава, че на километър се харчи повече, което засяга всички шофьори. Освен това — продължи Брий, обзета от дълбоко възмущение, — съзнаваш ли, че всеки долар от печалбите на СКО от етанола струва трийсет долара на американския данъкоплатец? И при това изцяло изпускам научната страна. Говоря единствено за гнусния бизнес. Направо ужасно.

Валънс нямаше какво да й отговори. Не знаеше дали всичко това наистина е вярно, а и не му пукаше, но тя очевидно си вярваше и като нищо щеше да го съобщи на Деймън. Ето къде бе проблемът. Ето на какво трябваше да попречи.

Заговори, владеейки гласа си:

— Но, Брий, почти всеки бизнес…

— Само че Деймън не се е ангажирал с всички видове бизнес. А с този. И етанолът не е най-лошото.

Той зачака, стаил дъх. Какво можеше да е по-лошо от вече установеното от нея?

— И какво е най-лошото? — попита.

Тя се приведе напред и очите й фанатично се впиха в неговите.

— Нямаме нужда нито от едното, нито от другото.

— От кое по-точно?

— Нито от МТБЕ, нито от етанол и изобщо от никакви добавки. Агенцията за опазване на природата ги е узаконила, но цялата история е мошеничество. Цялата, разбираш ли? — От гняв гласът й се извиси с няколко децибела.

— Аз… боя се, че не разбирам — успя да измънка той.

— Да, да. Зная, че не ти е ясно. Как иначе? Никой не разбира. Почакай малко.

И ненадейно скочи, едва ли не затича, и изчезна в някакъв коридор срещу кухнята. А след миг се появи отново с голяма купчина книжа в ръце.

— Виж — започна без предисловие, — не очаквам от теб да проумееш научните термини, но нека се опитам да ти обясня.

Той слуша, както му се стори, цяла вечност как тя изброява основните пунктове от доклада, над който бе работила миналия месец и половина. Той съдържаше множество данни — диаграми, уравнения, сравнителни анализи на скоростта на горене, емисии, икономичност на бензините — и постепенно дори Ал Валънс започна да осъзнава какво бе натрупала Брий.

Съставен от патентни заявления, съдебни преписи, лични бележки, административни резюмета и експертни данни на десетки инженери по двигателите, докладът на Брий изчерпателно излагаше една тревожна истина: петролните компании бяха открили способ за такава формула на бензина, че той да изгаря напълно без прибавяне на окислители, без каквито и да било добавки.

— Ето, виждаш ли, Ал, точно това ти казах. Цялата история с добавките е чисто мошеничество. Деймън трябва да го научи. Длъжна съм да му кажа.

Когато тя приключи, Валънс внесе ред в мислите си. Сега не биваше да отблъсква Брий. Ако хукне да обяснява на Деймън, ако го убеди да заговори за откритието й, ще настъпи катастрофа. Въздъхна престорено:

— Ужасно. Направо отвратително. Чудя се как не е гръмнало в новините.

Но Брий имаше готов отговор:

— Това е само купчина от отделни документи, експерименти, мнения. Така работим ние учените — пощипваме оттук-оттам дребни проблеми, сами по себе си привлекателни и предизвикателни.

Както и аз с МТБЕ. В началото, казано дилетантски, работата ми бе да докажа, че той допринася за пречистването на въздуха. И всяка проба излизаше успешна. А после някак си работата ми се промени и постепенно престанах да бъда учен. Превърнах се в говорител, който защитава онова, което е направил, онова, в което вярват в „Калоко“, в което вярвах самата аз. Така че не се интересувах от подпочвените води, от пречистването им, дори от тази нова формула на бензина. Работата ми, животът ми се заключаваше в МТБЕ. Останалото не беше моя грижа. — Погледна го с надежда. — Разбираш ли?

Той кимна.

— Естествено. Естествено, че разбирам.

Брий сгъна листовете на доклада си, облегна се и го сложи в скута си.

— Но сбърках.

— Не, не мисля така. Според мен си вярвала на работодателите си. — Валънс протегна ръка и докосна коляното й с пръсти. Бегло. Жегна го дори през дънките. — Брий, постъпила си правилно, като се обади на мен. Искам да го знаеш.

Тя въздъхна дълбоко.

— Не знаех какво друго да направя. Струва ми се, че съм длъжна да кажа на Деймън, но той трябва да мисли за толкова други неща…

— Точно така.

— Но ако не…

Валънс я прекъсна, за да й даде необходимия й отговор:

— Той ще те разбере, ако не му кажеш. Всъщност след изборите ще ти благодари, че си постъпила така. Главното във всяка кампания на този етап дори при доста по-незначителна разлика от сегашната, Брий, е съсредоточаването. Ако кандидатът се разконцентрира, избирателите се объркват и той е свършен. А трябва да признаеш, че тази материя е сложничка.

Тя се усмихна.

— Предполагам, че е малко сложна.

— Недей да предполагаш. Повярвай ми! — Вече бяха повече от съюзници, бяха истински приятели. Сега бе моментът да опипа почвата. — Брий, имаш ли този доклад и в компютъра си?

— Да.

— Знаеш ли, материалът е доста опасен. Ако попадне в недобросъвестни ръце, може би на съпруга ти…

— Какво?

— Може да го изтрие. Да го заличи от дискетата. И целият ти усилен труд отива по дяволите. Ако съобрази за теб с Деймън…

— Не — възрази тя. — Рон никога не би направил подобно нещо. — Подвоуми се. — Рон приема създалото се положение.

Той сви рамене. Не биваше да настоява.

— Е, твоя работа, но бих могъл да взема всички материали, дискетите ти — всичко. Да ги пазя на сигурно място, докато минат изборите.

Ала тя бе непреклонна.

— Тук са на сигурно място. Не искам Деймън да ги види, преди да съм му казала, докато не намерим време да му обясня, а също и защо съм решила да не му съобщя веднага.

— След изборите ли? — Валънс държеше на недвусмислен отговор, макар че всъщност искаше единствено всички копия от доклада, а най-добре и Брий да изчезне заедно с тях.

— Да, мисля — отвърна тя. — Както решихме.

Но щом вратата се затвори зад гърба му, Ал осъзна, че не бе настоявал докрай. Стоеше на площадката пред асансьорите и се питаше дали да не почука пак, докато тя все още е сама, да влезе и да вземе необходимото — лично, както се полага на професионалист. Защото, доколкото познаваше Брий, а той я познаваше, тя изобщо не бе в състояние да запази откритието само за себе си. Някоя нощ ще се гушне до Деймън и просто ще трябва да му каже, а Деймън ще реши, че най-правилно е да го съобщи на обществеността.

Едно е да бъдеш Белия рицар, предприел кръстоносен поход срещу един нечестив корпоративен замърсител, и съвсем друго е да си вманиачен левичар фанатик, който вярва, че Агенцията за защита на природата е съучастник във Великия правителствен заговор за бензина. Това, макар и вероятно вярно, нямаше да мине и Валънс го знаеше.

Това можеше да струва на Деймън изборите. А на Ал — евентуалните доходни взаимоотношения със СКО за в бъдеще. Щеше да изкара от кожата опасния и непредсказуем Бакстър Торн.

Не. Не става.

От бездънната си фокусническа торба Бакстър Торн извади телефонния номер на Дизмъс Харди и предложи Валънс да му се обади и да замаже лъжата си, че не е звънял на Рон.

Тъй като Харди не си бе у дома, Валънс му остави съобщение на телефонния секретар, после пак се върна при диваните, където Торн пиеше четвъртата си бутилчица след първото питие от чист етанол.

— Би трябвало да свърши работа — забеляза Торн с напълно трезвен глас. — Но не ми допада, че си навира носа в нашите дела. Не му е мястото там, а? Не зная откъде изникна.

Валънс откри, че се бои да отговори. Имаше нещо изцъклено в очите на Торн — навярно не само от алкохола, — което го стряскаше.

Бакстър се облегна, кръстоса крака и пак отпи голяма глътка.

— Загрял е, че го будалкаш. Щом е ходил в жилището на Брий, може да знае нещо за доклада. — Възцари се тишина, която се стори злокобна на Валънс. — А ако е така, току-виж решил да съобщи на Деймън или на пресата.

Измина доста време. Внезапно Торн остави чашата си, тупна се по коленете и стана.

— Е, Ал, благодаря ти за коктейлите. — Пое към вратата. — Струва ми се, че господин Харди разполага с прекалено много свободно време. Мисля, че някое… разсейване точно сега ще му се отрази добре. Казваш, че не си е у дома в момента, а?

— Нямаше го, когато му звънях.

— Да, така е, така е.

Торн погледна през шпионката, открехна вратата, извърна се с лице към Валънс, очевидно взе някакво решение, после отвори широко вратата и си тръгна, без да каже нито дума.

Част трета

22

В Сан Франциско лятото е ветровито, сурово и влажно, макар да вали рядко. А после от края на август до средата на октомври настъпва циганското лято и дните са топли, небето безоблачно и подухва лек ветрец. През останалата част на годината по крайбрежието непрекъснато има мъгла и ниски облаци, които следобед се разсейват над сушата, циклони с ниско атмосферно налягане, от запад вятърът духа с двайсет до трийсет километра в час.

Когато Харди се събуди на дивана у Кокранови малко след шест, беше явно, че циганското лято е свършило и е нахлуло лошото време. Седна сковано и му потрябваха няколко мига, за да се ориентира — отдавна не бе нощувал на дивана в чужда гостна. През венецианските щори се просмукваше смътна утринна дрезгавина, но той някак изведнъж — по качеството на светлината — разбра, че е паднала мъгла. Неволно въздъхна.

След десет минути вече беше на път със запалени фарове. Предстоеше му още един тежък ден и имаше нужда да си вземе душ и да се преоблече. Ерин, разбира се, също бе вече на крака и правеше кафе в кухнята и той й каза, че смята да отскочи до вкъщи, да прослуша телефонния секретар, да се измие и да се върне при тях, преди децата да са се събудили.

Но когато зави към своята пряка, моментално го обзе лошо предчувствие — живееше на тази улица повече от две десетилетия и я познаваше с нещо по-дълбоко от обикновената разсъдъчност. А тази сутрин се усещаше нещо необичайно. Поради мъглата не виждаше края й, където се намираше неговата къща, но определено нещо не бе наред. В дъното й се съзираше мигаща червена светлина. Намали още повече и предпазливо продължи напред — хем не му се щеше, хем едновременно с това го теглеше натам.

А после от здрачината постепенно изплуваха по-ясни очертания, като образи от кошмарен сън. Три пожарни коли все още стояха паркирани насред улицата, а от улеите им, като избълвани змии, се виеха маркучи. Една-две черно-бели патрулни коли — източникът на пулсиращата червена светлина — със светещи буркани. Пет-шест униформени мъже се въртяха по собствената му морава край мократа утринна улица.

Замаян, опитващ се да сподави надигащата се паника, той внимателно паркира плътно до бордюра. Излезе от колата и долови пращенето на радиостанция и като че ли мирис на тлеещо дърво.

Без изобщо да съзнава какво прави, тръгна слисан към все още димящите развалини, които над двайсет години му бяха дом. Пожарникарите и оборудването им бяха натрошили белия стобор на парчета. Доскорошната малка, грижливо поддържана морава представляваше разкашкана кал и овъглено дърво. Предната веранда напълно липсваше, а разрушената дневна зееше противно в мрачната утрин. Столът му. Полицата над камината. Прекрасната им маса със столовете от черешово дърво бе съсипана.

Вече стоеше на участъка си.

— Господине! — Човек с бяла каска внезапно се изпречи на пътя му и го спря: — Съжалявам, но не можете…

— Аз живея тук — каза Харди. — Това е моята къща.

По-голямата част от къщата бе оцеляла като по чудо. Някакви окъснели празнуващи, прибирайки се у дома, забелязали пламъците минути след като пожарът избухнал около четири сутринта и се обадили на пожарната по мобифона си. В резултат задната част от къщата на Харди — кухнята, спалните и банята — бе останала относително невредима, макар че почистването й щеше да трае седмици, а миризмата на изгоряло сигурно никога нямаше да изчезне.

Отговорникът по произшествията — мъжът с бялата каска — му даде разрешение да огледа щетите, но само ако неотстъпно го придружава капитан Флорес. Говореха за улики и консервация на местопрестъплението и Харди осъзна, че поне засега е заподозрян в палеж.

Двамата с Флорес стояха насред кухнята и Харди се мъчеше да отговаря на въпросите на капитана. Но мислите му се отплесваха. Забеляза черния си чугунен тиган на печката, където го бе оставил. Погледна по зеещия към улицата коридор и видя, че външната врата все още виси на пантите си — навярно можеше да се опази. Щеше да я рендоса и да я боядиса повторно.

Под стъпките им хрущяха натрошени стъкла и отломки.

— Не. Не е възможно да е останал незагасен огън — заяви Харди на Флорес. — Не съм се прибирал от вчера сутринта. Не сме палили огън от месеци.

— Ами съвсем очевидно е, че огънят е започнал там, в лицевата част. Там минават ли газови тръби? Пушите ли?

Не и не.

Капитан Флорес бе миловиден младеж с провиснали мустаци. Последва Харди в предната, обгорена част на къщата и двамата спряха в някогашната дневна — от прашната розова зидария не бе останало почти нищо. Над главите им нямаше покрив и все още тук-там капеше вода. Харди въздъхна и попита:

— Какво прави човек в такива случаи?

Флорес присъстваше на подобни сцени всеки божи ден, но въпреки това му бе трудно.

— Имате ли застраховка?

— Да, но нямах това предвид.

— Зная.

— Някой го е предизвикал нарочно, нали? — обърна се Харди към него.

Капитанът вдигна рамене. И да имаше някакви подозрения, не би ги споделил с цивилен.

— Винаги се допуска. Затова си имаме следователи по палежите. — Посочи двама души, ровичкащи около вече несъществуващата веранда. — На този етап е още рано за подобно твърдение. Но ако знаете нещо, за което аз не съм осведомен, ще предам.

Харди мушна ръце дълбоко в джобовете си.

— Нищо не зная — отвърна, подразбирайки доста повече, а не само пожара.

Флорес почовърка с носа на обувката си обгарялото дюшеме и въздъхна.

— Сигурно ще ви стане неприятно, ако ви кажа, че някои хора имат подобна представа какви лудории трябва да се вършат в навечерието на Вси светии. — Замълча. — И друг път се е случвало.

Харди се позабави с отговора си, клатейки глава:

— Едва ли.

Сутрешната мъгла се бе сгъстила. Едно от първите неща, които Харди предприе, след като отговорникът по произшествията го спря, бе да помоли за връзка с дома на Глицки по радиостанцията на патрулната кола. А след това и със зет си Моузес Макгайър.

И ето, лейтенантът седеше върху капака на колата си, опрял крака на предната броня, приведен напред, с лакти на коленете, свел глава. Въпреки дългогодишната си работа в отдел „Убийства“ и ужасяващите гледки на местопрестъпленията, Глицки не можеше да понесе това зрелище.

Когато Ейб пристигна, Харди стоеше смълчан, затворен в себе си от потрес и ярост. Глицки полека-лека го отведе по-далеч от следователите по палежа, от самата къща — там, където последиците от пожара не си личаха толкова. Приятелят му започваше да се съвзема, закрачи напред-назад.

— Едно ще ти кажа: смятат, че са ме предупредили да се разкарам, така ли? Смятат, че вече няма да мм се пречкам ли? Тогава ще трябва да ме убият.

— За кого говориш?

— За онзи, който е направил това, Ейб.

— Смяташ, че е намек ли?

Харди кимна.

— Предупреждение. Сигурно заради историята с Бомонт. — Спря пред него. — Не мислиш ли?

Глицки премълча.

Харди повиши глас:

— А какво, по дяволите, се е случило според теб, Ейб? Може би пожарът се е подпалил сам?

Глицки срещна погледа му.

— Според мен моментът не е подходящ да споря с теб, не смяташ ли? — Смъкна се от колата и сложи ръка върху рамото на приятеля си.

Харди имаше сили, колкото да кимне. Глицки стисна рамото му за последен път, отдалечи се няколко крачки, извърна се и с видимо усилие погледна къщата.

— Ако ти трябвам, ще бъда в центъра. Отивам на работа.

Флорес стоеше до него, а Харди се бе върнал в къщата, в килерчето зад кухнята, където държеше сейфа си. Флорес не искаше да го пусне вътре, за да не замажат евентуалните останали улики. Капитанът ясно му даде да разбере, че докато не приключат с разследването си, с тази къща ще разполага отделът по пожарите, а не той. Но пристигането на Глицки — високопоставен полицай, който очевидно бе личен приятел на собственика — вдъхна на Флорес известно доверие към Харди и той му поотпусна края. Можеха да влязат през задната врата и Харди да вземе каквото му трябва, но макар да му показа разрешителното си за оръжие, пролича, че като видя за какво е влязъл, на Флорес му дойде нанагорно.

Сега Харди не усети пристъп на нежелание, както последния път, когато бе взел пистолета си. Там бе и старата му значка от времето, когато бе помощник на областния прокурор. Не му мисли много-много и я грабна. После затъкна полицейския си пистолет в колана, спусна сакото отгоре му и се върна сред опустошения си преден двор.

Моузес най-сетне пристигна — пет минути след заминаването на Глицки — и сега стоеше отпред край комина, който бе оцелял. Зет му вдигна нещо и го подаде на Харди, щом те двамата с Флорес изгазиха калта.

— Започвай да събираш новата си колекция — мрачно каза Моузес. Бе едно от изключително крехките слончета от венецианско стъкло, които пасяха, лудуваха и тръбяха на полицата над камината през последните десетина години, а Моузес ги пренареждаше почти при всяко посещение. До миналата вечер те бяха петнайсет — Харди току-що бе купил последното за годишнината от сватбата им с Франи. И ето че въпреки минималните шансове, едно бе оцеляло, изхвърлено навярно на двора от напора на водната струя.

Харди го взе, повъртя го в ръка и го върна на Моузес с молба зет му да го пази у себе си.

След като още десет минути оглежда щетите, Харди се извини. До отварянето на „Шамрок“ имаше цели четири часа. Моузес се съгласи, че Харди трябва да отиде в затвора и да съобщи новината на Франи. А после и на децата. Моузес щеше да остане тук с Флорес и да се погрижи за първия подробен оглед. Радваше се, че може да помогне с нещо.

Но Харди не отиваше в затвора. Спря на първата бензиностанция и позвъни на домашния телефон на Фил Канета.

Отговори изморен, разтревожен женски глас.

— Ало? Фил?

Харди се представи на госпожа Канета и й съобщи, че работи с мъжа й. Можело ли да се свърже с него тази сутрин? Важно било.

— Не зная къде е Фил. Излезе снощи след вечеря и не се прибра. Винаги се обажда по телефона. Ако говорите с него…

Харди й обеща да накара Фил да й се обади и затвори намръщено. Неочаквано и неприятно. Канета бе излязъл от кабинета на Фримън, отишъл е някъде, вероятно във връзка с тяхното разследване, и не се е прибрал у дома!

Вятърът връхлетя телефонната будка и той се сгуши още повече в сакото си. Пусна още двайсет и пет цента и набра друг номер.

— Дано да е за добро.

— Джеф, Дизмъс Харди се обажда. Извинявай, че те събудих, но трябва да разбера къде отсяда Ал Валънс, когато е в града.

— Това ти трябвало, а? Ами аз кога да спя? Колко е часът между другото?

— Рано е, но имам страхотна новина за теб. Намини край къщата ми по някое време преди обяд.

— След като стана.

— Добре. И това стига. И тъй, Валънс!

Джеф се замисли за миг.

— Май в „Клифт“. Какво има? Нещо за Бомонтови ли?

— Добро попадение — отвърна Харди, — но напоследък май няма друго.

— Прав си, друго няма. — Гласът на репортера действително звучеше изтощено. — Колко е часът? — повторно попита той.

— Не зная, Джеф. Какво има, късно ли се прибра снощи?

— Всъщност поостанах още малко, след като ти си тръгна, поговорих с един колега все за същото, най-после се прибрах, вечерях, не можах да заспя и реших да посетя Деймън.

— В дома му ли?

— Аз съм благосклонен репортер, не забравяй. А той е нощна птица. И би ме приел. Като миналия път.

— И кога това?

— Късно, малко след полунощ. Струваше ми се, че за нищо на света няма да заспя, ако не чуя един-два отговора около тая история.

— И?

— И него го нямаше.

— И в колко си дойде?

— Аз си тръгнах в един, а той още не се беше прибрал.

— И все пак заспа.

— Но не ми стига. Ще го хвана днес… — Джеф въздъхна. — А това у вас… сигурно можеш да ми кажеш по телефона още сега, не мислиш ли?

Но на Харди не му се щеше, защото знаеше, че реалната гледка е къде по-въздействаща.

— Намини към къщи — отвърна. — Ще ти бъде интересно, обещавам ти.

Било нарушение на правилника, но служебната значка убедила администратора да съобщи на господин Харди от Областната прокуратура номера на апартамента на господин Валънс.

С асансьора се качи на петнайсетия етаж и по дългия коридор стигна до последната врата.

Харди чу някой да мънка: „Добре, добре, само секунда“ и се приготви за действие. Събра цялото си самообладание, за да не извади пистолета. Когато Валънс открехна вратата, той я подпря с рамо и настъпи.

— Какво, по… — Валънс беше по панталони и с обувки, но наметнат с белия хотелски халат и го загърна пред него.

Харди бързо затвори вратата след себе си.

— Извинете, че съм толкова настойчив, но се налага да поговорим.

— Кой, по дяволите?…

— Дизмъс Харди. Може би си спомняте. Вчера се видяхме бегло покрай господин Кери. Казахте, че не сте се обаждали на Рон Бомонт по телефона. Спомняте ли си поне нещичко?

Валънс отстъпваше, ала един стол го спря. Едва не падна, но се задържа.

— Да. Господин Харди. Спомням си.

Сграбчи хавлията си, която се бе разтворила. Започваше да се съвзема, опитвайки се да завърже колана, но все още видимо се пазеше от този луд, който нахълта в апартамента му.

— Още снощи ви звъннах, за да поправя тази неточност. Забравил бях, че всъщност се обадих на Рон. Под натиска на вчерашните събития временно ми се изпари от главата. Не сте ли получили съобщението ми?

— Не, не съм. Знаете ли защо? Защото телефонният ми секретар е изгорял в пожар заедно с цялата ми къща.

Валънс спря да бърника халата си.

— Искате да кажете, че домът ви се е подпалил, така ли?

— Не го е направил сам. Някой му е помогнал.

Валънс пое дълбоко дъх и заговори много предпазливо, все още видимо не на себе си от нахлуването на Харди, от присъствието му в стаята.

— Много съжалявам за тази вест.

— Да. Е, аз самият съм поразстроен от станалото.

Валънс приседна на облегалката на стола. Крадешком погледна часовника си, после вратата.

— Очаквате ли някого?

Нервно свиване на рамене.

— Деймън има официална закуска след час. По план трябва да го взема аз.

Но Харди поклати глава.

— Не и преди да изясним някои неща на четири очи. Брий Бомонт, пожарът и прочие.

Валънс се изопна и се нацупи.

— Но аз наистина не ви разбирам. Какво общо имат те с мен?

Внезапно на Харди съвсем му причерня пред очите. Измъкна пистолета от колана си, направи крачка към Валънс и го насочи към него.

— Какво общо имат с вас ли? Ще ви кажа. Разследвам убийството на Брий Бомонт и вие вчера ме излъгахте. Все по-близо съм до истината. Пожарът е нечие предупреждение към мен да стоя настрана и вие сте единственият, за когото се сещам, че би имал някакво основание. Какво ще кажете? Ясен ли съм?

Валънс разпери ръце, видимо ужасен.

— Аз не съм подпалил къщата ви, господин Харди. Текат последните дни на една политическа кампания, която ръководя почти година. Брий Бомонт няма нищо общо с дейността ми. Но Деймън Кери има. Не ви излъгах. — Още един безсмислен жест. — Моля ви, нямате нужда от пистолет. Онова, което вие наричате лъжа, беше просто грешка. Забравих за миг, нищо друго.

Но кръвта на Харди кипеше, а гласът му преливаше от сарказъм:

— О, да, забравили сте. Звънили сте на съпруга на една убита жена, която е работела за кампанията ви, и това обаждане напълно ви се е изпарило от главата! — сопна се той и вдигна пистолета за по-ясно. — Забравили сте значи? Не ви вярвам.

— Само за миг. Докато осъзная, че съм сбъркал, вие си бяхте тръгнали. Затова ви се обадих снощи.

— Обадили сте ми се снощи, така ли? Макар Брий Бомонт, както твърдите, да не е в центъра на вашето внимание, сте ми позвънили вкъщи посред нощ, за да коригирате една несъществена подробност?

Валънс преглътна.

— Което при всички случаи сте наясно, че не можете да докажете, защото телефонният ми секретар се е превърнал в шепа пепел. Това ли имате предвид?

Валънс сви рамене.

— Не, но аз…

— И като стана дума, господин Валънс, сигурно сте в състояние да ми обясните как сте намерили номера ми, след като го няма в указателя. — И в този миг Харди осъзна, че един от халосните патрони, които изстрелваше напосоки, най-после бе улучил целта. Валънс се озърна из стаята, сякаш се надяваше да намери някакъв отговор. Не забеляза такъв, а Харди го притисна: — Да не ви е помогнало някое от вашите момчета, работещи за кампанията? Същите, дето са наминали към къщи?

— Не!

— Не, така ли? Или са били други момчета?

— Не. Вие изопачавате думите ми. Нямам никакви момчета. Изобщо не се занимавам с подобни неща.

— И не сте ми се обаждали? Такава ли е новата ви версия?

— Не, обадих ви се. Признавам.

Харди бе приближил на трийсетина сантиметра до събеседника си. По лицето на Валънс струеше пот. Само това можеше да направи Харди, за да не го тръшне на стола и да не му дръпне един бой, докато не изтръгне истината от него.

Гневът му бе искрен. Направо трепереше от яд.

— Ако до пет секунди не ми отговорите, както очаквам, ще стрелям в лицето ви. — Вдигна пистолета. — Един смислен отговор. Веднага.

— Какво искате?

— Да разбера защо сте се обаждали на Рон и защо не ми казахте.

Валънс не загуби и секунда за измислици. Отдръпна се, изстрелвайки:

— Брий разполагаше с документи, които можеха да навредят на кампанията на Деймън. Някакъв доклад, който изцяло променяше становището й.

— Пак МТБЕ, а?

— Не, пак против него.

— Че каква е промяната тогава?

— Беше се фанатизирала. Решила, че всички добавки са излишни. Включително и етанолът.

— И това засяга Деймън Кери?

— Би могло да му навреди, ако излезе наяве, ако той го подеме. — Валънс вдигна длан: — Вижте, не мога… пред този пистолет…

— Няма да гръмне от само себе си. — Но все пак го наведе. — Значи Брий наврежда на Деймън Кери — поде той оттам, докъдето бяха стигнали.

Валънс разтреперано пое дъх.

— Деймън набира много точки от радиодискусиите, защото посланието му е съвсем ясно. Брий не разбираше, че повечето от хората не са учени.

— Искате да кажете, че не му е съобщила предварително ли? — Харди поотпусна пистолета. — И защо? Смятах, че е била негов консултант по тези въпроси.

— Както току-що ви обясних, тя смяташе, че това ще се отрази зле на кампанията му. — Макар пистолетът да бе наведен, Валънс не можеше да откъсне очи от него. — А после, когато тя умря…

— Беше убита.

— Добре, беше убита. Е, честно казано, исках да докопам доклада й, за да се отърва от него.

— И Кери изобщо да не го Валънс се подвоуми.

— Точно така.

— Защото не сте искали той да научи какво е мислела Брий?

Кимване.

— Тя се бе фанатизирала. Ставаше опасна.

— И трябваше да бъде отстранена?

Валънс не одобри израза.

— Трябваше да бъде укротена.

— И вие го направихте? Как?

— Убедих я да изчака да минат изборите и тогава да каже на Деймън. За никого нямаше да е от полза, ако той се провали на изборите, и я накарах да го проумее. Съгласи се да изчака. Чак след като тя… беше убита, съобразих, че Рон по недоглеждане може да извади доклада й на бял свят, без да знае за какво става дума, без да осъзнава значението му. И му позвъних да го попитам дали ще ми го даде. — Посочи пистолета. — Знаете, че нямате нужда от него. Казвам истината. Обаждането ми на Рон бе съвсем недвусмислено.

Плещите на Харди се приведоха. Възбудата му отзвучаваше и осъзна, че Валънс има право. Пъхна пистолета в колана си и отстъпи към бюрото, за да приседне на кранчето му.

— Едва ли е било чак толкова недвусмислено, щом ме излъгахте.

— Ако си спомняте, Кери беше при нас. Исках да го скрия от него, докато не минат изборите.

Харди поклати глава.

— Изобщо нямаше да му го покажете, нали?

— Може би — отвърна Валънс. — А може би някой ден щях да му го покажа. Но проблемът всъщност не беше в заключенията на Брий, а в голямото й влияние върху Деймън. Тоест всички производители са наясно, че може да се създаде формула на бензин с ниски емисии. И добавките стават ненужни. И какво от това? Освен ако Брий не почне да се прави на месия и Кери не подеме откритието й като свой нов лозунг…

— И ще изглежда като глупак или пионка, задето толкова време е подкрепял етанола.

Валънс кимна.

— Прекалено опростен отговор, но е близко до истината. Ако беше видял доклада и Брий му го бе обяснила, веднага щеше да го подхване и да го превърне в основа на кампанията си. Деймън е такъв. И ще обърка избирателите си, ще им заприлича на дърдорко и прочие, и прочие. Не можех да го допусна.

— Ами ако ви кажа, че това изглежда като основателна причина да я убиете? Ами ако е променила решението си и се е канела да му каже, а вие е трябвало да я спрете?

Валънс си имаше убедителен отговор:

— Тогава нямаше миналата седмица да се обаждам на Рон, за да пипна доклада, нали? Щях да претърся къщата и просто да го взема, след като я убия. — Крадешком погледна часовника си и заговори така, сякаш искаше позволение: — Вижте, наистина трябва да заведа Деймън на онази закуска. И наистина снощи ви оставих съобщение, че съм сбъркал, а не съм ви излъгал — че действително се обадих на Рон. А колкото до това, че си спомних да ви позвъня — стана, както сам казахте. Разбирах, че не е дребна работа да се обадиш на съпруга на убита жена. Вие сте адвокатът му. Не се изисква кой знае колко ум да предположа, че няма да махнете с ръка, ако сте сметнали, че лъжа.

На Харди му стана неприятно, че започваше донякъде да вярва в азбучните истини, които изричаше Валънс. Но имаше един последен въпрос.

— И как намерихте номера ми?

Нервна усмивка.

— Обадих се в офиса и помолих някой да го потърси. Като се прибрах тук, намерих съобщение.

— Толкова просто?

Валънс вдигна рамене.

— Казвам, че щом ми потрябва нещо, обикновено някой се погрижва на всяка цена да ми го осигури. А аз не питам как. Така стават нещата в политиката.

— Или не стават.

23

— Записано е, че е откарана при… — Униформеният сержант от рецепцията присви очи над дневника. — Глицки, отдел „Убийства“, съседния вход.

Харди се зачуди какво е това ново развитие на събитията, докато завиваше в непрогледната мъгла зад ъгъла към централния вход на Съдебната палата, Франи отведена при Глицки? Как се е случило и какво означава това?

Беше прибрал пистолета в багажника на колата и нямаше да има неприятности с детектора за метал на Палатата. Погледна си часовника и се изненада колко е рано все още, въпреки всичко случило се. Не бе напълно убеден, че постъпи правилно, като остави Валънс да отиде на ангажимента си за кампанията, но не допускаше, че тоя тип ще изчезне, поне не преди изборите. Ако изникне някое истинско закононарушение, извършено от Валънс, Харди щеше да осведоми Ейб, но засега имаше да мисли за по-важни неща.

За дома си, за жена си, за живота си.

Познатото фоайе на Палатата — в работните дни неизменно претъпкано с развълнувано простолюдие с кисели физиономии — бе празно в този ранен час и стъпките му кънтяха. Осъзна, че няма търпение да чака асансьора, и се изкачи по вътрешното стълбище до четвъртия етаж, а после по дългия коридор стигна до отдел „Убийства“ — просторно помещение с петнайсет прилепени с предната си част едно към друго бюра и няколко квадратни колони до тавана, привидно издигнати където дойде.

В самия отдел не се виждаше жива душа, макар през зацапаните армирани прозорци да съзираше през мъглата как из външните коридори на затвора се движат призрачни фигури.

Вратата към кабинета на лейтенанта бе отворена. Вътре нямаше никой, но Харди забеляза, че водната чаша на Кери, която бе донесъл вчера, я нямаше — добър знак. Все пак почука.

— Има ли някой?

— Ехей! — Глицки изникна от вратата на една от стаите за разпити.

Преди да успее да си отвори устата, Франи се появи иззад гърба му. Двамата с Харди се прегърнаха насред стаята.

— Наложи се да й кажа — чу той гласа на Ейб. — Не знаех колко ще се забавиш там, а беше редно тя да научи.

Думите едва достигаха до съзнанието на приятеля му. Бе изцяло потънал в прегръдката им.

Но Глицки не спираше да говори, да обяснява:

— Докато карах насам, се сетих, че всеки божи ден докарвам тука свидетели от затвора, за да ги разпитам. И взех, че отидох да я изпиша като мой арестант. Неделя е и тука няма никой да ме пита защо съм я довел. Стори ми се добро хрумване.

— Страхотно хрумване — обади се Франи. — Освен това Ерин ще доведе децата.

— А аз отивам да купя нещо за хапване — каза Глицки. Вече си обличаше якето. — Ще си направим купон. — Посочи Харди с пръст. — Докато ме няма, оставям те на пост. Не й давай да избяга.

Останаха сами в стаята за разпити на отдел „Убийства“, седнали по диагонал до масата. Мъглата плътно се притискаше към прозорците, вятърът виеше.

А вътре не бе съвсем топло.

Първо бе ред на къщата, Харди направи преценка на щетите и какво ще се наложи да предприемат през следващите няколко седмици — все мрачни подробности. За Франи бе тежък удар, че след жадуваното излизане от затвора във вторник сутринта, тя пак няма да е в състояние да се върне към привичния си начин на живот.

— И все заради мен, нали?

На Харди му бе трудно да й отговори отрицателно. Според него едва ли каквото и да било, свързано със смъртта на Брий Бомонт, би засегнало живота им по какъвто и да е начин, ако Франи не се бе забъркала с Рон, не му бе обещала да пази тайната му.

— Направила си каквото трябва — колебливо й каза той. — Но поне стреснах някого, а това винаги е поучително.

— Става дума за много повече.

— Сигурно — призна той.

— Мислиш ли, че може да се случи още нещо? С теб?

Честно казано, Харди смяташе, че ако продължи все така настойчиво, както несъмнено възнамеряваше, обезателно щеше да се случи още нещо. Всъщност дори го искаше — ако няма действие, няма да има и грешка, от която той да се възползва.

А това, разбира се, криеше известни рискове, и то сериозни. Но в отговор само поклати глава.

— Ако се добера до нещо, ще съобщя на Ейб. Това е работа за професионалистите.

Франи още по-силно се вкопчи в ръката му.

— Можеш да го направиш още сега, Дизмъс.

— Не — възрази Харди остро. — Ако искам да опазя децата на Свети Рон…

— Ще ми се вече да не го наричаш така.

Харди смяташе, че има право да нарича Рон Бомонт както си иска. Махна с ръка да отхвърли неодобрението й.

— Работата е там, че правя всичко това, за да закрилям децата му, нали? Или поне би трябвало да вярвам, че е така.

— Какво значи „би трябвало да вярвам“?

Опита да се овладее, но усети как гласът му зазвучава все по-остро:

— До вторник изяснявам кой е убил Брий и животът на всички си влиза в релсите, нали? Но не и нашият. Нашият в момента е пълен хаос. — Разплака я, но не го бе грижа. — И знаеш ли кое е най-комичното, Франи? Аз дори не съм убеден, че не го е извършил Рон.

— Каква лудост! Той няма никакви причини да я убива.

Харди сграбчи жена си за раменете и я обърна към себе си.

— Чуй ме. Ами ако е решил, че съм си сам вкъщи и спя? И къщата изгаря заедно с мен. Не ти ли е идвало наум?

— Не! Изключено.

— Тогава къде е този кучи син?

— Не зная, Дизмъс, не зная. — Тя взе ръцете му в своите и ги стисна пред гърдите си. — Но между Рон и мен… няма нищо такова.

Харди се подвоуми. Макар да бе затънал до уши в историята, за него името на Рон Бомонт все още представляваше заплаха. И все пак трябваше да продължи.

— Знаеш ли, Фран, действително се опитвам да отвличам вниманието на Ейб, за да не предприеме официално разследване срещу него. Но все по-голяма е вероятността убиецът на Брий да е убил и инспектора на Ейб на около километър от дома на Рон.

— Това не означава, че…

Той стисна ръката й.

— А и да знаеш, че Рон очевидно е имал и няколко различни самоличности.

— Какви самоличности?

Харди й очерта в общи линии откритието на Глицки от предишната вечер, която сега му изглеждаше толкова далечна, сякаш бе изтекла година и половина.

На Франи й потрябва време да му отговори, след като той приключи.

— Навярно е смятал, че пак ще му се наложи някой ден да бяга с децата.

— Убеден съм, че му се ще така да мислят всички, и то може би е вярно, но доста нещо е понатрупал, спасявайки дечицата си.

— То е само от немай-къде, Дизмъс! Убедена съм. Пък и ти повярва, като се срещна с него, не помниш ли? Нито той, нито аз сме причина за ставащото.

Харди зацъка с език:

— Да бе, горкият, той е просто една жертва.

— Господи, ТИ СИ бил зъл — сопна се Франи.

— Понякога е от полза — отвърна той. — Искам само да вземеш предвид вероятността този тип да е един голям мошеник.

— Не е.

— Поради една или друга причина — осигуровка, кредитни карти, ти ще кажеш каква — убива Брий и те изтъква като свое алиби. Когато усеща, че ченгетата са по петите му, подмамва мен да ловя друг заподозрян в мътната вода и си осигурява няколко дни, за да се омете. Картинката ми изглежда доста правдоподобна.

Но тя поклати глава.

— Той не е убиецът. Само се чуй, Дизмъс. Едва ли е печелил време да избяга и едновременно с това се е навъртал наоколо, за да ме държи под око. Не може да е хем така, хем иначе. Смяташ, че между нас е имало нещо, нали? Затова вдигаш толкова шум, нали? Всъщност ти не вярваш не на друг, а на мен.

— По дяволите, та ти нито веднъж не отрече! Какво ще кажеш?

— Не си ме питал!

Харди се извърна и отиде при прозореца, при мъглата. Измина цяла вечност, преди да усети каквото и да било раздвижване. Боеше се да се обърне. Тя приближи и го прегърна изотзад.

— Той е чисто и просто един от татковците в училището на децата, сприятелихме се — ето какво се случи. И нищо друго. — Франи продължи да говори тихичко зад гърба му: — Зная, че ненавиждаш манталитета на жертва, Дизмъс. И на мен не ми харесва. Но понякога хората попадат в положение, за което не са виновни. Като нас сега. Просто трябва да продължиш да постъпваш правилно, не мислиш ли?

— Вече не зная кое е правилно.

— Знаеш, знаеш.

— Знам само, че ми идва да пребия извършителя.

— Не, в момента ти идва да пребиеш когото и да е. Не е задължително да е убиецът. Навярно си толкова наскърбен…

— Ами ако все пак е Рон? Значи е метнал и двама ни.

— И това ли е най-страшното? Че някой се е възползвал от добросърдечието ти?

— Не съм добросърдечен.

— Такъв си. Излагаш се на риск и се боиш, че някой ще провали усилията ти и накрая ще те изиграе. Но така или иначе, всичко ще свърши във вторник, нали? И да не откриеш извършителя.

Харди се обърна с лице към нея.

— И му помогнах да избяга.

— Или е избягал, или е подпалил къщата ни — едно от двете. Благодаря ти, Дизмъс. Не е той. — Тя вдигна ръка и го погали по лицето. — Преди всичко не искам да пострадаш. Не искам ние да пострадаме. — Гледаше го умоляващо. — Смяташ ли, че си в състояние да ме целунеш?

Франи, Ерин, Ед и децата приключваха с обеда си от китайска готова храна — само това бе успял да изнамери Глицки в неделя сутрин.

Първите мигове бяха жестоки — вълненията на децата, че най-после се виждат с майка си, а после и двойният удар при новината за пожара. След около час обаче Харди осъзна, че това си е обикновен семеен обяд, доколкото такъв е възможен в стаята за разпити на Отдел „Убийства“. Винсънт седеше в скута на Франи, Ребека безспир бъбреше за живота в училище. Всички до един крояха планове за по-нататък, за решаване на проблемите.

Накрая Харди стана и се запъти към кабинета на Глицки. Цяла сутрин с периферното си зрение долавяше движение в голямата зала — един инспектор се мотаеше тук в неделя, навярно пишеше доклади.

Спря пред вратата на Глицки. Лейтенантът седеше на бюрото си, приведен над някакви документи. Почука, Глицки вдигна очи и му махна да влиза.

— Бюджети — каза и остави молива на бюрото. — Процент на разходите. Процент на отрасловата производителност. Личен интеграционен коефициент. Попълвам ги от пет години и все още не съм наясно що е то личен интеграционен коефициент.

— Пиши осемдесет и седем — отвърна Харди. — Звучи добре за коефициент. — Седна срещу него. — Исках да ти благодаря, задето я доведе тук.

Глицки кимна.

— Съжалявам, че не успях да го направя по-рано. Нов работни дни тук е такава навалица, че все някой ще изплюе камъчето пред Шарън Прат, а тя пред Мариан Брон, която ще кипне и ще го отнесе към Ригби. Аз изхвърчавам, а това не ми се нрави.

— Е, нали го направи днес — искрено изрече Харди. — И исках да ти благодаря.

— Благодарностите ти се приемат. — Глицки се облегна на стола и скръсти ръце зад главата си. — Що се отнася до останалите новини, ще се радваш да научиш, че наредих на Батавия и Коулман да изяснят алибито на всички за времето, когато е настъпила смъртта на Грифин. — Кратка пауза: — Както и за рано сутринта днес. Може да елиминират някого.

— Може да открият някого.

— Да, и това също. И проведох няколко телефонни разговора — ако Рон Бомонте използвал някоя от кредитните си карти, ще установим къде се намира.

— Или къде се е намирал.

— Горе-долу. Така или иначе, накрая отнесох чашата ти в лабораторията, но там нямаше никой. Ще отнеме ден-два.

— Затруднения с коефициента на производителност, а? — попита Харди.

Глицки поклати глава с комично възмущение.

— На нищо не съм те научил. Не е коефициент на производителност, а личен интеграционен коефициент, но да, навярно за това става дума. Както и да е, сметнах, че е време да хвърля поглед на местопрестъплението. Помислих си, че когато купонът оттатък приключи, ще поискаш да дойдеш с мен. — Погледна часовника си, направи извинителен жест и снижи глас: — И като стана дума…

Ключът от апартамента в надстройката все още бе у него, но нямаше как да го извади пред Глицки. Така че се наложи да звънят на домоуправителя Дейвид Глен.

Глен бе малко над четирийсетте, с интелигентна хубост. Русата коса на доста оплешивялата му глава бе подстригана с машинка на тонзура. Тялото му бе стегнато и добре очертано под шортите и тениската и той излъчваше спокойна и дружелюбна самоуверена вещина.

— Ще го пипнете ли, момчета? — попита, докато асансьорът ги носеше нагоре.

— Всеки момент — отвърна Глицки.

Това, изглежда, зарадва Глен.

— Значи все пак не е Рон?

— Не съм казал такова нещо — отговори Глицки.

— Да, четох, че бил той, но щом още търсите…

— Точно така — твърдо заяви Глицки. — Още търсим. Може и да се окаже Рон, когато привършим.

— Не, не мисля. Надявам се да не е той.

— Защо? — намеси се Харди.

Глен поклати глава.

— Ах, нали знаете.

— Не зная — престори се на ченге Харди. — Защо не ни кажете?

— Ами не общувам с повечето наематели в сградата. Паркират си колите долу, качват се с асансьора в апартаментите си и изобщо не ги виждам. Но ми се удаде да поопозная Рон, това е.

Вратите на асансьора се отвориха и те се озоваха на малката площадка пред жилището на Бомонтови, макар днес гледката през единствения прозорец да се свеждаше до непрогледна, сивкава мъгла. Глен слезе с тях, извади един ключ от веригата, която носеше, и го пъхна в ключалката.

— Човек добива представа за хората, това е.

— А Рон?…

Ключът се превъртя, но Глен остана така за миг, размишлявайки над въпроса.

— Държи се чудесно с хлапетата си. Навярно затова.

— Чудесно ли? — попита Глицки. Харди си замълча, защото знаеше какво ще последва.

Глен сви рамене.

— Някой от вас има ли деца?

— И двамата имаме — обади се Харди.

— Добре, тогава ще ме разберете. Аз самият съм разведен, но имам две, а дори и най-добрите са в състояние да скъсат нервите дори и на светец, прав ли съм? — Изчака и си отговори сам: — Прав съм. Обаче Рон! Всеки ден ги водеше на училище, всеки ден ги прибираше. През почивните дни — на футбол и езда и един Господ знае на какво още и нито веднъж не го видях да избухне. Имам предвид, че аз вземам моите два пъти месечно и не спирам да ги навиквам. Няколко пъти заедно с Рон ги водихме всичките по парковете или нещо подобно и докато аз си късам косите — усмихна се заради плешивото си теме, — Рон е хладнокръвен. Неизменно.

— А как се е държал с жена си? — запита Глицки. — Носят се слухове, че не са се разбирали.

Кимване.

— Може би. Навярно са имали несъгласия, че кой ги няма? Но не си представям Рон да се кара. По-скоро би излязъл.

— Брий отнасяше ли се с пренебрежение към него, господин Глен? — поинтересува се Харди.

Домоуправителят се подвоуми.

— Не я познавах добре. Все беше на работа. Почти не я виждах. Понякога в асансьора… — И отново замълча.

— Какво? — Беше Глицки.

Глен вдигна рамене.

— Оставах с впечатлението, че прилича на разсеян гений, нали разбирате какво имам предвид? Реалността се намираше вътре в самата нея и при всичките си блестящи заложби, сякаш можеше да забрави на кой етаж живее. Понякога се случваше да стои във фоайето, като че ли се опитваше да реши на кой етаж да се качи. — Поклати глава. — Но много елегантна. Отнесена.

Харди надуши нещо.

— И с децата ли?

— Нямам представа. Май не съм я виждал да излиза с тях. Струва ми се, че водеше свой собствен живот.

Глицки настоя:

— И все пак сте останали с впечатлението, че те двамата с Рон са щастливи?

— Не зная дали бяха щастливи. Но като ги видеше човек заедно, изглеждаха… спокойни, да речем. — Сви рамене. — Нали разбирате — семейство. Спокойствие.

— Фил Канета ли? — По изражението на Глицки не си личеше да го познава. — Нищо не ми говори.

— Оня, когото изпрати от Централния участък, когато дойдох тук за пръв път — обясни Харди.

Но Глицки продължи объркано да клати глава.

— Само позвъних на дежурния. Казах им да изпратят някого, за да се уверят, че не си пострадал или по-скоро, че Рон Бомонт няма да пострада, ако се окаже вкъщи. Този Канета така ли ти каза — че е говорил с мен?

Харди се поколеба. Макар Глицки да му бе приятел, случаят бе по-особен.

— Не съвсем. Просто аз така предположих.

— И сте влезли заедно вътре! — На Глицки това изобщо не му хареса. — И как по-точно стана?

— Вратата беше отворена.

— Отворена ли?

Харди направи гримаса.

— Така ли, иначе ли. Понякога си прекалено педантичен. Не са ли ти го казвали досега?

Ако Харди си мислеше, че ще отвлече вниманието на Глицки, грешеше.

— Вратата беше ли отворена?

— Не беше заключена — вдигна рамене Харди. — Почуках, завъртях бравата и тя се отвори. Влязох.

— Влезе ли? Канета беше ли пристигнал?

— Не. Той дойде по-късно. Но ако имаш предвид дали разполагах с достатъчно време да оставя лъжливи улики или да открадна каквото съм искал — да, но не направих нито едното, нито другото. Ще трябва просто да ми повярваш. А сега да поговорим за друго, какво ще кажеш?

Глицки въздъхна тежко.

— Някой ден, като ги свършиш пак такива, няма да съм в състояние да ти помогна, знаеш ли?

Харди се сдържа да не прихне.

— И аз все за това се безпокоя. Но ти искаше да дойдеш тук днес и ето ни вътре съвсем законно, благодарение на твоите пълномощия. Какво искаше да видиш?

Вече бяха надникнали през балкона и стояха насред непреградената кухня, където Глицки небрежно отваряше чекмеджета, шкафове, хладилника.

— Както обикновено — разсеяно му отвърна той. — Всичко.

Започнаха от края, от детската. Тя си бе все същата, както при първия оглед на Харди.

По коридора наближиха спалнята. Глицки пристъпи две крачки и спря толкова внезапно, че Харди едва не го настъпи.

— Какво? — попита.

— Ти ще ми кажеш.

Харди хвърли поглед из стаята. Беше почти квадратна и доста голяма, навярно около шест метра широка. Отляво полуотворена врата водеше към баня със сини плочки. А до нея покрай стената бе разположен дълъг дрешник стри плъзгащи се, облицовани врати. На отсрещната стена два високи прозореца се извисяваха над огромно легло, спретнато застлано с одеяла, а не с юргани или кувертюри, а отдясно на Харди имаше нощно шкафче. Скрин от тъмно дърво с няколко снимки на Рон, на Рон и децата, на Брий с децата. Нито една на Рон и Брий.

На дясната стена висяха ловни гравюри над кът за гимнастика: велоергометър и щанги. А до тях едва открехната врата водеше към друга баня. И накрая там, където стояха, имаше удобно наглед кожено кресло и също такъв диван, още една настолна лампа, маса с крака във формата на лъвски лапи, която, изглежда, служеше за писалище, с медна лампа, голям зелен бележник и кораб в бутилка.

— Харесва ми — обади се Харди. — Бих живял в такава стая.

— Нима не усещаш?

Харди помълча една-две секунди.

— Нищо не усещам, Ейб, освен че стаята е страхотна. И аз искам такава.

— Там е работата — отвърна Глицки. — Всеки мъж иска да има такава стая. И знаеш ли защо? Това е мъжка стая.

Отиде до дрешника и дръпна една от облицованите врати. Харди вървеше на крачка зад него и се озова пред няколко костюма, палта, ризи, окачалка за вратовръзки. На пода спретнато стояха подредени десетина и повече чифта обувки — официални, спортни, сандали, чехли. Глицки кимна, сякаш бе открил, каквото очакваше.

Отиде до другия край на дрешника и плъзна вратата. Там бе далеч по-празно. Лейтенантът отместваше няколкото окачени неща.

— Две рокли, три поли и четири пуловера. — После приклекна, пресегна се към пода, взе да изброява: — Три и половина чифта дамски обувки, да не споменавам още три рокли на пода. Как, по дяволите, Карл е пропуснал това?

— Може първо да е открил нещо, което да е привлякло вниманието му и заради което да са го убили.

Глицки се изправи бавно, с изкривено лице и ръка на кръста.

— Как човек доживява до такава възраст?

— Упорито отказвайки да умре.

Глицки се подсмихна.

— Това е то с приказки да си изкарваш хляба. Банята?

— Не, благодаря, току-що ходих.

Усмивката се стопи също толкова тайнствено, както се бе появила.

— Ти си непоправим — заяви Ейб и отвори вратата докрай. В сравнение с просторната спалня банята изглеждаше съвсем като удобно килерче — два на два и половина метра с отварящ се нагоре прозорец над облицована в синьо мивка, окачалка за кърпи с една оранжева кърпа на нея, тоалетна чиния с вдигнато седалище. „Показателно — помисли си Харди, — че няма вана, а само стъклена кабинка с душ.“

Харди се протегна и отвори аптечката, която се оказа почти празна: шишенца „Тайленол“, лейкопласт, ножчета за бръснене.

— Много двойки имат отделни бани.

— Обаче щастливите не спят в отделни спални — отвърна Глицки. — Правил съм проучвания, фактът е безспорен.

Лейтенантът отново пое из къщата, а Харди вървеше подире му. Прекосиха стаята на Рон и спряха пред скрина. Глицки го отвори и резултатът като цяло бе същия — съвсем малко дамско бельо в две от чекмеджетата. Но останалите четири бяха пълни, дори претъпкани с дрехи на Рон: дънки, дреболии, блузи поло и тениски, пуловери, чорапи и бельо. Глицки затвори последното чекмедже и се изправи.

— Знаеш ли — каза, — можеш да направиш стотици снимки на тази стая, а се обзалагам, че екипът по местопрестъпленията е направил точно така, но няма да намериш и помен от улика.

— Аз също не намирам. Живели са в отделни стаи и какво от това?

— И това според теб не е доказателство за семеен конфликт?

Харди вдигна рамене.

— Но не означава, че я е убил той. Пък и Франи каза, че са имали неприятности.

— Не ми напомняй. Но пък се чудя — продължи Глицки — как ли е успяла да забременее?

Отрупан с книжа до бюрото на Брий, Глицки преглеждаше всичките й папки, лист по лист: купчини пропагандни материали относно — както допусна Харди — всички възможни аспекти на въпроса за добавките. Правни доклади, изрезки от вестници, административни извадки от всевъзможни институти и организации, тревожни сигнали от медиите. За МТБЕ, етанола, новите формули на бензина. Диапазонът им варираше от копия на факсове до четирицветни реклами, от късчета хартия до диплянки.

— Забавно четиво — отбеляза Глицки. Той ги прехвърляше бързо и според Харди обръщаше внимание единствено на личните неща в личните папки на Брий, трупайки в безреден куп трудовете й зад гърба си на бюрото от дясната му страна. Харди вдигна известен шум, който би могъл да мине за молба за позволение, получи в отговор едно изсумтяване, грабна, колкото можа, и излезе в коридора, където сгъна документите и ги пъхна във вътрешния джоб на сакото си.

После се върна в стаята на Брий.

По-нататъшно доказателство, че Рон и Брий наистина са живеели поотделно. Леглото й бе по-малко, персон и половина. Покрито бе с ярка капитонирана покривка на цветя и възглавници с волани в тон с нея. Дори и сега, месец след смъртта й, във въздуха се долавяше лек женски мирис на парфюм и пудра. Банята й бе облицована в бледо розово-оранжево и бе три пъти по-голяма от тази на Рон, с огромна вана и тоалетка за гримиране — толкова женска, колкото на Рон бе мъжка.

Върна се в стаята й и застана пред лавиците с книги — вградени полици от пода до тавана, покриващи половината отсрещна стена. Навярно не би следвало да се изненадва след чутото от Деймън Кери за грозното пате Брий, но цялата долна полица бе пълна с евтини любовни романи с меки корици. Над нея половин полица заемаха бестселъри с меки корици, а после на два рафта бяха наредени романи с твърди подвързии, почти всичките от съвременни авторки. Тони Морисън, Джойс Каръл Оутс, Барбара Кингсолвър, Лори Колуин, Ейми Тан…

„Учен с добър вкус към литературата“, помисли си Харди. И една изненада — събраните съчинения на Тони Хилърман.

Значи Чий и Лийпхорн също имаха свое място в съзнанието й. Може би те са разпалили идеализма, който я бе водил така непреодолимо през последните няколко месеца от живота й.

На най-горната полица обаче, в края на поредица книги за пътешествия, до най-новото издание на „Какво да очаквате, когато сте в очакване“, стоеше нещо, което веднага разпозна и което всъщност търсеше. Свали обемистия том и го отнесе до малкото кресло за четене до леглото.

Албумът й от колежа. „Випуск 1981“ на висшето училище „Линкълн“ в Еванстън, Илинойс.

Обичайните автографи: „На най-умното момиче в света“, „Без теб химията щеше да ме довърши“, „Кой има нужда от момчета, щом има ум?“, „Да живеят лабораторните плъхове!“

А после и от един преподавател — точно каквото му трябваше на Харди: „На Брий Брунета, най-добрата от всичките ми студенти!“

Прелисти набързо снимките на абсолвентите и я намери: Брий Брунета. Без моминската й фамилия изобщо нямаше да открие, а още по-малко да познае пленителната Брий Бомонт на скучната официална снимка с тога и шапка.

Брий Брунета на седемнайсет години е била малко пълничка, с тъмна, занемарена коса, с бретон над очите, с чифт нескопосани очила. „Наистина е грозно пате“, помисли си Харди. До леглото имаше неотдавнашна снимка на Брий с децата и той се загледа в усмихнатото лице и лъскавата руса коса, в скулите, в съвършените устни — двата образа бяха несъпоставими.

Прелисти набързо тома до края. Брий е била дейна и наглед всестранно развита студентка — член на кръжока за дискусии, на научния клуб, на клуба по шах. Свирела е на кларнет в оркестъра и е била „художествен“ редактор на студентския вестник. Била е избрана за най-умното момиче.

Харди случайно забеляза още една подробност, един от онези жестоки колежански мигове, които оставят у юношата белег за цял живот. Била е избрана „за най-малко вероятно гадже на Скот Лепин“, най-известното момче, най-хубавото момче и с най-блестящо бъдеще. Което и от хлапетата да е измислило подобен конкурс, сигурно е сметнало хрумването си за страхотно. Харди предположи, че Брий едва ли е мислела така.

Отзад в мека папка имаше няколко сгънати писма и тъкмо отваряше едното, когато чу забързаните стъпки на Глицки да приближават по коридора. Сгъна писмата и ги натика при останалите книжа във вътрешния си джоб. После затвори тома и Глицки изникна на вратата. Очите му гледаха отнесено.

— Току-що ми позвъниха. Трябва да тръгвам — каза той.

— Имаш ли нещо против да остана още малко? — попита Харди.

— Да бе, колко му е. Само да заключиш, като си тръгваш. — Лейтенантът поклати глава. — Ела на себе си, Диз. Махаме се оттук. И няма да спорим, съгласен ли си? Нито да подхвърляме някоя от умните си забележки. — Въздъхна тежко. — Някой току-що е застрелял още един полицай.

24

Двамата следователи по палежа все още бяха в къщата, когато Харди пристигна. Паркира на не съвсем позволено място, приближи към някогашната морава и спря, за да привлече вниманието им. Бяха се свили на мястото, където преди се намираше лицевият еркерен прозорец.

— Как сте, момчета?

Погледнаха го без особен интерес, тихичко се посъветваха нещо и единият се изправи и скочи върху основата на верандата.

— Приятелят ви предаде да ви съобщим, че отива на работа. Иначе ние ще поостанем тук още малко.

— Какво ще рече малко?

Безизразен поглед.

— Часове, не минути.

Водеше безсмислен разговор, но трябваше да измъкне поне някаква информация.

— Намерихте ли нещо? — При тези думи следователят по палежите разпери безпомощно ръце, но Харди го прекъсна. — Не бива да ми казвате нищо, нали? Бих могъл да го направя и аз, така ли? Да подпаля собствената си къща.

— Хората го правят непрекъснато.

Харди знаеше, че е вярно. Човекът си гледаше работата и всъщност защитаваше интересите му.

— Добре — успя да изрече меко той. — Но се чудех дали не мога да вляза отзад и да си взема някои неща: дрехи, тоалетни принадлежности и прочие. Да прослушам телефонния секретар.

Въпреки казаното пред Валънс, Харди не мислеше, че телефонът му в кухнята е изгорял. Докато караше насам, му хрумна, че сигурно ще е добре да чуе какво е записано на лентата.

Но този следовател, независимо от приятелите му в полицията, съвсем справедливо го смяташе за заподозрян. Остана напълно делови.

— Не, господине. Боя се, че не може. Бездруго няма ток. Не зная дали капитанът ви е изяснил, но къщата остава на разположение на отдела по палежите, докато не я освободим.

Нямаше да спечели нищо, ако настроеше човека против себе си, макар че изразходва доста висок коефициент от силите си, за да се сдържи. Насили се да се усмихне търпеливо.

— Да, разбирам. Но ми се ще все пак да планирам някои неща. По ваша преценка колко ще трае?

Сигурно бе сломил инспектора, защото за миг му се стори, че усеща едва доловимо омекване.

— Най-вероятно ще приключим по някое време утре сутринта. — Помълча. — Може би по времето, когато вашият приятел, репортерът списва рубриката си.

Не, осъзна Харди. В крайна сметка не ставаше дума за омекване. А беше начин да му съобщи, че Джеф Елиът е бил тук — поредното нежелано прекъсване на работата им. Джеф навярно ги бе докарал до полуда.

— Ако приключим до здрачаване, ще оградим с дъски за през нощта. Утре някой ще дойде да ви пусне… — Гонеше го.

Нищо повече не можеше да се направи.

Седнал на служебния си стол точно до прозореца към улицата зад тезгяха в „Литъл Шамрок“, Моузес Макгайър се наслаждаваше на неделното си уиски. Не допускаше никой от сервитьорите да пийне или да приседне дори за миг, докато са на работа. Бе твърдо убеден, че на сервитьорите професионалисти им се плаща да стоят прави в очакване на клиентите — така им засвидетелстваха уважение. Ако искат да седнат, той ги канеше да дойдат отзад зад тезгяха за кратка почивка, но с известен риск за работното си място, ала щом се намират отпред — ще стоят прави. Обаче откъдето и да го погледнеш, през работно време трябва да са трезви.

Самият Макгайър обаче като собственик можеше да си прави каквото иска. Когато двамата с Харди спореха колко несправедливо прилага той правилата, Моузес обикновено избухваше:

— Аз съм благороден кръчмар, а не някой проклет робовладелец. — И тъй като притежаваше три четвърти от заведението, думата му беше закон.

Внимателно наточи наливна бира на Харди и след като пяната образува съвършена яка, я донесе на бара. Харди вече я бе снишил с три-четири сантиметра. Беше малко след два и нямаше изгледи мъглата да се разнесе, във всеки случай не днес, а може би и до Коледа. Дърветата в края на парка „Голдън Гейт“ на около трийсетина метра оттатък булевард „Линкълн“ едва-едва се съзираха.

Още трима посетители тихичко си седяха в най-стария бар в Сан Франциско. На един диван в полутъмния далечен край видимо изтерзана млада двойка изглежда дискретно правеше секс. Бяха си поръчали два коктейла с уиски — най-засуканото питие, което пуританът Макгайър разрешаваше да се сервира в „Шамрок“. В мъничката странична ниша самотен, мълчалив мъж, надхвърлил трийсетте, с бръсната глава и яке в защитен цвят, мяташе стрелички по мишена и пиеше от халба смесица от уиски, бира и сурови яйца за протеини.

Преди година Моузес бе попаднал на пуснати наскоро записи, направени през трийсетте: Стефан Грапели, цигулка и Джанго Райнхарт, китара суингираха до умопомрачение заедно с квинтета на „Горещия френски джаз клуб“ — и щом настъпеше затишие като днес, ги въртеше на автоматичния грамофон.

Макгайър плъзна чашата си по влажния кръг, образувал се на бара.

— Както знаеш, винаги ще сте добре дошли, ако се преместите у нас. Всички.

— Благодаря ти, Моуз, но Ерин вече прибра децата. Нейната къща е по-голяма.

Зет му повъртя чашата си още малко.

— А кога излиза Франи?

Озова се на хлъзгава почва. Не можеше да му каже, че Рон е освободил Франи от даденото обещание, без да разкрие, че е говорил с него. А това на свой ред щеше да ги изведе на поле, минирано с тайни, от които Харди не биваше да издава нито една.

Пък и самият той все още не знаеше дали вярва на някои от тях след всичко случило се.

Така че си пиеше бирата, печелейки време.

— Обзалагам се, че Шарън Прат ще я пусне във вторник сутринта. Подложена е на прекалено големи политически нападки.

— Защо във вторник?

Харди пообясни нещичко за разликата между постановлението за незачитане на съдия и призовката за обида на разширения състав от съдебни заседатели. Две различни животни с еднакви названия. За щастие Моузес като че ли остана удовлетворен. Но завъртя чашата си още няколко пъти, а Харди го познаваше добре — може и да бе повярвал на последното му обяснение, но имаше още нещо, за което изпитваше потребност да поговорят.

— А ти какво мислиш? — подкани го Харди.

— Не зная как да се изразя.

— Просто го кажи и толкова.

Моузес изпи уискито, остави чашата и погледна зет си в очите.

— Добре. Как, по дяволите, стана толкова бързо тая работа?

На Харди добре подбраната фраза, която Макгайър се бе опитал да скалъпи, се стори малко забавна. Дребните радости в живота му бяха толкова оскъдни, че практически се изкиска.

Изражението на Макгайър придоби обичайната си мрачност — ирландската му избухливост кипваше и при най-леко дразнение.

— Не се майтапя.

Харди съобрази, че братът на Франи, изглежда, е на три уискита, а не на две. „Е — помисли си Харди, — и за него последните няколко дни бяха напрегнати.“

— Не го приех като шега, Моуз. Истината е, че ми се доплака и затова се разсмях. Чуваш ли какво ти говоря?

Моузес отпи и кимна — извиняваше се.

— Имам предвид, че единия ден води децата на училище и пече курабии, а на следващия, бам! — удари с длан по тезгяха, — като гръм от ясно небе попада в затвора, а къщата й изгаря. Как стават такива гадости?

Какво можеше да му отговори Харди? Че Франи е предприела поредица от тайни стъпки? Че изобщо не е „като гръм от ясно небе“.

И не само Франи. И той самият ги бе предприел тия ситни стъпчици, отдалечаващи го от близостта им. Нещо повече — той усещаше как се разклащат основите на брака им, първите пробиви сред поредицата от фалове. Бяха допуснали нещата помежду им да се променят покрай напрежението по отглеждане на децата — общуването им се пропукваше, животът на всеки сякаш протичаше на различни планети.

Ето откъде тръгваше лошото, довело ги дотук, но точно сега нямаше да вади всичко това наяве. Вдигна чашата си и се разправи с още два-три сантиметра от бирата си.

— Не зная, Моузес. Не зная.

Макгайър се приведе над бара.

— Кажи ми, че не спи с него — прошепна той.

— Казва, че не е така. — Харди улови погледа му. — Не би го направила.

— Така е — побърза да се съгласи Моузес, но си пролича, че изпитва облекчение. Е, поне брат й вярваше. — Първо на теб щеше да каже, преди да се е случило каквото и да е, дори само да си го е помислила. Такава е тя.

— Добре. — Обсъждането на този проблем нямаше нито да влоши, нито до подобри нещата. Само щеше да включи и други хора в дискусията, а Харди не го искаше дори и с Моузес. Те двамата с Франи може и да имаха сериозни разногласия, но бяха единодушни по въпроса, който ги отчуждаваше от съвременния свят — вярваха, че личният им живот си е тяхна лична работа.

— Ами къщата ви?… — попита Моузес. — Тая сутрин ти каза, че и пожарът е свързан с онази история.

— Свързан е с въпроса кой е убил Брий, Моузес. А не с мен и Франи.

— Има ли изгледи да откриеш кой е? Кой го е извършил?

— Нямам представа дали имам изгледи, но някой явно смята така. Струва ми се, че подпалването на къщата ми е предупреждение да стоя настрана.

Моузес отпи глътка уиски и бавно остави чашата.

— Освен ако не е мислел, който и да е той, че си си у дома, а в такъв случай не е само предупреждение.

Харди размисли за миг.

— Не. Съмнявам се. Не представлявам чак такава заплаха. — Разтърси глава, стреснат от тази мисъл. — Не смятам — повтори повече на себе си, отколкото за пред Моузес.

— Е, няма нужда да си го мислиш, за да се окаже вярно. На твое място щях да го прибавя към останалата каша.

— Кое по-точно?

— Че някой се опитва да те убие.

При тази ведра забележка, вратата се отвори с трясък и смесена сюрия от шестима човека нахлу вътре, спорейки за футбол и викайки да й донесат бира. Моузес вдигна извинително рамене към Харди, поздрави дошлите и се упъти към кранчето.

Това послужи като сигнал за Харди, че зет му не иска да губи повече време за философстване с роднината си. Моузес имаше право — трябваше да изясни още сума неща. Бе уязвим и не биваше да си позволява да се отпуска.

И тъй, без план и без конкретна цел, Харди остави недопити две трети от бирата си. Бе паркирал на ъгъла на Трето Авеню и си запробива път през мъглата, привел гръб срещу вятъра. Като седна зад волана, се подвоуми, преди да завърти ключа, после се подсмихна, когато запали мотора. Видя ли? Няма бомба. Наду парното докрай, потегли, стигна до ъгъла и зави надясно. Нямаше представа накъде е тръгнал.

Знаеше само, че мястото му не е в „Литъл Шамрок“. Трябваше да работи. Времето изтичаше стремглаво. Не можеше да се прибере у дома — там сега се разпореждаше отдел „Палежи“. Оставаха му децата, Франи. Но днес вече се видя с тях. Стига толкова засега.

Къде, за Бога, бе Рон Бомонт? А Фил Канета?

С какво разполагаше? С какво би могъл да работи?

Единственото, което бегло му дойде наум, бе да се заеме с книжата си — вечния спътник и последното убежище на всеки адвокат. В кантората си имаше копия на страниците от папката на Карл Грифин, бележките, които си бе водил при последната си среща с Канета, материалите, задигнати от кабинета на Брий, писмата от университетския й албум. „В определен смисъл — разсъждаваше той — поне част от всичко това може да ме заинтересува.“

Дейвид Фримън бе убеден, че адвокатите трябва да работят денонощно. Бе наредил да направят бани на всеки от трите етажа в сградата му, така че колегите му да не се оправдават с неубедителното извинение след целонощна работа, че е трябвало да отскочат до вкъщи, за да се освежат и да се приготвят за съда.

След двайсет и пет минути Харди вече бе в кантората си — изкъпан, избръснат, преоблечен в ризата, която бе скътал в кантонерката си преди няколко месеца.

След като се настани на бюрото, прослуша четирите съобщения, получени от снощи, надявайки се да стане чудо и поне едно от тях да се окаже от Канета или дори от Рон Бомонт. Ако Ал Валънс му е оставил съобщение, което Харди не бе в състояние да получи у дома, то може би единият или и двамата, с които искаше да разговаря, също са опитали да се свържат или пък след това са позвънили тук, в кантората му.

Но де такъв късмет!

Три от обажданията бяха на клиенти, в различна степен почувствали се изоставени, а последното бе от Джеф Елиът. Когато му се обади, на самия журналист му пареше под краката заради пожара в къщата на Харди, ала все пак отдели миг, за да изрази съболезнование по повод загубата на адвоката.

— Мога ли да ти помогна с нещо, Диз? Имаш ли къде да отседнеш?

— Да, Джеф, имаме покрив над главата. Благодаря ти все пак.

Но репортерът незабавно се върна на сензационната новина:

— И смяташ, че е палеж?

— Бих се обзаложил. Всъщност не бих изключил замесените с МТБЕ — „Отмъстителите на Валдес“ и всичките ония тиквеници.

— Ако е вярно — Джеф преливаше от ентусиазъм, — това е гигантски прелом за статията ми.

— Тъкмо към това се стремя — сухо му отвърна Харди. — Да пожертвам къщата си заради една хубава статия. Току-виж спечелиш „Пулицър“, ще се радвам за теб. Ще си направим купон в новата ми къща.

Елиът се извини:

— Нямах предвид това, Диз. — Помълча. — Но нали искаш да се докопаме до злосторниците, да им натрием носа?

— Ти откъде знаеш?

— Обзалагам се, че е така. Казвам просто, че може би сме напипали истинската взаимовръзка.

— Между кого и кого?

— Мисля, че точно с това разполагам, Диз. Искаш ли да чуеш?

— Казвай.

— Добре. След като ти си тръгна вчера, аз се захванах с онова, което ми каза — оня тип от „Калоко“…

— Джим Пиърс.

— Да, точно така, Пиърс. Той ти е споменал, че СКО издържа онези кретени, нали?

— Да.

— Е, ами ако е вярно? Къде е връзката тогава? Така че се разрових в купчината, която ти показах вчера — в дебелата папка — и разбрах, че материалите, подкрепящи етанола, в по-голямата си част произлизат от една организация, наречена „фюълс Мениджмънт Консорциум“ — за по-кратко ФМК. Седалището й е тук, в града. Позната ли ти е?

— Не, обаче допреди няколко дни това небе основната ми грижа. Мислех, че ФМК произвеждат цистерни и уплътнители, тежко оборудване.

— Същото съкращение, но компанията е друга.

— Добре. Продължавай.

— И тъй, ФМК издава печатни материали в полза на етанола и против МТБЕ. Със стотици. Понякога е трудно, едва ли не невъзможно да разбереш източника на изданията, защото ги закупуват посредници — публикуват се чрез синдикати като основни новини в ежедневниците, също и в индустриалните издания — „Хелт Индъстри Нюзлетър“, „Инвайънментал Хелт Мънтли“ и прочие. Така че досега не съобразявах, че източникът им е един и същ.

— Но се досети.

— Да. Освен това, ако от други източници изникне още нещо за МТБЕ, ние получаваме новите данни, преди мастилото в доклада на Агенцията за опазване на околната среда да е изсъхнало.

— Цял съм слух.

— Добре. И тъй, преди няколко месеца ние в „Кроникъл“ решихме да подготвим обширно изследване за опасностите от МТБЕ. Материалът се пускаше четири последователни дни на първа страница. Множество ужасяващи факти: ракови тумори, малформации у новородените и все в тоя дух. Дори и непрофесионалист като теб може да си го спомни.

— Смътно.

— Е, Кери тъкмо бе спечелил на предизборното събрание за определяне на кандидат и ние внезапно получаваме тази новина и я пускаме. Както и да е, репортерката, написала статията, случайно се оказа моя позната — Шери Уиър. Миналата вечер се появи в редакцията покрай отравянето на водата, тъкмо докато размислях над нашия разговор с теб. И тя ми каза, че ФМК е бил основният източник за статията й — впечатляващ производител на пропагандни материали. И вчера, като чула за водохранилището, Шери първо пътем се отбила в офиса на ФМК в сградата на „Ембаркадеро“. Да, знаела, че е неделя следобед, че сигурно не работят, но все пак да опита. И какво, мислиш, намерила?

— Заредено атомно оръжие!

— Наистина нямало никой, но в коридора били подготвени за продажба печатните материали за деня, опаковани и надписани за разпространяване и до един за отравянето на водата — това второ пришествие за Сан Франциско, къси съобщения за опасността при замърсяване с МТБЕ и прочие все в този дух. Както и да е, тя измъкнала няколко от купчината и ги донесла, за да ги използва за статията си. — Пауза — Схвана ли?

— Май не.

Гласът на Джеф се снижи до развълнуван, но ликуващ шепот:

— Те са били написани и отпечатани още преди отравянето.

На Харди му потрябва малко време, за да осъзнае думите му. Ако е вярно, дейността на екотерористите бе свързана с ФМК, но не обезателно със СКО и със сигурност не и с Валънс или Кери. За какво би могло да му послужи?

Но Джеф мислеше, че има готов отговор:

— Защото ФМК се ръководи от един тип на име Бакстър Торн…

— А той работи за СКО — досети се Харди.

— Много си умен, макар и не толкова бърз. Навремето, като го интервюирала, Шери не успяла да изкопчи от Торн признание кой му плаща. Той нарича себе си консултант по обществени въпроси. Според думите му е представител на всевъзможни групировки за опазване на околната среда и на други клиенти, но твърди, че сключените с него договори имали поверителен характер. Тя го питала по-специално за някои от тези активистки групировки и той признава, че им е давал някои съвети.

— Съвети. Добре казано.

— И аз така си помислих. Но следва нещо още по-хубаво. Обадих се на един приятел, мой колега от Синсинати, от „Сентинел“…

— Ти си се преуморил, Джеф.

— Всъщност, като нищо да спечеля „Пулицър“. А и ти не седиш със скръстени ръце. Оказа се, че в Синсинати знаят това-онова за Бакстър Торн. Е, не че чак всички са наясно, но моят приятел знае — Торн от години е момчето за мръсната работа на Елис Джаксън.

— А той кои е?

— Ето това ще ти хареса: Джаксън е главен изпълнителен директор на „Спейдър Круч Охайо“.

Харди усети как по гръбнака му премина тръпка и знаеше, че тя не е предизвикана от студа навън, процеждащ се през прозорците на кантората му.

Джеф продължи:

— Така че навярно спипахме СКО да плаща за мръсни номера в Сан Франциско. Налучкахме човека, който би могъл да налее МТБЕ във водата, да убие Брий Бомонт…

— Да подпали къщата ми — безизразно добави Харди.

— Да, и това — съгласи се Джеф. — Но не сме наясно и трябва да разберем как е станало така, че ако сме на вярна следа, Бакстър Торн се е разтревожил от теб.

— Някой му е казал.

— И аз така смятам. Обаче кой?

Харди напрегна мозъка си, мъчейки се да сдържи интуитивната си реакция за втори път през този ден, че навярно е Валънс. Но възможно бе да идва от още по-високо — не изключваше указанието да е дошло от самия Деймън Кери, макар че Джеф Елиът не би приел подобно предположение.

Но защо да спира до Кери? Връзката със СКО можеше да бъде дори Фил Канета — за ченгетата, работещи като волнонаемна охрана по договор, се знаеше, че също предлагат мускулите си, че помагат в мръсната работа. Запита се дали Канета не е вършил същото за СКО? Или за Бакстър Торн?

— Наистина нямам никаква представа, Джеф — отговори му Харди, — освен че би ми се искало да остана за малко насаме с тоя тип Торн.

— Между другото, говори ли тази сутрин с Ал Валънс? — попита Джеф. — В „Клифт“? След като ме събуди заради него?

— Не ти ли разказах?

Чу как Джеф въздъхна.

— Не. Струва ми се, че пропусна.

И внезапно сутрешните сведения се вързаха с току-що чутото от Джеф. Докладът на Брий. Тя променила отношението си към етанола и Валънс опитал — според него успешно — да я удържи да не казва на Кери. Кой повече и от Кери би имал полза от мълчанието й? СКО. А СКО — това е агентът им Бакстър Торн.

Ами ако усилията на Валънс да принуждава Брий да мълчи са се провалили? Ако на някой му е било необходимо да й затвори устата?

На все същия Валънс.

Може би. Но не искаше да навежда Джеф Елиът на тази мисъл. Имаше си свой план и смяташе, че вече, ей Богу, се е сдобил с правото да се стреми към изпълнението му.

— Мислех, че ме е излъгал — кротко забеляза Харди, — и затова исках да поговоря с него.

— И излъгал ли те е?

— По-скоро недоразумение. Изясних го. — Пауза за промяна на темата. — А ти свърза ли се с Кери?

— Днес е на ред — обеща Джеф. — Ако успея да стигна до това.

— Какво би могло да те спре?

— Единият от проблемите с ежедневната рубрика е, че тя трябва да се напише. До вторник Кери ще е неуловим. Утре ще се занимавам с Торн.

— И как ще се добереш до него?

Харди се обзалагаше, че очите на Джеф вече не са изморени — бе надушил следа.

— Класическата примамка, а после обръщам нещата на сто и осемдесет градуса. Обадих се във ФМК, че искам интервю във връзка с отравянето на водата, за което той ще пожелае да говори. А озова ли се веднъж при него, ще му задам коренно различни въпроси. — Смени тона: — Струва ми се, че сме съвсем близо до целта, Диз, наистина.

— Надявам се — отговори Харди, — но ще ми направиш ли една услуга?

— Каква?

— Не ходи сам.

След като затвориха, Харди незабавно се обади на пейджъра на Глицки. Джеф Елиът може и да го възненавиди за това, но от гледна точка на Харди случаят вече беше за полицията и толкова.

Всъщност дори и без убийството на Брий Бомонт може да се приведат убедителни доводи, че пожарът в къщата на Харди, ако е подпален от същите хора, които са излели МТБЕ във водата, е опит за убийство и следователно е от компетенцията на Глицки. Макар пулгаският Храм на водата да е в района на Сан Матео, той е градска собственост и Глицки можеше да изтъкне правото си на поне още едно пълномощие: да разследва смъртта на убития вчера турист на средна възраст.

А сега, след новите сведения, които Харди бе в състояние да му осигури след разговора си с Джеф Елиът, разследването току-виж стигнало до Бакстър Торн и навярно пак до Брий.

Докато чакаше обаждането на Глицки, стана, протегна се, заобиколи бюрото, за да помята стрелички. Но вместо това, отиде до прозореца, погледна надолу към Сътър Стрийт, после се върна на стола си и придърпа колекцията си от книжа към себе си.

След като вече търсеше нещо конкретно — доказателства за връзка между ФМК и убийството на Брий, — смяташе, че вероятността да го забележи е по-голяма.

Но телефонът иззвъня.

— Да.

— Вземи си сложи телефон в колата, пейджър, какво да е. Звъних из целия град да те намеря.

— В кантората съм. И ти се обадих, не помниш ли?

— Аха, ама не допусках, че ще работиш в неделя и не те търсих там.

Харди се направи, че не забелязва недоброжелателността му. Ейб бе ходил на местопрестъплението на едно убийство и бе прекарал там последните няколко часа. Напълно разбираемо, че е кисел.

— Добре де, ето, че се чухме. Интересно ли ти е защо те търся? Ще ти стане.

— На теб ще ти е по-интересно защо ти звъня. — Тонът на Глицки изобщо не омекваше.

— Защо? — попита Харди.

— За застреляния полицай.

Внезапно го осени. Имаше само една причина на Глицки да му е необходимо двамата да говорят по този въпрос. Сърцето му моментално се сви.

— Фил Канета.

Гласът на приятеля му прозвуча сурово:

— Ти си първият, на когото го казвам.

— Къде си?

Лейтенантът му обясни.

25

Харди се намираше на детелината на Мюр, в самото сърце на „Гарнизона“. Много пъти досега бе карал през градската гора и тя се бе запечатала в паметта му ведра и прекрасна — двупосочен път с надвиснали над него клонаци, виещи се от обширното евкалиптово море.

Но днес, в късния следобед, сякаш иззад всеки клон дебнеше заплаха. Заради гъстата мъгла имаше видимост на не повече от петнайсет метра. Креташе с двайсетина километра в час, вперил присвити очи в нищото. Покрай платното нямаше бордюри и осветление и на два пъти усети, че гумите му излизат от асфалта.

Най-сетне зърна няколко паркирани коли и още повече намали скоростта. Заради мъглата местопрестъплението се очертаваше със застиналата отчетливост на офорт — контурите на три патрулни коли, два фургона, дори няколко новинарски бусчета, инспекторските коли без отличителни белези. Спря зад тях, вдигна ципа на якето си и се опита да различи Глицки в кръжащата групичка призрачни фигури.

Лейтенантът стоеше до задната врата на един от фургоните и докато приближаваше, Харди позна придружаващия го — Джон Страут, върлинестият, говорещ провлечено следовател по смъртните случаи на града и окръга. Глицки го забеляза, едва когато приближи.

— Джон, познаваш Дизмъс Харди.

— Разбира се. — Страут бе работил с Харди и бе свидетел по няколко от делата му. Странно изглеждаше обстоятелството, че Харди, сега адвокат защитник, се намира на местопрестъплението на този етап от разследването, но Страут се бе нагледал на какво ли не и почти нищо не можеше да го изненада.

— Как си, Диз? — Протегна ръка и Харди я пое.

— Немного добре — призна си Харди. — Имах тежък ден.

Страут, както обикновено, бе лаконичен:

— Ще ми се да можех да кажа същото за тукашната ни жертва. Неговият ден е траял само няколко часа. Струва ми се, че ако имах избор, бих предпочел да е тежък, а не кратък.

— Да — раздвижи се Глицки. — Тази сутрин къщата на Харди се подпали.

— И то не сама — остро добави Харди.

Страут долови, че между двамата става нещо.

— Има ли някаква връзка между нея и това тук?

Глицки хвърли поглед на Харди да си затваря устата и заяви, че не било изключено, имало известна вероятност, но са били пътя дотук, за да се заемат най-напред с Фил Канета. Не искал да прави прибързани заключения.

Харди схвана внушението на Глицки — връзката между убийството на Канета и на Брий, да не говорим за пожара в къщата на адвоката — няма да се превръща в предмет на обществени дискусии. Поне засега. На пръв поглед дори не ставаше ясно, че Глицки открито, официално прави паралел между това убийство и онова на Грифин.

— А какво става тук? — попита Харди.

Страут свали крак от бронята на фургона, погледна през улицата, каза: „Май вече привършват“ и се запъти натам. Харди и Глицки го последваха.

И четирите врати на колата бяха отворени. Страут заобиколи откъм вратата на шофьора, но Глицки докосна ръката на Харди и двамата останаха на асфалта, откъм другата врата. При всички случаи вътрешността на колата се виждаше достатъчно ясно и бе също толкова ясно, че лейтенантът иска разговорът им да си остане на четири очи.

Но още първият поглед към Канета донесе нова лоша вест. Беше облечен както миналата вечер при Фримън — последния път, когато Харди го видя. Вече нямаше как да се преструва, че отношенията му с Канета нямат връзка с разследването на Глицки, а това, на свой ред, щеше да доведе до по-нататъшни разкрития — до едно крайно неприятни.

Тялото му се бе свлякло на облегалката, леко наклонено наляво. Страут заговори с професионалния си провлечен изговор, който бе усвоил, когато докладваше неоспорими факти от свидетелската скамейка. Днес обаче безпристрастният му тон се стори на Харди обезпокоителен.

— Ако вдигнете дясната ръка, ще видите — и им показа, — че вкочаняването вече е почти отзвучало, че вторият куршум…

— Вторият куршум ли? — тихичко попита Харди.

Глицки кимна мрачно.

— Не е застрелян тук. Първият е попаднал в гръдния му кош. Стоял е с лице към стрелящия.

Харди чуваше думите на Страут, въпреки разговора им:

— … вероятно е надробил някои от ребрата и е разкъсал сърцето на парчета…

Тук адвокатът престана да слуша и се обърна към Ейб:

— Искаш да кажеш, че е пренесен в колата и докаран тук ли?

— И набутан така, че да изглежда уж е карал сам. Това не са просто предположения. Точно така е станало.

— Но защо някой би…

— Защото точно така изглеждаше и Грифин и тогава този номер мина. Извит настрана — не бих го нарекъл сполучливо хрумване.

— Това ги свързва — съгласи се Харди.

Кимване.

— И не е само това — според мен Канета е застрелян с пистолета на Грифин.

Страут продължаваше:

— … смъртта е настъпила, тъй като е доста омекнал, преди десет часа, може и повече.

— И кой го е намерил?

— Двама бягащи за здраве.

— А Страут казва, че…

— Току-що чу. Късно през нощта или рано сутринта. Вторият изстрел е даден в затворена кола и при тази гъста мъгла навън никой не е чул нищо.

Преди Харди да успее да зададе въпроса си, Глицки сам се разприказва:

— Зная какво ще кажеш, но си го спести. Напълно е възможно да е Рон. Ще стигнем и до това. — Вдигна ръка, за да възпре отговора на приятеля си. — Но тъй като обичам всичко да е изпипано, наредих на Коулман и Батавия да установят алибито на всичките ти герои: Пиърс, Валънс, дори и на Кери. Става дума за часовете между два и четири сутринта, но познай какво ще ти кажа?

— Не всички са си били в леглата.

Устните на Глицки се извиха нагоре, но това не бе усмивка.

— Подобни прозрения са причината да сме приятели до ден-днешен. Може и да са били, но не успяхме да се свържем с нито един от тях. Пиърс го нямало вкъщи. Жена му каза, че от рано сутринта бил на яхтата си. Установихме и дневния ред на Кери, но той не го спазва — той и Валънс не са присъствали на първата си закуска. Предполагам, че два дни преди изборите е с по-гъвкаво разписание. Валънс…

Харди трябваше да се намеси:

— Валънс е бил у Кери до полунощ. После Кери е напуснал дома си.

— Откъде знаеш?

— От Джеф Елиът.

— И къде е отишъл?

— Един Господ знае. Но живее на около пет преки оттук. И като стана дума, Пиърс също не е кой знае колко далеч и все надолу по склона.

Глицки помълча секунда-две.

— Виждам, че си готов с домашното си. Откъде знаеш всичко това?… Господи, дори и една частица?

— Имам основания. Тази сутрин говорих с Валънс…

— Кога? Половината сутрин прекарахме заедно.

— Сигурно през другата половина. — Знаеше, че Глицки няма да го остави намира, и продължи: — Във връзка с къщата ми.

— Валънс има нещо общо с къщата ти?

Страут свърши монолога си, изправи се и погледна над покрива на колата.

— Това момче седи на студа от доста време, Ейб. Имаш ли още работа тук?

Глицки насочи вниманието си към следователя.

— Аз нямам, Джон — отвърна му. — Ако огледът е приключил, можеш да му сложиш етикет и да го пъхнеш в чувала.

Страут хвърли последен поглед на тялото на Фил Канета в колата и съчувствено зацъка. Отново се изправи.

— Повикванията за оглед. Мразя ги, знаеш ли? Не могат с нищо да помогнат, нали? Това не е просто безстопанствено тяло, което има нещо да ти каже.

Нямаше какво да му отговорят. Всички в такива случаи изпитваха същото в по-голяма или по-малка степен.

Глицки лекичко потупа Страут по рамото, докато последният минаваше край тях. После самият той се върна няколко крачки към мястото, където шефът на екипа за огледа се съвещаваше с двама от хората си. Харди го чу да им казва:

— Ако е останало достатъчно олово, накарайте балистичната експертиза да го сравни с куршума, който е убил Грифин. Бас държа, че е от същия пистолет.

Последва кратко обсъждане, след което лейтенантът се върна при Харди.

— Валънс. Тази сутрин. Джеф Елиът. Обзалагам се, че си смятал, че ще се разсея.

— И през ум не ми е минавало — възрази Харди. — Зная, че трябва да поговорим, но да отидем другаде, а?

С ръце в джобовете, Глицки огледа унилата околност. Тялото бе положено на носилка, а влекачът със запален двигател бе готов да повдигне колата на Канета, за да я откара на полицейския паркинг.

Привел рамене, лейтенантът още веднъж потръпна от студ и каза:

— Страхотно повикване, няма що!

В една от някогашните стаи на братята си по коридора, водещ към кухнята, Орел Глицки се бе проснал на пода, гледаше телевизия и си пишеше домашните. Рита седеше на дивана при него и четеше, а испанската й радиостанция работеше тихичко на масата близо до нея.

Глицки, следван по петите от Харди, се отби при домочадието си — даваше им да разберат, че вече се е прибрал, че съжалява, задето го е нямало, кажи-речи, цял ден, че се радва, че са добре. Рита вдигна поглед от книгата си и му каза, че е претоплила мексиканска царевична питка за закуска и сигурно тя е още топла във фурната. Макар да не откъсна и за миг очи от телевизора, синът му кимна.

— Добре. Кога си тръгна дядо ти?

Свиване на рамене.

— Не зная.

— Малко след дванайсет — обади се Рита. — След като пристигнах аз.

Не се и опитваха да скрият поне малко недоволството си, задето Глицки работи в неделя, след като вчера бе зарязал Орел на дядо му.

— Е… добре ли прекарахте деня? Забавлявахте ли се?

Рита само го изгледа.

— Орел?

Момчето вдигна рамене.

— Не особено.

Глицки постоя още миг на вратата, после въздъхна тежко и пое по коридора.

— Радвам се, че се поинтересувах — промърмори той.

Деляха ги само няколко крачки от кухнята, където двамата затвориха вратата, за да се изолират от нахлуващия шум. Глицки издърпа един стол и го яхна наопаки.

— Да не мислят, че се натискам да работя през почивните дни? Или смятат, че посещаването на местопрестъпленията съвпада с представата ми за удоволствие?

Харди го остави да се ядосва, защото нямаше какво да му отговори. Понякога на хората им се налага да работят — гадно, но какво да се прави. Собствените му деца не бяха разбрали защо не можа да отиде с тях на празника преди Вси Светии миналата вечер. Сега бе ред на Ейб да се сблъска със същото.

Той грабна една от кухненските кърпи, отвори фурната и измъкна плоската тава с остатъците от питката. Харди взе чинии от шкафа, нареди ги на масата и се зае да си сервира.

— Едно не разбирам — заговори той. — Как могат да седят, да четат и да учат, и едновременно с това да слушат музика и да гледат телевизия. Аз не бих могъл да се съсредоточа при целия този шум.

Глицки седна както си му е ред и придърпа тавата към себе си.

— Не разбираш, защото си прехвърлил четирийсет. Сега тия работи ги учат в училище. Няколко програми едновременно. Ставаш по-всестранно развита личност. — Сипа си едно парче в чинията и взе да го човърка. — Това е една от причините светът днес да е по-добър, отколкото по времето, когато ние бяхме деца. — Набоде си една хапка и я мушна в устата си. — И така, сам ли ще почнеш или предпочиташ да ти задавам въпроси?

Мракът захлопна града като в капан.

Час по-късно Харди се озова на изпотъпканата кал зад къщата си. Тук, по-близо до океана, мъглата започваше да се превръща в хубавичък ръмеж. Застанал на резкия, леден вятър, той се смая колко допринася влагата за и бездруго значителните удоволствия на тази вечер.

Все още отвън, изкачил задната стълба, той превъртя ключа в бравата на задната врата и за негово учудване, тя се отвори. Очакваше охраната на отдел „Палежи“ да е сменила със свои бравите на всички изходи, но макар здраво да бяха заковали парадния вход и да бяха поставили из имота табели с надпис „ВЛИЗАНЕТО ЗАБРАНЕНО“, мерките им, изглежда, се изчерпваха с това.

И тъй, ето го вътре. Взе джобно фенерче от най-долната полица на етажерката с инструменти и мина в кухнята. Все още нямаше нужда от фенерче: пространството и ъглите му бяха станали втора природа. Огледа се: лампичката на стенния телефон бе изгаснала и хладилникът не светна, когато го отвори. Спретнато сгънатите плътни пазарски торби от кафява хартия си стояха на обичайното място в най-долното чекмедже на кухненския шкаф. Грабна най-горната.

В спалнята си рискува и запали фенерчето за кратко. Тропическите му рибки — седемнайсет на брой, — които бе събирал и отглеждал въпреки всевъзможните промени над двайсет години, плуваха с коремчетата нагоре на повърхността на аквариума.

По лицето му премина тик. Угаси фенерчето и прекоси стаята. Телефонният секретар се намираше на малко нощно шкафче. Изключи щепсела му от стената, откачи джака му от телефона и го сложи на дъното на хартиената торба в ъгъла на леглото. Следващ по ред бе скринът — върху секретаря нахвърля вътре бельо и два пуловера. От дрешника взе топло яке, официално сако, няколко ризи — всичко миришеше на пушек. И пълна смяна дрехи за жена си. За след като я измъкне.

Част от него се съпротивляваше срещу необходимостта да предприеме следващата стъпка, но се налагаше. Остави всичко на леглото, мина през кухнята в обгарялата лицева част на къщата и застана насред някогашната си дневна.

Веднъж представляваше ищец, пострадал от тежки обгаряния при производствена злополука. Спомни си как при подготовката си експертът, на когото възложи случая, определи различните степени на обгаряния: първа — слънчево изгаряне, втора — мехури и най-тежката — трета степен, причиняваща непоправимо увреждане на кожата и ужасно обезобразяване.

Но в момента изпитваше нещо още по-тежко: изгаряне четвърта степен на самата му същност, овъглило цели кътчета в душата му.

След известно време се раздвижи отново — върна се през кухнята в спалнята да вземе оставените там неща. Вдигна торбата за хартиените й дръжки, а дрехите за закачалките им. Грижливо върна фенерчето на полицата с инструментите, а после излезе навън в ужасната, отвратителна нощ.

Харди остави торбата с дрехите в колата, но отнесе телефонния секретар в кантората си, включи го в щепсела и установи, че Ал Валънс не лъже поне по този въпрос. Неговото обаждане бе първото — точно както твърдеше.

От второто се вцепени.

Не съобщаваше името си, но адвокатът го разпозна незабавно:

„Съжалявам, че се наложи да се преместя от хотела. Надявам се да не съм ви причинил големи неудобства“.

Харди едва не се разсмя на глас — дребни неудобства, няма що!

„Единственото обяснение е, че трябва да бъда много предпазлив. Зная, че ще ме разберете. Щом вие успяхте да ме откриете толкова лесно, същото важи и за полицията. Възможно е да са ви проследили втория път. Не зная. Просто усетих, че се налага да се преместя. Но искам да знаете, че съм наблизо и оценявам усилията ви, но се притеснявам от евентуално ваше посещение при мен. Желая ви късмет. Благодаря.“

— Да бе, няма проблеми — обади се Харди, после изключи секретаря, облегна се на стола си и се опита да събере мислите си.

Но неразборията беше пълна. Тъкмо днес бе изгоряла къщата му, беше убит Канета. Тичаше още от зори, а му оставаше само един ден да установи поне някаква полезна истина. Хвърли поглед към мишената си на стената срещу бюрото. Не си спомняше да ги е мятал, но трите му изработени по поръчка стрелички безразборно стърчаха по дъската.

Насили се да стане, заобиколи бюрото, запали ярката горна светлина в помещението. Стреличките му служеха като броеница и той ги изтръгна от мишената, върна се на линията, която бе очертал на пода на два и половина метра, обърна сее лице и запрати първата. Шейсет точки — добро начало.

Хвърли втората, после третата. Отиде до мишената, извади ги и пак се върна на линията.

Ако Рон не е напуснал града, какво означава това?

При добронамерено тълкуване трябваше да се хване за думите му. Проявил е предпазливост, нервност, мания за преследване — напълно обяснимо. Искаше да е наблизо в случай че — което вече не изглеждаше много вероятно, — Харди съумее да разкрие убиеца на Брий. Ако стане така, той и децата му могат да се върнат към нормалния си живот. А след всичко, сполетяло останалите участници в драмата, Рон имаше основание да се безпокои.

Но докато мяташе стреличките си, в съзнанието му си пробиваше път доста по-зловеща интерпретация и му бе трудно да я удържи. Рон все още е някъде наоколо. Достатъчно наблизо, за да подпали дома на Харди. Достатъчно близо, за да убие Канета.

Поне да беше оставил някакъв телефонен номер. Това със сигурност не криеше опасност. Тогава би могъл да отговори на някои от въпросите, тълпящи се в съзнанието на Харди. Каква например бе истината за брака на Рон и Брий? За отделните спални, за изневярата? Рон може и да е „чудесен баща“, но не е бил и такъв съпруг. Те не са били щастливата двойка, за каквато са се представяли. Ако не друго, то Брий е имала връзка с Деймън Кери. И очевидно е забременяла от него. Макар Харди да чувстваше, че не бива да изключва Канета или дори Пиърс.

А ако бащата е всеки друг, освен Рон, това е мотив за убийство. Мотив Рон да я убие.

И на всичко отгоре, ако Брий постоянно му е изневерявала, това би могло да означава… че Рон…

Харди се опита да пропъди тази мисъл, но повече не можеше да я прогонва. Разбира се, че водеше към Франи. Макар днес най-после да му бе казала, че не, не е било така. Всъщност това ли каза? А как по-точно е било? Не я бе подложил на кръстосан разпит. Нямаше кураж.

И защо да е такъв глупак, че да й вярва, каквото и да стане?

Думите на Фримън от миналата вечер още кънтяха в ушите му и не му даваха мира: Харди и Глицки вярвали, че Карл Грифин е отишъл на среща с информатор, само защото е казал така. А всъщност е направил друго. Грифин всъщност е излъгал. Шефа си. И то поради далеч по-незначителна причина от Франи.

„Нищо друго, освен истината“ е благородно понятие за пред съда, но Харди знаеше от дългогодишния си опит на юрист, че дори и там с него систематично се злоупотребява. А в живота нещата стоят още по-зле.

Но сам се спря, преди да стигне твърде далеч по този път. Франи не беше просто някой си. Беше майка на децата му, съпругата, която бе обещал да обича, да почита и да уважава. А ако тези три понятия не включват и доверие, фундаментална вяра в нейната честност и в личността й, той бе загубен при всички положения.

Франи му бе дала ясно да разбере, че Рон я е привличал, но е останала вярна на мъжа си. Рон й е бил добър приятел, но тя не е допуснала нищо повече. Харди просто нямаше друг избор, освен да й вярва, да приеме думите й на доверие. Тя му бе казала истината.

И това бе единствената истина, въз основа на която той би могъл да си позволи да действа. А другото би означавало да предаде и двама им.

26

Беше неделя вечер и Глицки не си бе седял достатъчно у дома през почивните дни. И имаше чувството, че скоро това така и няма да му се удаде.

През годините той много рядко бе вършил услуги на работното си място. Преди три години се бе изказал в защита на Пол Гатас по едно от десетките подобни дела между колеги, които се завеждаха сред и срещу служители в Съдебната палата. Гатас, лаборант, чийто майчин език бе тагалогския[6], бе направил изказване пред своя колежка и тя бе изтълкувала думите му като сексуален тормоз. Двамата обсъждали мястото на прободна рана, Гатас се позапънал над названието и накрая използвал думата „цици“, а не „гърди“.

По това време Глицки се намираше в лабораторията — чакаше резултатите от друг случай — и бе единственият свидетел, чул цялата разправия, включително и последвалото унизително извинение на Гатас.

Жената изпищя:

— Няма какво да ми пикаеш върху краката ми и да ме уверяваш, че вали дъжд! — И избяга от помещението.

Преди изказването на Гатас в лабораторията цареше професионална и неутрална атмосфера. Но жената се чувствала обидена до такава степен, че не била в състояние да идва на работа цели десет дни. После завела дело, което, както се оказа, не й било за пръв път. Искането й било Пол Гатас — служител от десет години и баща на четири деца — да бъде уволнен. Изисквала и пълно заплащане за дните, в които не е била на работа. Настоявала за шестмесечна нетрудоспособност, защото толкова според нея й било необходимо, за да преодолее нанесената й емоционална травма.

Глицки бе работил многократно с Гатас. Английският на лаборанта бе много лош, но затова пък той бе изключително опитен работник. И тъй, осъзнавайки веднага, че нагазва в несигурна почва, Глицки се бе застъпил за него пред съда и — въпреки неблагоприятните обстоятелства в една обстановка, където, щом си обвинен, значи си виновен — Гатас бе оправдан.

Така че Пол с радост придружи Ейб в Палатата в седем вечерта тази неделя. Лейтенантът го остави долу в лабораторията и се качи в кабинета си. Сверяването на пръстовите отпечатъци на Деймън Кери с всички останали, открити в апартамента на Брий, щеше да отнеме доста време на Гатас, а Глицки го чакаше куп собствена работа.

Дългият списък от сведения, които Харди му бе изброил малко по-рано, бе изключително обезпокоителен, и то най-вече защото Глицки не знаеше за нито едно от тях. А би трябвало, след като е шеф на отдел „Убийства“, да не говорим пък, че е най-добрият приятел на адвоката. Батавия и Коулман безусловно имаха мозъци в главите си, а все пак, между тях да си остане, някак не бяха сполучили да открият поне някаква опорна точка в това разследване.

Изкушаваше се да арестува Харди, задето не го бе запознал поне с общите положения, задето не спомена какво е открил, с какво се е занимавал. Например, че е работил с Канета. Че е направил връзка с убийството на Грифин. Че днес сутринта е разговарял с Валънс, след като нито един от инспекторите на Глицки не е успял да намери ръководителя на кампанията. А ето сега се появява и Бакстър Торн, който вероятно стои зад изливането на МТБЕ в резервоара „Кристалните извори“, като междувременно може би във връзка с това е убил човек в района на Глицки.

Но Глицки осъзна, че Харди май е предубеден по един въпрос и този въпрос е Рон Бомонт. В разследването на убийства бе общоизвестно, че съпругът е извършителят, и въпреки цялата дейност по работата на Брий за петролната промишленост, Рон все още изглеждаше крайно подозрителен на лейтенанта. Бе избягал от местопрестъплението, бе използвал множество самоличности. Ако се съди по спалните в жилището им, той и Брий напоследък едва ли са имал и интимен живот, а след като тя е била бременна, налице бе доста сериозен мотив.

Глицки мразеше да угажда на Областната прокуратура, но не можеше повече да изключва Рон като заподозрян. От негова гледна точка — всъщност най-подходящият заподозрян.

Внезапно се изпъна на стола, стигнал до неприятното осъзнаване, че приятелят му все още крие нещо от него — иначе Рон също щеше да фигурира в кратичкия списък на Харди. Би следвало да е включен. Следователно Харди знаеше повече и не го издаваше. Не го направи, дори когато се преструваше, че разголва душата си преди няколко часа, докато замисляха да се срещнат отново тук, след като Харди си събере вещите.

Сега Глицки се печеше на бавен огън, мислейки си, че за Бога, приятел или не, ще трябва да арестува това двулично копеле, когато Харди в края на краищата се веене тук. Взе да набира кантората на адвоката от телефона на бюрото си, за да му тегли едно конско, ако е там, но чу стъпки по коридора и остави слушалката.

След минута инспектор Лион Тимс, специалистът от огледа на местопрестъплението по убийството на Канета, застана на вратата.

— Помоли меда побързам с балистичната експертиза, Ейб. Можеш ли да повярваш — в лабораторията има някой.

— Пол Гатас — отвърна Ейб. — Докарах го тук от тях. За отпечатъците.

— Отпечатъци ли? — Въпреки възхваляваното им наличие в книгите и филмите, Тимс знаеше, че в реалния живот отпечатъците рядко са фактор в работата на полицията. Но само сви рамене — щом лейтенантът иска да свери отпечатъците, моля. — Той направи балистичната експертиза вместо мен. Тоя човек струва колкото цял екип лаборанти.

Приятна новина за човека, чието работно място бе спасил, но вниманието на Глицки бе насочено другаде.

— И какво откри?

Тимс кимна.

— Стрелял е един и същи човек. С пистолета на Грифин.

Няма съмнение.

Когато пристигна, Харди се зарадва — без да се изненада, — че предположението на Глицки за пистолета на Грифин се е оказало правилно. Но изобщо не се зарадва, когато приятелят му стана, затвори вратата на кабинета си и го попита какви сведения за Рон Бомонт укрива.

— Какво искаш да кажеш? — Само че опитът му за отвличане на вниманието стигна дотам, докъдето Харди и предполагаше — тоест доникъде.

Глицки бе кацнал на ъгъла на бюрото си, надвиснал на няма и метър над мястото, където Харди седеше на твърдия стол, притиснат до стената на кабинета. Точно това бе необходимо на Глицки — в тази позиция адвокатът се чувстваше неловко.

— Какво искам да кажа ли? — повтори лейтенантът настръхнало. — Да видим дали ще успея да ти обясня. Ти знаеш местонахождението и почти целия живот на всички, които поне донякъде са замесени в смъртта на Брий Бомонт. Ти откри, че и смъртта на Карл Грифин вероятно е свързана с нея. А днес Канета превърна това правдоподобно предположение в несъмнено. Разполагаме с четирима-петима заподозрени и нито един от тях няма приемливо алиби, ноти, изглежда, не изпитваш и капка подозрение към човека, който, струва ми се, е най-вероятният извършител. Ако проследим резултата, това ще се окаже Рон. — Глицки бе скръстил ръце с професионален израз на лицето и това изобщо не бе преструвка. Очите му гледаха непреклонно. Не се канеше да чупи фъстъците от чекмеджето в бюрото си за кратък философски разговор.

Харди пое въздух, задържа го и го изпусна рязко.

— Няма да ти допадне.

— Не съм и очаквал. — Глицки изчака още известно време.

— Забърках се в тази история заради децата му.

Очите на лейтенанта, до момента безизразни, се присвиха. Ноздрите му се разшириха, а белегът на устните му побеля. Пое дъх един-два пъти, а когато най-после заговори, гласът му прозвуча ужасяващо овладяно:

— Виждал ли си го? Негов адвокат ли си?

Харди знаеше, че всеки опит за увъртане само щеше допълнително да вбеси Ейб.

— Срещнах се с него веднъж. В петък вечерта, преди нещата да се заплетат окончателно.

— И къде?

— В хотел „Хилтън“ на летището.

— Значи е имал намерение да напусне града? Заминал ли е?

— Не. Нито едното, нито другото. Но бе готов да го стори, ако се наложи. Това беше.

— Това било. Прекрасно. И ти неизвестно защо реши, че няма нужда да ме запознаеш с нито едно от тези събития.

— Не. Не съм вземал подобни решения. Тогава ти не издирваше специално Рон.

— Сега обаче го търся. Къде е?

— Не зная.

— Айде бе!

Харди сви рамене.

— Не те лъжа. Никога не съм те лъгал, Ейб. Просто изпуснах онова, което нямаше нужда да знаеш.

— Е, много ти благодаря. — Глицки направи възмутена физиономия, а гласът му се извиси негодуващо: — Ама кой си ти, че да решаваш? Ами аз за какво съм, да не би това да ми е някакво си хоби, с което да се залавям или да зарязвам, когато ми скимне, а не работа, а? Случайно да ти е идвало наум, Диз? Не си ли се замислял поне веднъж?

Но Харди нямаше намерение да се моли за милост или за прошка. Бе сторил каквото му диктуваше сърцето. Вярваше, че може да се защити.

— Виж, Рон ми се обади миналата вечер. Обаждането му още си стои записано на телефонния секретар в кантората ми. Заповядай да го чуеш по всяко време, когато поискаш. Не зная къде е, нито как да се добера до него и самият аз се вбесявам.

— Но това не е твоя работа, Диз.

— Не се самозалъгвай, Ейб. За мен то е много повече от работа. Първо, става дума за жена ми, после за къщата ми, а след това съм наред може би и аз, моя живот. Смяташ ли, че щях да рискувам всичко това, ако имах и най-малкото съмнение в Рон? Не мислиш ли, че щях да ти го предам? Господи, та аз пръв щях да дотичам.

— Не и ако ти е клиент.

Харди снижи глас.

— Той не е забъркан, Ейб. Знаеш го открай време. Ако се впуснеш в тази посока, ще сбъркаш адреса.

— Да, но на ментова ми е работата — да проверявам във всички посоки. Ако изскочи нещо, аз го подхващам и то може да ме наведе на друго.

— А може и да не те наведе. — Харди се приведе напред на стола си. — Няма време, Ейб.

Глицки го изгледа свирепо с още неотзвучала ярост. След няколко секунди се изправи, отиде до вратата, отвори я и излезе.

Стоеше със скръстени ръце до прозорците на отдел „Убийства“ и през черната мъгла гледаше към затвора оттатък пътя. Харди излезе от кабинета му и застана зад приятеля си.

— Ще ти кажа всичко, което мога — обади се той иззад гърба му, — но има неща, които не мога.

Глицки не се обърна.

— В положението на Рон има нещо, което прави опасно официалното му въвличане в съдебно дирене. Ако попадне в правораздавателната система, ще пострадат децата му. Ето защо Франи не биваше да го издава. Ето за какво не можеше да говори тя. Чу какво каза домоуправителят в жилището му, Ейб. Човекът е добър баща. Като теб и мен, нали?

Пак не последва отговор, но Харди забеляза, че раменете на Глицки се повдигнаха и смъкнаха. Слушаше го.

— Зная, зная. Защо не съм ти казал по-рано, нали? Защо съм работил с Канета? Не знам. Не знаех. Опитвах се да проумея нещата. И равносметката е, че Рон не е убил Брий.

Лейтенантът най-после леко се извърна и отрони:

— Освен ако я е убил.

— Не е.

Глицки стоеше неподвижен като статуя.

И двамата доловиха стъпки, приближаващи бързо по коридора. Харди се обърна, точно когато един възбуден азиатец изникна на вратата. Бе леко задъхан и за няколкото крачки до тях се помъчи да се съвземе.

— Едни от последните, които аз опитва, Ейб. Прощавай. Обаче съвпадат.

— Съвпаднали са?

— Да. Също като на чаша, все едно кого са.

— С отпечатъци от жилището в надстройката ли?

Гатас кимаше ли, кимаше.

— Сигурен напълно.

— Кери? — обади се Харди.

Гатас погледна него, после Глицки за позволение. Лейтенантът кимна.

— Така изглежда.

— Какво това? — попита Гатас. — Сам Деймън Кери?

Глицки кимна.

— Ако си сигурен за отпечатъците по чашата, значи е бил в дома на Брий Бомонт, а каза, че не е ходил там.

— О, сигурен напълно.

— Значи е Кери.

— Ах, мамка му — възкликна Гатас. — Съвсем мамка му.

— Взе ми думите от устата, Пол — почти се усмихна Глицки. — Чудесна работа свърши. И благодаря, че дойде тази вечер. Много ни помогна. Да те откарам ли у вас?

— Не. Звънил на моя жена. Десет минути, тя тук. — Кимна и излезе.

Отново се възцари тишина. Харди изчакваше. Глицки смучеше бузата си отвътре.

— Навярно точно в момента си спомняш, че аз донесох чашата — обади се Харди.

27

Джим Пиърс седеше на лоцманското място на подвижния мостик на яхтата си, облечен топло заради лошото време. Пиеше чист ром от канче и смучеше угарката на пура „Партагас“. Плавателният съд се захранваше с електричество от яхтклуба и бе включил малкия телевизор, макар да не го гледаше — просто за шумов фон, нищо друго. Смях на запис. Порив на морския вятър довя цял облак влага през отворените прозорци.

Усети раздвижване в яхтата, но не се обърна.

— Имаш ли представа колко е часът?

Жена му, както обикновено, представляваше великолепна гледка. Особено в момента, поруменяла от студа и от лекото усилие да дойде на яхтата. По косата й се бяха събрали ситни капчици и осветени отзад, те се превръщаха в ореол.

— Навярно около девет — отвърна й безизразно.

— Какво чакаш тук?

— Тебе — да дойдеш и да ме вземеш. И ето, че дойде.

— Пак се отбиха от полицията.

— Е, бедата никога не идва сама. И какво искаха този път?

— Очевидно е станало още едно убийство. Убит е полицай.

— И са дошли да разпитват мен ли?

— Явно по някакъв начин е бил свързан с Брий.

Той най-после погледна жена си в очите.

— Е, аз не съм свързан с Брий. — Отпи глътка от канчето.

— Не се настройвай против мен, Джим. Моля те. Къде беше?

Продължаваше да я гледа.

— Ето тук — отвърна. — Нали ти казах. Чаках да дойдеш да ме вземеш.

— От снощи ли си тук?

Джим кимна.

— Ти не се беше прибрала от тържеството. Щях да се побъркам. Какво искаха?

Тя хвърли поглед зад гърба си, сякаш се безпокоеше да не я чуе някой. И отново към него:

— Искаха да разберат къде си. Казах им. Не са ли идвали тук?

С пурата си той посочи към водата:

— Бях в открито море.

— В тази мъгла?

Пиърс вдигна рамене.

— Водя опасен живот. Какво значение има? А ти какво прави цял ден?

— До обяд си останах вкъщи и чаках да се прибереш. После обядвах с майка си и брат си. После беше приемът за библиотеката — вечерята на спонсорите.

Джим Пиърс се плесна по челото с мним ужас.

— Тази вечер ли беше? И аз съм го изтървал? — Хвърли й невиждащ поглед. — Добре си се забавлявала без мен!

— Всички се чудеха защо те няма. Казаха, че им липсваш.

— Не се и съмнявам. Те на мен също.

Тя скръсти ръце и се облегна с гръб на парапета.

— Не разбирам защо си толкова жесток, Джим. Не усетих кога започна това.

Той помълча един миг, внимателно вдигна канчето и бавно отпи.

— О, мисля, че би могла да се досетиш. Човек се ожесточава, ако го отблъскват прекалено дълго. Някои хора, като се ожесточат, си го изкарват с жестокост.

— Никога не съм те отблъсквала.

Опит за отривисто изсмиване. „Не — помисли си той, — само дето направи така, че вече бе невъзможно да ти се моля.“ Но каза:

— Права си. Аз съм виновен.

Задълго се възцари мъртва тишина.

От една шамандура в канала при устието на яхтклуба се разнесе плътен звън, почти незабавно последван от отчаяния вопъл на сирената за мъгла. Джим Пиърс хвърли пурата си в залива и се пресегна да изключи телевизора.

Жена му като че ли очакваше той да каже нещо, така че й направи тази услуга:

— Няма значение. Нищо няма значение.

— Не бива да го правиш! — едва не изпищя Валънс. Бе измъкнал Деймън Кери на покрива на поредния проклет хотел, в който бяха отседнали след поредната проклета беседа на кандидата. — Не бива да го правиш два дни преди изборите! Отблъскваш хората, не разбираш ли? А не можеш хем да ги отблъскваш, хем да спечелиш.

— Аз съм верен на себе си — отвърна Кери. — Досега не съм губил на избори, а винаги съм оставал верен на себе си.

— Да, Деймън, обаче досега не си се кандидатирал за губернатор Това не ти е длъжността градски съветник, а висок пост и затова съм нает, забрави ли? Такава ми е работата. Да преча на кандидатите да бъдат верни на себе си, особено четирийсет и осем часа преди изборите. Ето какво ще ти кажа: щом искаш да бъдеш верен на себе си, направи го в сряда. — Пристъпи няколко крачки и изруга.

Кери се приближи откъм гърба му.

— Не отблъсквам електората си. Опитвам се да въздействам на хората, да им кажа истината. Те откликват на думите ми.

— Не — отсече Валънс. Обърна се, изпълнен с презрение към политическото правило, че високият винаги печели. Кери го надвишаваше с над десет сантиметра и при такава близост Валънс бе принуден да го гледа изотдолу. Но все едно, щеше да каже своето — дали изотдолу, дали отвисоко, или отстрани — и на Кери ще му се наложи да го изслуша. — Не, не и не. Чуй ме внимателно. Твоята работа не е да въздействаш на хората, нито да им казваш истината, нито да оставаш верен на себе си. Опитваш се да спечелиш изборите. Ето какво се опитваш да постигнеш в момента. А ти цял ден закъсняваш, пропускаш срещи, отклоняваш се от сценария…

— Сценарий няма. Има…

— Не, Деймън. На този етап от значение е единствено сценарият. Повтаряй, повтаряй, повтаряй. Усмихвай се, усмихвай се, усмихвай се. И не се спирай на едно място, не пропускай нито една възможност да повтаряш, да повтаряш и пак да повтаряш.

— Само дето тази сутрин изтървахме една, нали, Ал? И защо? Защото ти закъсня да ме вземеш.

— Ти се успа, Деймън.

— Аз завися от теб, Ал. Изтощен съм и се разболявам. А ти? Задължението на ръководителя на кампанията е да води кандидата там, където е необходимо. Това му е работата. А не да му пречи да остава верен на себе си. — Допря ръка до челото си. — Наистина се разболявам — добави. — От седмици съм болен.

Валънс се озова на ръба на покрива. Под краката си долавяше прозирното сияние на светещия в мъглата град. Изпадаше в подобно положение при почти всички избори, в чиято подготовка бе участвал — ученически дрязги през последния етап на кампанията.

Деймън Кери несъмнено се чувстваше зле и Валънс всъщност не го винеше. Темпото бе изтощително, натискът — неотслабващ. Валънс можеше и да е в правото си да се чувства обезсърчен и разтревожен, но бе дошло време да успокои топката за доброто на изборите.

— Деймън — заговори той спокойно, — остава ни само още един ден и той ще започне рано. Защо не се прибереш у дома да си починеш добре през нощта, стига да можеш? Вече му се вижда краят. Все още можем да се измъкнем.

— Не са само изборите — поклати глава Кери. — Ти не знаеш, Ал.

— Нищо подобно, Деймън, зная, и още как. И зная, че пак става дума за изборите.

Но Кери бе на друга вълна.

— А аз зная само, че ако не бях поел по този път, Брий щеше да е жива. Ако тя не беше… — гласът му заглъхна.

Но вече стотици пъти бяха разисквали този въпрос, най-често късно нощем, когато защитните сили на Кери рухваха. Валънс добродушно сложи ръка на рамото на кандидата.

— Но тя все пак е мъртва. — Леко го потупа по рамото, за да изрази съчувствието си. — Нека те приберем вкъщи, за да си починеш поне малко. Утре сутринта нещата ще изглеждат по-добре.

Торн седеше до кухненската маса в апартамента си по средата на склона на Ноб Хил и слагаше последните щрихи в меморандума, който щеше да отпечата утре, относно помощите в размер на 10 800 000 долара, вложени от петролните компании в тазгодишните политически кампании в страната. В меморандума той отбелязваше, че Деймън Кери не бе приел и цент от подобни източници. Торн смяташе, че ако новинарското изявление се разпрати рано на следващия ден, със сигурност ще се появи във вестниците във вторник, и то навярно преди повечето хора да отидат да гласуват, и дори би могло да запълни някои от късните новини утре вечер по телевизията.

Убеден бе, че и най-дребното нещо ще бъде от полза, особено в светлината на несекващия скандал с отравянето на водата с МТБЕ, който за негово удоволствие бе в устата на всички. Противопоставянето на Кери срещу крупните производители на петрол щеше да свърши добра работа, и то по всяка вероятност точно в деня на изборите.

Той прочете коректурите на окончателния вариант, после прибра книжата в куфарчето си, отвори една студена бира и я наля в изстудена чаша. Отиде в дневната и включи телевизора.

Късните вечерни новини не излъгаха очакванията му.

Започнаха с продължението на репортажа за пулгаския Храм на водата. Районният отдел по водите бе взел проби от питейната вода в града и бе установил, че съдържанието на МТБЕ е по-ниско от нормите на Агенцията за опазване на околната среда, така че практически било „безопасно“. Но все пак се „забелязвало“ наличие на веществото и жителите бяха посъветвани да „проявяват предпазливост“.

Торн се подсмихна на израза и на истеричния отклик на зрителите, който гласността в медиите несъмнено бе осигурила. МТБЕ бе опасно вещество, така е — токсично, колкото таблетка аспирин в басейн с олимпийски размери, — от петдесет-шейсет литра във водохранилище с размерите на „Кристалните извори“ нямаше да се разболее никой, във всеки случай не веднага. Въпреки това обаче над трийсет души бяха потърсили медицинска помощ в спешните отделения из целия град, след като бяха пили вода вчера и днес сутринта.

Интервютата, взети от пешеходци, сочеха, че почти всички бяха доловили „особен вкус“ във водата, мирис на терпентин. Торн сметна за необходимо да изпие някоя и друга чаша през деня и не усети нищо.

Показаха хубавичък клип с няколко десетки умрели пъстърви, плуващи недалеч от мястото на отравянето. Засичането на този рибен пасаж — където концентрацията на МТБЕ е няколко милиона пъти по-голяма, отколкото при помпената станция за питейната вода на града — си бе чист късмет, но Торн го намери за особено задоволително. То създаваше впечатлението, че е било замърсено цялото водохранилище.

Кери пусна няколко доста хапливи остроти, призоваващи за незабавен мораториум върху употребата на МТБЕ, на което откликнаха един от сенаторите на щата и кметът, Бог да го благослови, който дори отиде още по-далеч от тях:

— Нямаме основание да търпим и секунда повече това опасно и неразтворимо токсично вещество в бензина си, след като съществуват безопасни за околната среда и икономични заместители, съвсем леснодостъпни — имам предвид етанола.

Опонентът на Кери, напротив, се изказа от района на Ориндж Каунти и на Торн му заприлича на идиот:

— Тази ужасна криза е предизвикана от МТБЕ толкова, колкото и от оръжията, с които убиват хора. Хора убиват други хора и пак хора — престъпници — са отровили водоизточниците на Сан Франциско. Бензин без всякакви добавки би довел до същия резултат, а никой не се обявява за забраната на бензина.

Полицията не разполагаше с улики за самоличността на извършителите, нито за местонахождението на щабквартирата на „Съюза за чиста планета“, поел отговорността за акцията, макар че, ако ги открият, щели да им предявят обвинение в убийството на петдесет и три годишен мъж…

Торн изключи звука, облегна се и с наслада отпи от бирата. Като цяло, трябваше да смята чутото за шумен триумф. Никакъв „Съюз за чиста планета“, разбира се, не съществуваше. Неговите членове се бяха пръснали по четирите краища на света. Животът бе хубав.

Но при новопоявилия се на екрана образ — къщата — усмивката му угасна и той грабна дистанционното, за да увеличи звука.

— … определиха, че пожарът е причинен умишлено.

Сериозният водещ кимаше мъдро.

— А най-интересното в този случай, Карън, е, че в тази къща живее Франи Харди, нали? Жената, която все още е в затвора, защото отказва да свидетелства относно съпруга на Брий Бомонт, специалистката по бензинови добавки, убита преди около месец.

— Точно така, Бил. — Камерата се насочи към Карън. — Не е за вярване, че няма каквато и да било връзка между убийството на Брий Бомонт, отравянето на Пулгаския храм с МТБЕ и палежа на къщата.

Торн отново изключи звука, вече определено намусен. Снощи той бе едновременно пийнал и превъзбуден, а гъстата мъгла му служеше за идеално прикритие. Освен това се чувстваше като бог след успешно проведената акция на водохранилището.

Кога най-после ще се научи, че колкото и да ти се иска, колкото и да се наслаждаваш на всеки миг, не бива да вършиш нещата със собствените си ръце? Трябва да наемаш специалисти да се погрижат за операцията. Така е най-безопасно. Иначе самият ти си човека, когото засичат, на когото се налага да импровизира, който по всяка вероятност оставя веществени улики на местопрестъплението.

Седеше навъсен, размишлявайки над възможността този път сам да се е разкрил, дори да се е показал замесен в убийството на Брий Бомонт, макар и за миг да не бе възнамерявал подобно нещо. Помъчи се да си припомни дали е знаел, че съпругата на Харди е проклетата жена, попаднала в затвора.

А последният проблем, навярно най-големият проблем, когато сам оплескаш нещата, е, че понякога ти се налага да ги оправяш собственоръчно.

28

В неделната нощ Харди все още седеше в отдел „Убийства“ с Глицки. След няколко часа щяха изненадващо да посетят Деймън Кери в дома му след последната му публична изява за деня.

Междувременно по молба на Харди Глицки повторно доведе Франи от килията й. Това бе последната възможност да пробутат този номер преди началото на работната седмица, а всяка секундичка, която жена му можеше да прекара извън стените на затвора, бе същински подарък.

И тримата все още се преструваха, че във вторник тя ще бъде на свобода, но ако не друг, то поне Харди съзнаваше, че сигурно няма да е толкова просто.

Ако Скот Рандъл не им съдейства, ако Шарън Прат не омекне под нарастващата критика в пресата, ако Франи изнамери още някаква причина да не разкрива тайната на Рон — ако например Рон просто откаже да я освободи от даденото обещание, — всяко от изброените неща можеше и щеше да удължи кошмара.

И при всички случаи Харди трябваше да поиска назначаване на заседание за отмяна на обвинението в неуважение. А беше повече от сигурен, че то бая ще го поизпоти.

Цели два часа Глицки постоянно звънеше на диспечера, за да изясни местонахождението на Деймън Кери, даваше сведения за събитията от деня на репортера, отговарящ за сензационните полицейски новини — с една дума, организираше коефициента на полезност. Харди и Франи седяха сами в стаята за разпити до отдела, със спуснати щори и залостена със стол врата.

Харди се извини, за да се отбие до колата си и да си вземе пистолета. Нямаше намерение да се движи невъоръжен, докато историята не приключи. Знаеше, че Глицки ще възрази — така може да се забърка в голяма неприятност, да рани някого и накрая току-виж самият той се изправил пред съда. Но Харди се утешаваше със старата поговорка: „По-добре да те изтезават дванайсетима, отколкото шестима да ти носят ковчега“.

После двамата се качиха в колата на Глицки и паркираха срещу дома на Кери. Възнамеряваха да изчакат, докато лимузината му си тръгне и кандидатът остане сам. Но лимузината едва-що бе спряла и една възниска набита фигура се запъти през улицата към тях.

— Това е Валънс — обади се Харди.

Глицки се раздвижи да отвори вратата с изваден пистолет.

— Стой намясто — нареди лейтенантът. — Веднага. Полиция.

— Полиция ли? Боже Господи! Какво правите тук?

Харди отвори вратата откъм своето място и излезе, но остана зад колата. Напипа пистолета на кръста си, скрит под сакото.

— Ей! — Валънс държеше ръцете си вдигнати нагоре. Мъглата най-после се бе пораздигнала и гласовете кънтяха като звън на кристал. — Идвах да проверя какви сте. Двама мъже в тъмна кола посред нощ — нали разбирате?

— Естествено — отвърна Глицки. — Обаче точно в момента аз съм лейтенант Глицки и съм шеф на отдел „Убийства“. Бих искал да разменя някоя и друга дума с господин Кери.

— Изключено — Валънс категорично поклати глава. — Човекът цял ден тича по предизборни срещи. Утре му предстоят още двайсет изяви. Не е на разположение.

Глицки си позволи една оскъдна усмивка. Заговори с обикновен тон:

— Не ви питам — и пое към лимузината.

Но Валънс не се даваше толкова лесно. Препречи пътя на лейтенанта.

— Имате ли заповед? Настоявам да ми покажете заповед.

Харди се изненада. Никога не бе виждал Глицки така търпелив и отделящ време любезно да отговаря на човек, който отказва да му се махне от пътя.

— Нямам нужда от заповед, за да разговарям с него на улицата, което и се надявам да сторя. — Спря и опита друг подход: — Господин Валънс, нима се опитвате да ми подскажете, че господин Кери не желае да съдейства на полицейско разследване за убийството на един от неговите консултанти? Навярно е по-добре да се посъветвате с него.

Валънс вирна брадичка.

— Ей, не ми минават тия. Съсипахме се да ви съдействаме всеки път, щом някой пристигнеше да ни разпитва. Отговаряхме на въпросите ви до посиняване. Обаче в момента е късна нощ и вашето си е чист тормоз. Държа да зная какви пари на републиканците стоят зад действията ви.

— Отместете се, ако обичате — изръмжа Глицки.

Валънс размаха пръст.

— Казвам ви, че правите грешка, лейтенанте. След два дни Деймън ще бъде избран и аз ще ви взема значката, чувате ли?

Глицки спря, хвърли поглед на Харди, а после се извърна към ръководителя на кампанията.

— Ето какъв избор има Кери. Може да говори с мен, а може и да откаже. — Замълча. — Чуйте ме, Валънс, дошъл съм тук посред нощ, за да му спестя неловкото положение. Никой не знае за посещението ми. Не желая да му придавам публичност. Но ако се наложи, ще го направя. Разбирате ли?

Едва сега Валънс се поукроти.

— Значи се налага да присъства и адвокат? За какво всъщност става дума?

Глицки вдигна ръка и потърка очи.

— Винаги може да повика адвокат, но засега няма да го арестуваме. Ако реши да повика адвоката си, ще почакаме. Ако откаже да разговаря с нас, изобщо няма да се учудя да прочета за това в утрешния вестник, но оставяме на него да вземе решение.

— Кучи син такъв! Кой стои зад тази история?

Глицки пристъпи още една крачка.

— Подбирате думите си крайно необмислено и на ваше място аз не бих продължил в този дух. А сега, що се отнася до това кой стои зад тази работа — аз самият. Това е работа на полицията. Няма политически подбуди. Разследвам убийство.

— Но от тогава мина почти месец. Защо е това бързане тази вечер?

— Бързането е, защото снощи е станало още едно убийство. На полицай.

Валънс присви очи.

— Свързан с Брий ли?

— Ето едно от нещата, които искам да изясня. Трябва да разберете, господин Валънс, че когато убият полицейски служител, останалите ченгета стават малко сприхави. И с мен е така в момента, така че не ме тормозете. Аз действително се старая да държа случая в сянка. Ако не беше така, досега да съм събрал бая навалица, не смятате ли?

Глицки изчака тази простичка истина да проникне в съзнанието на Валънс.

— А сега ще се съгласи ли господин Кери да поговорим, да или не?

Валънс се подвоуми няколко мига. А после му метна още един ядосан поглед, извърна се и закрачи към лимузината.

Щом влязоха в къщата и Валънс позна Харди, последва нов продължителен изблик. Нали не е полицай, какво, по дяволите, търси тук? Та този човек бе нахълтал в хотелската стая на Валънс същата сутрин и го бе заплашвал с пистолет.

— Подадохте ли оплакване в хотела? А в полицията? Настоявате ли сега да предявите иск? — Глицки задаваше въпросите кротко, но те сложиха точка на проблема.

— Между другото, ще записвам разговора ни — заяви лейтенантът, колкото е възможно по-непринудено, без да оставя каквато и да било перспектива за спор. Разположи портативния си касетофон на масата и вдигна ръка, за да изпревари всякакви евентуални възражения от страна на Валънс.

Започна със стандартното въведение, удостовери самоличността на присъстващите, накара Кери да потвърди, че говори по своя воля, че не е арестуван и че не настоява за присъствието на адвоката си.

— Но защо е тук този човек? — попита Валънс, сочейки Харди, без да се отказва от спорната точка.

— Той ще съдейства за разговора ни — отвърна Глицки. — А вие, господин Валънс, сте тук благодарение на моето любезно разрешение. Не се намесвайте. — Оплакването на ръководителя на кампанията бе справедливо — нямаше законно основание за присъствието на Харди, но Валънс пък нямаше думата. Какво би могъл да предприеме? Да уведоми медиите и обществеността, че кандидатът му е заподозрян в убийство ли? Не, двамата с Кери бяха принудени да съдействат на полицията и доколкото зависеше от Глицки, нямаха друг избор, освен да търпят присъствието на Харди.

Само че Глицки имаше причина за това и тя незабавно излезе наяве.

— Господин Кери — започна той, — убеден съм, че си спомняте вчерашния си разговор с господин Харди във фоайето на „Св. Франциск“. Един доста продължителен разговор за Брий Бомонт, така ли е?

— Смятах, че е адвокат, но да, спомням си.

На челото си кандидатът държеше мокра кърпа. Той почти се бе излегнал на дивана и бе качил крака си, обут в дълъг чорап, на масичката пред себе си. Макар изобщо да не бе топло — нито навън, нито вътре в къщата, — кожата му лъщеше, сякаш леко изпотена. Глицки си помисли, че навярно Кери има температура и ако е така, толкова по-добре.

— Е, причината да доведа господин Харди тук и изобщо да провеждаме сегашния си разговор, честно казано, е свързана с онази ваша среща.

Колкото и да бе изморен и трескав, Кери леко се раздвижи, събирайки запасите си от енергия.

— Добре — обади се той.

Глицки кимна.

— Спомняте ли си да сте му казвали, че никога не сте ходили в апартамента на Брий Бомонт?

— Това бях аз! — избухна Валънс, прекъсвайки го, и повторно посочи Харди. — Ето защо звънях на този човек миналата вечер. Вече му разказах всичко. Просто бях забравил. И ето защо той нахълта в хотела ми…

— Господин Валънс, моля ви! — Глицки го смрази с поглед. — Е, господин Кери?

Кандидатът вече бе седнал нормално. Попи челото си с кърпата.

— Да, така му казах.

— И все още ли държите на думите си? Че никога не сте посещавали жилището на Брий?

Кери кръстоса крака и въздъхна дълбоко.

— Предполагам, открили сте някой, който ме е виждал там? Който ме е заснел? Навярно присъстващия тук господин Харди?

— Деймън, замълчи! — отново се намеси Валънс.

Но Кери изглеждаше едва ли не развеселен. На лицето му се появи шеговито изражение.

— Всичко е наред, Ал. Няма нищо. Лейтенантът обеща да държи случая в сянка, вярно ли е, лейтенанте? След като не съм убил Брий. На магнетофона е записана честната ви дума.

— Стига да успея — отвърна Глицки.

— Да, ходих там.

Глицки и Харди се спогледаха.

— Защо тогава сте казали на господин Харди обратното?

— Какво значение има, лейтенанте? Нима е престъпление? Можеше да е репортер, който се опитва да хвърли кал върху мен и Брий. Възможно е да е на страната на опонента ми и да се опитва да ме очерни, да представи нещата така, сякаш съм имал любовна връзка с омъжена майка на две деца. — Вдигна рамене. — Каза ми, че е адвокат на Рон, а аз съм убеден, че я е убил Рон. И господинът работи по делото. Ето защо го излъгах. Най-лесно беше да го излъжа.

— Убеден сте, че я е убил Рон?

— Да.

— Защо?

Свиване на рамене.

— Тя бе основният му източник на парични средства, но възнамеряваше да промени това положение. А той е открил, че губи този източник.

— Откъде знаете?

— За първите две ми каза тя самата. А последното заподозрях сам. — Междувременно Кери се бе преместил напред на дивана. Признаците на умора се бяха изпарили. Леко приведен, с лакти, опрени на коленете, смачкал кърпата в дясната си ръка, той напомняше на Харди за човек, увлечен да наблюдава последните мигове на изключително оспорван футболен мач. — Честно казано, изненадан съм, че на вас, полицаите, ви отне толкова време да се доберете до него. Ако се съди по този наш разговор, все още не сте го сторили, нали?

— Той има алиби за времето на убийството — спокойно отвърна Глицки, а характерната липса на усмивка му придаде печално изражение. — Ние все още сме възпрепятствани от физическия закон, според който човек не може да бъде на две места едновременно. Но като стана дума, къде бяхте вие в сутринта на убийството й?

Кери на практика прихна.

— Това е смехотворно.

— Това е простичък въпрос.

— Да, така е, но все пак си остава смехотворен. Намеквате, че съм заподозрян в убийството на тази жена ли?

Ала Глицки умееше да води разпит, а първото правило е да не отговаряш на въпроси, а да ги задаваш.

— Питам къде сте били вие, когато е била убита. Съвсем простичък въпрос.

— Добре. Ето ви и простичкия отговор. Дори не бих могъл да ви кажа на коя дата бе убита Брий, лейтенанте. Заварвате ме в разгара на предизборна кампания на стойност трийсет милиона долара за губернатор на най-пренаселения щат в страната. За последните шест и повече месеца съм имал между десет и трийсет изяви всеки божи ден.

Глицки кимна.

— За протокола сте казали, че през онази сутрин сте били вкъщи, тук. Сам. Спомняте ли си?

— Аз го казах — вметна Валънс. — Така казах на инспекторите ви. Господи, и то поне пет пъти. Деймън все трябва да спи поне от време на време. Снимахме реклами, които трябваше да излязат на следващата седмица. В деня на смъртта й му се налагаше да лети за Сан Диего по обяд и се успа.

— Вижте — Кери бе почервенял. — Убийството на Брий беше ужасна трагедия и от все сърце бих желал да не се бе случило. Освен това се надявам да откриете убиеца. Но ми се иска градът да разполага с по-компетентна полиция, която да не се хваща за сламката и да не ме безпокои в предпоследния ден от кампанията ми.

Валънс схвана намека му и се изправи.

— Това е то. Ще се обадя на кмета. Той ще сложи край на тази история. — И се обърна направо към Глицки. — Няма да ви се наложи да изчакате до изборите, лейтенанте. Може да изгубите значката си още тази нощ.

Харди се пресегна към магнетофона, изключи го и заговори, преди Глицки да успее да отвърне:

— Прекрасно хрумване, Валънс. Давайте. А пък аз ще позвъня на Джеф Елиът и тогава ще видим докъде ще стигнем.

— Вие познавате ли Джеф? — обади се Кери, целият слух.

— Приятели сме — отговори Харди. — Идвал е тук миналата вечер, но вас ви е нямало. Какво ще кажете?

— Стига толкова! — извиси глас Глицки. Вдигна касетофона и го включи наново, а после прошепна сред възцарилата се тишина. — Аз водя разпита. Аз ще задавам въпросите. Господин Кери, ще ви отнема още пет минути, а после ще си отида заедно с господин Харди. Признахте, че сте били в жилището на Брий Бомонт. Какво правихте там?

Кандидатът възмутено тръсна глава.

— Посетих я. Тя бе един от консултантите ми, а освен това бяхме приятели.

— Само двамата ли бяхте?

— Да. Това престъпление ли е?

Глицки внезапно смени курса:

— Какво правихте вчера след полунощ?

Кери се отпусна на облегалката. Повторно попи челото си с кърпата.

— Снощи ли? Какво общо има снощи с всичко останало?

— Снощи на пет пресечки оттук бе убит полицай.

Кери хвърли поглед към Валънс.

— Няма да се спрат пред нищо — каза му. После отново се обърна към Глицки: — Сигурно съм убил и него. Не ми стига предизборната кампания за губернатор. Трябва в допълнение да планирам няколко убийства и едно от тях да е на ченге. Сигурно имам непоносимост към скуката. — Въздъхна. — Снощи излязох да се разходя.

— Да се разходите ли?

— Точно така. Приключих към… към колко, Ал, към единайсет и половина ли? Чувствах се превъзбуден. От отравянето с МТБЕ. От смъртта на Брий. Та дори и от тук присъстващия господин Харди. Реших да се разходя, за да се поразтоваря от напрежението.

— Притежавате ли пистолет, господин Кери?

— Естествено — отвърна домакинът. — Мазето ми е претъпкано с „Узи“-та и полуавтоматични пушки. Особено си падам по „АК–47“. Когато не избивам жени и полицаи, се преобличам като пощенски служител и изръсвам закусвалните „Макдоналдс“ тук и там. — Насили се и стана. — Както отбелязахте, това бе доброволен разговор. Ще ви бъда благодарен да получа утре екземпляр от този запис в щаба си. И ви уверявам, че ще се обадя на кмета, а вие двамата правете каквото искате.

Вече се бе озовал в средата на стаята, когато Глицки — куче, не пускащо захапания кокал, — изрече зад гърба му:

— Притежавате ли пистолет, господин Кери? Не ми отговорихте.

Кандидатът спря и бавно се извърна. Отговори с премерен тон:

— Имам деветмилиметров „Глок“ за самозащита в спалнята си. Не съм застрелял колегата ви с него. Честна дума.

Глицки се усмихна и кротко го нападна:

— Откъде знаете, че е бил застрелян?

Кери се вцепени. Погледът му, за миг обладан от страх, се метна към Валънс. Съвзе се и обърна очи към Глицки.

— Ако се съди по въпросите ви за пистолети, предположението ми е напълно разумно. А сега, лека нощ, лейтенанте.

Докато караха към центъра, и двамата мъже не отрониха нито дума първите няколко пресечки. Спряха на светофара на „Гиъри“ и Харди се извърна на седалката до шофьора.

— Не бяхме подготвени. Не бих казал, че мина добре.

Глицки го изгледа.

— Не зная. Той няма алиби. Притежава пистолет. Забеляза ли, че каза „няколко убийства“?

— Кога?

— Почакай. — Глицки зачовърка касетофона си, пренави лентата за минута и натисна копчето. И отново се чу гласът на Кери: „Трябва в допълнение да планирам няколко убийства и едно от тях да е на ченге“. — Изключи го. — „Няколко“ — поде той — не означава две. Две — това са Брий и Канета. Никой не знае, че и Грифин спада към тях.

— Но той не каза „и няколко от тях да са ченгета“ или „няколко ченгета“.

— Не, не каза — призна Ейб. — Съзнавам, че говореше саркастично. И все пак… ще бъде поучително, ако наистина се обади на кмета. — Замълча. — Има много по-бързи реакции, отколкото предполагах. Възможно е дори да гласувам за него.

— Допускайки, че не е убил никого.

— Дори и тогава. — Глицки изглеждаше развеселен. — На човек не му се иска да подценява ума на чиновниците, за които е гласувал.

— Не зная — каза Харди. — Президентът ни има ум в главата си.

— Да, само дето го използва не по предназначение.

Светофарът светна зелено и те потеглиха.

— Едно ще ти кажа — изкоментира Харди. — Ако е в дъното дори на едно от убийствата, значи е голям куражлия.

— Струва ми се, че току-що станахме свидетели на това — отвърна Ейб. — Не е мека Мария. Не остана ли с впечатление, че досега не е разговарял с полицаи, че все Валънс ги е поемал?

— Сто процента.

— А ето ти още малко евтина психология: според мен Кери е точно от хората, на които Грифин в крайна сметка би връчил пистолета си. Направо си го представям как моли Карл да се повози в патрулната кола. „О, ето какво било да си ченге. Имаш ли нещо против да ти подържа пистолета за малко? А той зареден ли е?“

— Или пък — възрази Харди — си е носел „Глок“-а и го е заставил.

— Да, или пък така.

— Грифин просто се отбива в дома му. Чука на вратата.

— Не зная. Трудно ми е да си го представя.

— Знаем ли къде е бил, когато са пречукали Грифин?

— Беше в деня на погребението на Брий. Бил е в града. Валънс твърди, че се разболял от смъртта на Брий. Отменил всичките си ангажименти, но присъствал на погребението.

Отново настъпи тишина. След няколко пресечки Харди пак погледна Глицки.

— Господи! — възкликна.

— Интересно, нали? — подхвърли лейтенантът.

Двете коли стояха паркирани една до друга в подземния градски гараж под Съдебната палата. Един пазач се опитваше да се стопли в будчицата до задната врата, която всъщност бе централен вход. Но иначе, като изключим Глицки и Харди, гаражът бе празен — съвсем обичайно за неделна нощ. Глицки помоли пазача да запали осветлението и след миг тъмният и мрачен гараж светна като изложбена зала.

Жълта лента за означаване на местопрестъпления висеше на пътни конуси и изолираше мястото, където се намираха колите на Грифин и Канета, от съседните автосервизи и места за паркиране на градските автомобили.

Всички врати и багажниците на двете коли бяха отворени. Под колата вдясно — тъмносиня люмина — някой от екипа за оглед бе написал с печатни букви с тебешир: „КАНЕТА“. Колата над надписа „ГРИФИН“ бе сив, среден по големина шевролет, с дребни повреди по каросерията и с множество години на гърба си.

Но в момента, докато стъпките им кънтяха из гаража, те все още мислеха за Кери.

— Значи смяташ, че значката ти наистина е застрашена?

— Задето съм разпитвал основателно заподозрян ли?

— Ще го обявят за политическа акция.

Глицки изсумтя.

— Те не подкрепят повечето от действията ми, но все ми се струва, че няма да ме погнат за това. Тук до голяма степен съществува правдоподобна причина. Всъщност утре ще поискам съдебно разпореждане за „Глок“-а. Ще проверя дали се намира там, където твърди той, и какво бихме могли да научим от това оръжие. — Посочи двете коли пред тях. — Възможно е този „Глок“ да е прекарал известно време в някоя от тях, да издаде нещо за неприятностите им.

Бяха стигнали до колата на Канета От лявата им страна. Глицки измъкна гумени ръкавици от джоба на якето си, подаде един чифт на Харди, надяна своя и се наведе над зиналия багажник.

— Какво търсим? — приближи Харди зад гърба му.

— Не би трябвало да има каквото и да било — отвърна Глицки. — На теория всичко би трябвало да е пакетирано и с етикети в лабораторията, а ако са приключили — прибрано в кутии в камерата.

И багажникът наистина изглеждаше напълно прочистен. Все пак двамата поровиха във вдлъбнатините за резервни гуми, под килимчето, под тонколоните — навсякъде.

Глицки мина откъм страната на шофьора, а Харди — от другата. Макар предната седалка да бе почистена, по килимчето все още личеше кръвта на Канета. Под козирките нямаше нищо. Жабката бе празна. Отзад нещата стояха по същия начин.

Глицки не проронваше дума и макар Харди все още да не бе наясно защо правят всичко това, остана с него през цялото време. При колата на Грифин пак започнаха от багажника. В своя автомобил Карл бе оставил малко повече свидетелства за живота и работата си — петна от напитки, изгаряния от цигари, — но той очевидно бе обработен от екип професионалисти.

Поне докато не стигнаха до задните врати. По задната седалка и килимчето под нея личаха същите, привични им вече, петна и миризми и Харди се канеше да се изправи, когато Глицки му махна.

— Последното. — И двамата вдигнаха задната седалка.

Харди подсвирна.

Глицки се загледа втренчено за миг.

— Не пипай — каза той. — Да вървим.

Върнаха се при будката на пазача, Глицки вдигна телефонната слушалка и набра няколко цифри.

— Свържете ме с Оперативния отдел — нареди лейтенантът на диспечера. — Лион Тимс ли е на дежурство? Добре. Обадете се на пейджъра му. Да, госпожо, още сега. Предайте му да ми се обади.

Глицки й издиктува номера и почакаха минута-две. Телефонът иззвъня.

— Лион, Ейб е. Намирам се в гаража и случайно вдигнах задната седалка в колата на Карл Грифин. Да. Аха. Е, пропуснали са я. Аха. Зная. Аз също.

Извъртя с досада очи пред Харди.

— Слушай сега, работата е там, че ако си забелязал, изоставаме с това разследване. Точно така. Лион, чуй ме. За да сме наясно, очаквам всичките тези ненужни хартийки, книжни кърпички, пържени картофки, захарни фунийки, презервативи, монети, куршуми, връзки за обувки, капачки, фишове за тото, лотарийни билети до сутринта да бъдат проверени, пакетирани, описани и качени в лабораторията до шушка. Започнете веднага. Аха. Точно така. Зная. Не ме е грижа.

Харди не бе уверен, че е в състояние да остане буден, докато кара през града към дома на Ерин. Сградата на Фримън бе по-близо, а и имаше още работа там.

И ето го, седнал на дивана в кантората си, той се мъчеше да държи очите си отворени. Адвокатските му бележници лежаха до него и той бе нахвърлял искането, което щеше да предяви пред съда — всъщност пред Мариан Брон — за анулиране на призовката за неуважение към съда. Погледна часовника си — почти един.

Прочете още един ред, едва не задряма и стреснат се събуди.

На ниската масичка пред него, притиснати с пистолета му, лежаха всички книжа, които бе събрал през последните четири дни. Щеше да ги изчете едно по едно, след като свърши с искането. Отново взе да задрямва.

Пистолетът. Напоследък се мъмреше сам, задето бе допуснал да заспи с пистолета на видно място до себе си, и този път нямаше да го позволи.

Краката не му се подчиняваха, раменете му бяха изтръпнали, а в устата му горчеше, но се застави да отиде до бюрото, да отвори чекмеджето, да прибере пистолета и да заключи.

Пътят до ключа на лампата при вратата и после до дивана му се стори като цял километър по нанагорнище, но най-сетне го преодоля, зави се с якето си, катурна се на една страна и заспа, преди да разбере какво става.

29

Привидно това бе закуска в частния апартамент на кмета в сградата на общината, но никой от присъстващите, с изключение на един, изглежда нямаше кой знае какъв апетит. Подносът със сладки кифлички си стоеше непокътнат в средата на дългата правоъгълна маса.

В седем и десет самият кмет — Ричард Уошингтън — още не се бе появил. Но всички останали се бяха събрали и пиха кафе в седем — в часа, който негова светлост бе определил за това неотложно заседание.

Скот Рандъл за пръв път попадаше в седалището на кмета и съвсем характерно за него, макар да бе много по-млад от всички останали в стаята, не се впечатли. „Напълно е възможно — помисли си, — някой ден и аз самият в крайна сметка да се озова тук.“ Щеше да боядиса стените в друг цвят — такъв, който по-определено, но все пак изискано, да намеква за власт. В светлокафяво може би.

Стоеше сам до огромния бюфет под огледало в натруфена рамка в най-далечния ъгъл на стаята. Дояждаше втората си скарида — първата бе изгълтал надве, натри — и сега отпиваше от кафето си и наблюдаваше останалите гости. Шарън Прат, неговата началничка, бе потънала в напрегнат разговор с Дан Ригби, шефа на полицията, и Питър Струлър — следователя на самия Рандъл от Областната прокуратура.

Присъствието на Мариан Брон бе изненада за Рандъл — съдиите от Върховния съд често обичаха да се преструват, че стоят над политическите дрязги. Но тя очевидно бе дошла по заповед на кмета, макар че изискано пренебрегваше всички останали и видимо се чувстваше нещастна. Когато Рандъл пристигна, тя вече седеше на масата и с молив в ръка демонстративно нанасяше бележки в някаква дебела, черна папка.

Икономът на кмета също се казваше Ричард. Скот Рандъл сподави усмивката си, спомняйки си, че еднаквите им имена бяха довели до неизбежните прякори „Големия Дик“ и „Малкия Дик“[7] на кмета и иконома му. Малкият Дик бъбреше с двама от служителите, които Рандъл позна, но имената им му убягваха.

Най-после — Рандъл погледна часовника си: 7 и 13 — кметът Уошингтън връхлетя в стаята. Решителен, претоварен, раздразнен, той говореше високо на жена на средна възраст, която се мъкнеше по петите му и непрестанно драскаше нещо в стенографски бележник. Над костюма си Уошингтън бе облякъл палто от камилска вълна. Бе доста висок и плещест. Неправилен нос, капиляри по лицето, буйна, рошава и посивяла грива. На влизане в стаята продължи да крачи забързано, докато не стигна до мястото си начело на масата и там се закова, сякаш изненадан, че е спрял точно тук.

— Добре — едва ли не ревна той, оглеждайки стаята. — Всички ли дойдоха? Да почваме.

Малкият Дик изникна зад него и му помогна да си свали палтото — машинално действие, което кметът изобщо не забеляза. Докато седне на стола си, жената му бе наляла кафето, бе сложила в него — както забеляза Рандъл — три бучки захар и сметана и бе изчезнала.

Уошингтън сръбна от чашата, преглътна, изчака за миг една от служителките да престане да мърда на стола си. След още миг Мариан Брон вдигна очи, остави молива си и затвори папката.

Кметът й кимна, огледа седналите на масата и спря поглед върху младежа откъм края.

— Ти си Рандъл — изрече той и го посочи с дебелия си пръст.

— Да, сър.

— На колко си години, синко?

Рандъл леко се наежи от високомерното му снизхождение, но какво можеше да направи?

— На трийсет и три, сър.

— Женен ли си? Деца имаш ли?

— Не. Нито едното, нито другото.

Уошингтън го подържа на горещия стол и изглеждаше доволен, че той ще се попържи там известно време. Повторно сръбна от кафето си.

— Някой ще ми подаде ли кифличките? Благодаря. — Грабна напосоки от купчинката, отхапа, задъвка. — Знаеш защо сме се събрали. — Това не беше въпрос.

Рандъл преглътна мъчително.

— Предполагам, че заради случая с Франи Харди.

— Точно така.

След това официално потвърждение на повода, поради който бе свикана срещата, Мариан Брон заговори:

— Извини ме, Ричард, но при това положение аз не мога да остана тук. Не бива да обсъждам дело на своя съдебен състав — и понечи да се изправи.

Кметът обаче не се впечатли.

— Така или иначе, защо не вземеш да поостанеш, Мариан, в случай че втората половина на разговора засегне бюджета на съда за следващата година? Той може би ще е достоен за твоето внимание. — Отправи й свиреп поглед, а тя в края на краищата отстъпи пред него и се намести на стола си.

Ричард Уошингтън отпи още една голяма глътка кафе и внимателно постави чашката на порцелановата чинийка. Цареше гробна тишина.

Гневният изблик дойде неочаквано, което го направи още по-внушителен. Внезапно кметът с все сила стовари длан по масата. Порцеланът задрънча и кафето се разля. Всички до един подскочиха на местата си.

— Имате ли поне някаква представа за размера на неприятностите, които причинихте, господин Рандъл? — избухна той. — Поне някаква представа?

На находчивия Рандъл му потрябва всичко на всичко частица от секундата да се съвземе.

— Случаят е част от разследването, което аз…

Уошингтън отново го прекъсна:

— Смятате, че всички действаме в безвъздушно пространство ли? Е, нека ви изясня…

— При цялото ми уважение, сър… — намеси се Прат.

Кметът обаче, изглежда, не се израдва и на областния прокурор.

— Какво, Шарън? — сопна се той, извърнат с лице към нея.

— Работата не е там, че възникнаха политически неприятности. Случаят е юридически. Господин Рандъл е постъпил правилно.

Уошингтън за миг претегли думите й. Гласът му, възвърнал обичайната си интонация, прозвуча още по-страховито:

— Онова, което е направил — което всъщност е направила Мариан, може и да не е незаконно, но не бих стигнал дотам да го наричам правилно.

Прат запази ведростта, която идва единствено от съзнанието за собствената правота.

— Жената отказа да съдейства на разширения състав от съдебни заседатели, Ричард. Държа се агресивно и неуважително.

— Била е притеснена как да прибере навреме децата си от училище. Като че ли медиите са единодушни по този въпрос, а същото писа вчера и Джеф Елиът. А ето че и къщата й изгоря. Някой от вас случайно да е забелязал?

— Едното няма връзка с другото — отвърна Прат. — А ти как смяташ, Ричард?

— Аз смятам, че отгоре ми се стоварва целият обстрел, задето допускам продължаването на подобна пародия в града си. Хора, искам жената да бъде освободена. Още днес.

Последва колективно ахване, след което на масата настъпи тишина.

— Не мога да направя такова нещо, Ричард — твърдо изрече Брон. — Първата присъда за незачитане изтича тази вечер и тя трябва да я излежи. Присъстващият тук господин Рандъл може да я призове утре сутринта пред съдебните заседатели първа и по-нататъшното й задържане ще зависи от самата нея, ако тя реши да отговаря, или от господин Рандъл, ако реши да не говори.

Кметът не си направи труда да прикрие сарказма си:

— Благодаря ти, твоя светлост, но нека ти бъде ясно, че не ми допада да се задържа невинна гражданка в затвора, само защото лично й имаш зъб.

Рандъл най-после възвърна способността си да говори.

— Жената не е невинна, ваша светлост. Тя знае нещо.

— Тя знае нещо — закима Уошингтън, а ъгълчетата на устните му потрепнаха. — Радвам се, че повдигнахте този въпрос, господин Рандъл. Господин Ригби — рязко се извъртя той, — до този момент има ли обвинен или подведен под отговорност за убийството на Брий Бомонт?

— Не, сър.

— Значи тази Харди знае нещо за някого си, но ние не знаем какво и не знаем има ли то нещо общо с убийството?

Никой не отговори. Уошингтън свирепо изгледа седналите около масата.

— И въпреки това тя лежи в затвора. — Той негодуващо разтърси буйната си грива. — Свиках тази среща, за да запозная всички ви със своите чувства по повод случилото се. Ще дам гласност на тези силни чувства на тазсутрешната пресконференция и исках благосклонно да ви предупредя да внимавате. Мариан — и ти също, Шарън, — едва ли някой уважава повече от мен правораздавателния процес. Но ми е трудно да повярвам, че тази жена умишлено крие развръзката към това убийство. Така че вашето е чисто и просто дребнавост. — Той повторно посочи Рандъл. — А що се отнася до теб, синко, на това му викаме самонадеяни амбиции. А те не са качество, достойно за уважение. Ако не се беше опитал да заобиколиш полицейското ведомство, нямаше да се озовем в такова положение. Господин Ригби!

— Да, сър. — От изражението му се разбираше, че е наясно какво ще последва. Шефът на полицията е заложник на кмета — той го назначава, на него се отчита. А Ригби се бе озовал в небрано лозе.

— Очевидно сте се опитвали да правите мили очи на госпожа Прат, та нейният страх и ненавист към полицията да не пречат прекалено много на ежедневните дела във ведомството ви. Намеренията ви са похвални. Но си имаме отдел „Убийства“ и не го ръководи нито тук присъстващият господин Струлър, нито госпожа Прат. Ако Глицки не ви харесва, назначете си нов шеф на „Убийства“. Но полицейският отдел разследва убийства и вие трябва да поддържате хората си. Ясно ли е?

Толкова, що се отнася до Ригби. Но Уошингтън още не бе приключил.

— Шарън, Мариан, вие и двете сте на изборни длъжности. Аз съм дилетант по правните въпроси, но постъпката ви създава впечатление за непростима безочливост и обществеността, както изглежда, реагира зле точно на такова поведение. Не би било лошо да помислите върху това.

Харди отвори очи и за втори път от толкова дни му потрябва малко време да осъзнае къде се намира.

На долния етаж, във фоайето на Фримъновата сграда, постави да се вари кафе и влезе да си вземе душ. След десет минути вече бе в кантората си, облечен в тъмносивите си дрехи, и пиеше кафе от огромна чаша.

Мъглата не се бе вдигнала. Прекара известно време в телефонен разговор с Ерин, каза й къде е, поговори с децата, които се държаха мило и дори загрижено. Добре ли е той? Липсвал им. Той и мама щели да останат при тях, така че всички щели да бъдат заедно при баба и дядо след два дни, нали? Двамата с Франи наистина, наистина, наистина им липсвали.

Вярваше им.

След като затвори, се върна на дивана и седна. Официалното му писмо от снощи бе готово да го напечатат долу и той го остави на подранилите служители да го наберат на компютър, а после се качи, вземайки стъпалата по две наведнъж, за да се захване с очакващата го работа.

Ксерокопията на страниците от бележника на Грифин.

По време на смъртта си Грифин е работел над няколко убийства. Откъслеци от всяко от тях бяха пръснати по всички страници — имена, дати, адреси. Свързваха ги стрелки. Удивителни. Телефонни номера.

При предходното прелистване на страниците, щом се натъкнеше на име, което не се срещаше в други списъци, свързани с Брий Бомонт, Харди допускаше, че то е от друг случай. Досадно и неакуратно, но му бяха необходими критерии за елиминиране, а тези му изглеждаха достатъчно разумни.

Тази сутрин обаче реши да прегледа всичко отначало. Нещата се бяха променили. Искаше да разбере дали Деймън Кери е имал връзка с Бакстър Торн, за която Грифин да е бил наясно. Последния път, когато преглеждаше страниците, дори още не бе чувал за Торн и ФМК. Пък и за много други неща.

Карл е бил застрелян в понеделник на пети октомври. Брий е умряла предишния вторник, на двайсет и девети септември, затова ще започне оттам. Карл, ако не друго, поне е имал навика да вписва датите с известна последователност.

Изглежда на третия ден от разследването си, „01.10.“, той се е бъхтил с обичайните начални действия да разпитва хората, които живеят в сградата на покойната. Внезапно името Д. Тлин (или нещо подобно, записано с нечетливи драскулки) изскочи пред очите му.

Харди предполагаше, че това е свидетел от азиатски произход от един друг случай на Грифин, и изобщо не бе размишлявал над името, но сега неочаквано си спомни за домакина от сградата на Брий и провери собствените си бележки в своя жълт тефтер. Дейвид Глен. Д. Тлин. Приличат си.

Но написаното отдолу изобщо не се разчиташе. Имаше едно „Б“ или „Р“, а после „805“. Час? „НМТ!!!“

След това на нов ред. „Херит., в. и ч.!!!“. И телефонен номер.

Тези проклети удивителни — те очевидно означаваха нещо важно, само че Харди дори под страх от смъртно наказание не можеше да измисли какво се крие зад НМТ. В. и ч. можеше да означава единствено вторник и четвъртък, но пък за какво ставаше дума?

Погледна часовника си. Все още бе много рано, нямаше осем, но той стана, отиде до бюрото си и позвъни на номера, записан след „Херит., в. и ч.!!!“

Отговори му женски глас със силен азиатски акцент и Харди едва не затвори, разочарован, че изобщо си губи времето. В края на краищата тази бележка сигурно се отнасяше за някой от другите случаи на Грифин. Но изслуша записаното съобщение: „Много ви благодарим, че се обаждате в ателието за химическо чистене «Херитидж». Работното ни време е от понеделник до петък, от осем и трийсет до шест. Моля оставете съобщение и позвънете отново“.

— И случаят се изясни напълно — промърмори Харди, докато затваряше. — Сега вече знаем къде Грифин си е носил прането. — Върна се на дивана при бележника.

Така или иначе, на 01.10. инспекторът очевидно е прекарал част от деня в разпити на екипите от огледа на местопрестъплението и съдебните медици. Харди възприе драскулките като имената на Страут, Тимс, Глицки. А още по-надолу — пак влудяващите три удивителни: „тък. пране“, „р. петна!!!“

Поклати глава, развеселен от прозаичната истина. Пак пране.

В петък Грифин е проверявал алибита. Очевидно е говорил с Пиърс — „ДжП“ и навярно с жена му — „КП“.

„Проверка на часовете?“. Видимо се отнасяше за алибито на Пиърс.

През почивните дни е прекъснал работата си.

След това в понеделник пак е проверявал алибита, този път на Кери. Тук Харди провери в собствения си бележник за потвърждение. „ЮЗА 1140, СД“. „Югозападните авиолинии“ за Сан Диего около обяд. Съвпада. Но какво е правил Кери преди да го вземат и да го закарат на летището? От бележките на Грифин не личеше нищо.

Няколко реда по-надолу на същата страница и очевидно все още под Кери имаше още един номер: „902“. Ако това бе дата, тя се отнасяше за цял месец по-рано, ето защо Харди допусна, че сигурно е час. А ако е час, той почти съответства на часа, в който е умряла Брий.

И така, какво бе открил Грифин за местонахождението на Кери в девет часа? И защо с такава точност?

„Сигурно е било телефонно обаждане — заключи Харди, — но къде са телефонните записи?“ Прелисти няколкото страници, но бе убеден, че отдавна щеше да ги е забелязал, ако имаше такива — и наистина нямаше.

Няколко минути си поблъска главата над евентуалните възможности, после отново стана, отиде до бюрото и вдигна телефона.

— Глицки, „Убийства“.

— Харди, веселяк, учен, шампион по потис…

— Какво? — изръмжа Глицки.

— Предполагам, че Кери е звънял на Брий или обратното в сутринта на смъртта й.

— Умник.

— Какво имаш предвид?

— Кери има и домашен, и клетъчен телефон. Вече проверих. Тази сутрин поисках спешни разпечатки и за двата, за да проверя дали наистина се е успал, както твърди. Чакам факса.

— Ами Грифин? Под задната седалка нямаше ли телефонни разпечатки?

— Още не е ясно. Отбих се в гаража, преди да дойда.

Досега дори не са разчистили колата, да не говорим за описа на нещата.

— Но Грифин сигурно е получил записите, нали? Не постъпвате ли така?

— Надявам се, че е така — отвърна Глицки, — макар че не бих си заложил ранчото.

— И къде са те тогава?

— Ако ги е събрал, ще са при нещата, които са у теб.

— Аха. Виж дали ще се сетиш къде са.

Глицки въздъхна.

— Бюрото му е разчистено, Диз. Всичко е отнесено някъде. Предполагам, че материалите, свързани с неговите случаи, са при новия екип.

— Може би са в една от торбите от багажника, вече с етикети?

— Тогава сигурно са долу в камерата с уликите. — Повторна въздишка. — Смяташ, че има някаква връзка с телефона на Кери ли?

— Ще умра от кеф, ако има. — Харди се подвоуми. — Кандидатът наистина почва да ми харесва.

— Още снощи ти казах: може дори да гласувам за него.

— Нямах това предвид.

— Така е — съгласи се Глицки. — Разбрах какво имаш предвид.

След като затвори, Харди се върна на дивана при бележките си. Беше стигнал до последния пълен ден от живота на Грифин и под „неделя“ откри каквото се бе надявал: „Бокс Т., Ембарк. 2,10/5, 830. Бърн или Браун. $!!-??“

Предишния път допусна, че става дума за пощенска кутия в някой от небостъргачите по „Ембаркадеро“. Сега обаче видя бележката в нова светлина. Не беше „Бокс Т.“. Беше „Бакс. Т.“.

Бакстър Торн. Сега вече Харди съобрази, че бележката се отнася за среща в осем и половина сутринта в офиса на Торн на „Ембаркадеро“.

Взря се в нечетливата бележка. Ето го най-после Торн, свързан с Брий в разследването на Грифин. Дали инспекторът наистина е ходил да разпитва Торн в утрото на смъртта си? Дали не са излезли за кратка разходка с кола?

Внезапно му се наби в съзнанието една подробност. Изпъна гръб и погледна часовника си. Най-после бе станало осем, дори малко повече. Джеф Елиът му бе казал, че първата му работа тази сутрин е да си уреди среща с Торн и на нея възнамерява да му пусне въдицата, после рязко да смени курса и да го притисне до стената.

Харди полушеговито бе предупредил Джеф да вземе мерки и да не ходи сам. Сега вече не му бе до шеги.

Позвъни в дома на Джеф и никой не отговори. На личния телефон на репортера в „Кроникъл“ остави съобщение, а после провери в телефонната централа. Не, господин Елиът още го нямало. Господинът ще остави ли бележка?

Харди мигом грабна якето си. На вратата се закова, после се върна при бюрото.

След трийсет секунди, въоръжен, хвърчеше надолу по стъпалата и само за миг се спря на рецепцията.

— Дейвид дойде ли вече?

Филис отговори с обичайния си леден тон:

— Все още не. От сутринта не съм се чувала с него.

— В съда ли е?

Зорките й очи се впиха в него.

— Нямам представа, господин Харди. Не ми се е обаждал.

— Ох, да бе. — Харди си помисли колко е тъжно, че някой ден със сигурност ще убие Филис. — Май вече ми казахте.

— Два пъти.

— Така е. — Но не се сдържа: — Значи да разбирам, че го няма?

Макар от кантората му до „Ембаркадеро“ да имаше петнайсет-двайсет преки, нямаше смисъл да се качва на колата. Сутрешното задръстване и паркирането, след като пристигне, щяха да му отнемат повече време, отколкото ако отиде пеш.

Ето защо дишаше тежко от ускореното ходене. Освен това му бе студено заради мъглата и усещаше болезнено стържене в стомаха си — от вчера на обяд, от онези няколко хапки вкусна изстинала царевична питка, не бе слагал нищо в уста.

В справочника „Фюълс Мениджмънт Консорциум“ бе вписан на двайсет и втория етаж и асансьорът го откара там за секунди. Офисът изобщо не изглеждаше плашещ. Изобилие от стъкла — тия тук хвърчаха в облаците. Модерни мебели, преградени работни места, писклива музика в стил „ню ейдж“. Суетенето и жуженето на натоварено работно място.

— С какво мога да ви помогна? — Жената на рецепцията бе съвсем млада, може би дори под двайсет, и се усмихваше сърдечно.

Харди й отвърна със същото и си пофантазира какво би било, ако някой с ведро присъствие, за разлика от Филис, посреща посетителите на работното му място.

— Тук ли е господин Торн?

— Съжалявам, но точно в момента има среща. Все пак бих могла да предам името ви. Имате ли определен час?

— Не, нямам. Бихте ли ми казали дали случайно при него не е Джеф Елиът? Репортер от „Кроникъл“?

Тя сведе очи, хапейки устна — очевидно бе, че иска да постъпи правилно, а не знаеше дали следва да му дава подобни сведения. Харди й се усмихна, каза й името си.

— Аз съм приятел на господин Елиът. Със сигурност ще му хареса, че съм тук.

Навън бе студено заради натежалия от мъгла вятър, но в просторния ъглов кабинет на Бакстър Торн цареше направо арктически студ. Изпълнителният директор на ФМК в никакъв случай не бе едър човек, а зад обширното си, изискано бюро изглеждаше съсухрено, заядливо, злонамерено джудже.

Настанен в инвалидната си количка, Джеф Елиът само извърна глава, когато съобщиха за пристигането на Харди. Торн кимна на милата администраторка и тя безшумно се оттегли, като затвори вратата зад себе си. Не си размениха каквито и да било любезности.

От атмосферата в помещението си пролича, че въдицата е била налапана и рязката смяна на курса току-що е започнала.

— Единствено от любезност, макар да започвам да се чудя искам ли изобщо да ви я оказвам, поканих вашия познат. А сега какво, господин Елиът?

— Нима не познавате господин Харди?

Торн хвърли поглед по посока на Харди, после се обърна към Елиът.

— Никога досега не съм го виждал.

Харди бе впечатлен от гласа му — плътен, тих, добре поставен.

Елиът поклати глава.

— Друго ви попитах. Попитах дали познавате господин Харди.

— Длъжен ли съм?

— Вие май не сте в състояние да отговорите на въпроса ми, господин Торн. Защо ли?

В душата си Харди бе убеден, че Торн по някакъв начин стои зад подпалването на къщата му и едва се пребори с порива да извади пистолета си и незабавно да прекрати тази игра на котка и мишка. Но реши да остави Джеф първо да поразиграе картите известно време. Ако не друго, репортерът, изглежда, вече бе успял да изкара Торн от кожата му.

Джуджето хвърли поглед към страничния прозорец, където се кълбеше мъглата. На Харди за миг му се стори, че се намират в самолет. Вятърът стенеше — всъщност виеше — почти като жив.

Торн отново обърна очи към Елиът.

— Не познавам господин Харди.

— А името му не ви ли е познато?

— Не зная. Доста често срещана фамилия. Възможно е да съм го чувал.

Елиът като че ли наблюдаваше събеседника си за някаква издайническа реакция, но и да е имало такава, Харди не я забеляза.

— В момента съпругата му е в затвора заради отказа си да даде свидетелски показания пред разширения състав от съдебни заседатели за смъртта на Брий Бомонт. Чували ли сте за нея? За Брий Бомонт?

Този път лицето на Торн изрази раздразнението му.

— Какво значи това? Игра на „Двайсет въпроса“? Кого познавам? Питахте ме за официалните изявления в пресата относно отравянето на водата. Казах ви, че можете да проверите материалите ми. Изявленията не са наши. Не са подготвени тук.

— Моя колежка ги е намерила в коридора в неделя, опаковани за разпращане.

Торн вдигна рамене.

— И какво от това? Не съм ги писал аз. Не съм ги оставил аз там. Очевидно някой се опитва да ни изкара недобронамерени, свързани с онази групировка, както опитаха и с господин Кери през почивните дни. Това са тенденциозни действия, съгласен съм, те не са ми в стила. — Разочарован от човечеството, той поклати глава. — Ако това е решаващата ви улика, господин Елиът… е, тук не се крие сензационна новина.

Разпери ръце и направи опит да се усмихне студено.

— Моите клиенти са добри хора, господин Елиът. Не са терористи. Загрижени са да извадят наяве безкрайните лъжи, които петролните компании пробутват на неосведомената общественост, лъжите, замърсявали години наред въздуха ни и заплашващи да…

— А Елис Джаксън? Каква е връзката ви с него?

Предоставил според представите си приемливо опровержение, Торн леко омекна, а гласът му прозвуча едва ли не добродушно:

— Какво ви интересува?

— Ваш клиент ли е?

Тъжно поклати глава.

— Вече ви казах, че не разполагам със свободата да разкривам самоличността на клиентите си. Разбира се, познавах се с Елис Джаксън, когато работех за СКО. — Последва нова сносна усмивка. — Когато за последен път се отбих при него, в това нямаше нищо престъпно. Той е голяма личност. И тъй, ако сте…

— Не съвсем — за пръв път заговори Харди. — Така и не отговорихте на въпроса на Джеф дали сте познавали Брий Бомонт. Сержант Грифин разпитва ли ви след смъртта й?

— Да, струва ми се така се казваше.

— Тогава как е възможно да не сте чували за нея?

— Не съм твърдял подобно нещо. Естествено знам коя е. През последните десет години името й бе най-шумното и най-често срещаното в тази област. Тя прояви изключително голяма смелост, като премина на противниковата страна и се изправи срещу Голиат. — Торн замълча за по-голям ефект, после добави сухо: — И те, разбира се, я убиха заради това.

— Петролните компании ли?

— Нима се съмнявате?

Харди изсумтя разярено:

— Не мисля така.

Но Торн си остана вбесяващо невъзмутим.

— Всъщност аз не мога да ви внушавам какво да мислите, господин Харди. Но ако смятате, че заради големите петролни компании не загиват хора, че не биват убивани хора, попълнете проучванията си. Следите ли последните събития в Нигерия? Съществуват буквално милиони примери. И то ако оставим настрана повечето наши войни, като се почне чак от Втората световна война и се стигне до Кувейт. За петрол и пазари.

Дребният, кротък, властен човек се изправи зад бюрото си.

— А сега наистина се боя, че времето ми се изчерпа. Надявам се, че сами ще намерите обратния път. О, господин Елиът — ухилване, — сигурно знаете, че законите за клевета са доста сурови в този щат. Това е единственият начин моите клиенти да се борят с безскрупулни врагове. И твърде напористо търсят юридическо удовлетворение за изпълнени с измислици новинарски репортажи.

Навън, докато Харди тикаше инвалидната количка на Джеф, сладуранката на рецепцията им пожела приятна сутрин и леко махна на Харди.

30

Франи седеше върху масата в адвокатската стая на затвора и клатеше крака. Приличаше на ученичка, а впечатлението се подсилваше от обстоятелството, че бе вързала косата си на две опашки. Гледката на затворническия й комбинезон все още шокираше Харди. Но след двете й вчерашни посещения в отдел „Убийства“ му бе по-лесно да приеме затворническото облекло. „Скоро — каза си — всичко това ще остане зад гърба ни. Днес е последният й пълен ден тук.“ Молеше се да е така.

Преди всичко обаче стоеше въпросът за бележката на Рон.

А както и с всичко останало, и тук нещата не вървяха гладко.

— Какво искаш да кажеш? — попита той. — Не си уверена, че ще се справиш добре с това? Да разкажеш за Рон?

Лицето й придоби упоритото изражение, което Харди не обичаше да вижда. Насили се да говори със спокоен тон:

— Франи, чуй ме. По времето, когато нещата пак стигнат до съдебните заседатели, вече няма да има значение. Дотогава той ще е изчезнал, ако вече не го е направил.

— Не. — Тя поклати глава. — Не мисля. Той не иска да мести децата, да започва отначало на друго място. Ще чака. Точно както сам заяви.

— Но и в двата случая Рон те освободи от дадената дума. — Харди не искаше да я притиска прекалено, мъчейки се да я убеди, но усещаше, че се налага да спечели съгласието й. Ако се стигне дотам, утре Франи ще бъде принудена да разкрие тайната на Рон.

Тази мисъл изобщо не й допадаше. Но тя кимна.

— Омерзително ми е да угаждам на онзи мръсник Скот Рандъл. Освен това от всичките ти думи личи, че Рон вече съвсем не е най-заподозрения.

— Не е, и аз така мисля — призна Харди. — Обаче, докато някой друг не им падне сам в ръчичките, те ще се преструват, че е той.

— Но все пак аз ще решавам, нали?

— Какво имаш предвид?

— Че ти си на път да разкриеш убиеца. Ейб също. Може би е въпрос на ден-два… — Беше спряла да си клати краката. Седеше със скръстени ръце и сведени очи. — Искам да кажа, че ако продължа да мълча, Рон може би ще има още мъничко време да си поеме дъх.

Харди седеше нехайно на един от дървените столове, наредени около масата. Успя само да запази позата си. Усети как кръвта запулсира в слепоочията му, наложи си да говори с безизразен глас:

— Рон не иска от теб да го правиш, Франи. И не разбирам защо ти искаш да го направиш.

Тя вдигна изтерзаните си очи.

— Не става дума за искане, Дизмъс. Изобщо не искам да върша подобно нещо. Но зная какво са изтърпели Макс и Касандра, а още щом отворя уста, с техния свят е свършено, не разбираш ли? Ако съм в състояние да осигуря на теб и на Ейб повече време, за да ги спасите…

Но Харди разтърси глава.

— Няма да стане така, Франи. Дори и да не проговориш във вторник, твоето приятелче господин Рандъл ще възбуди съдебно преследване срещу Рон — ето какво ще стане.

— Защо? Все още няма никакви улики, нали? Както нямаше и миналата седмица!

Харди се съгласи.

— Почти. Но това няма значение. Стигат, колкото за пред съдебните заседатели. Дори самото бягство на Рон е достатъчно, фалшивите кредитни карти, лъжливите самоличности, съзнанието за вина. А щом го подведат под отговорност, с него и децата е свършено. Ще го въвлекат в правораздавателната система и от двама им превес ще има системата. Независимо как ще постъпиш ти. Ето я добрата новина, Франи. Не зависи от теб.

— Значи твърдиш, че трябва да кажа.

— Твърдя, че няма да постигнеш нищо, ако не кажеш. — Внезапно кипна. — Господи, Франи! Нали така ще се измъкнеш оттук! Какво искаш?

— Какво искам ли? — викна му тя в отговор. — Да се прибера в дома си, който вече не съществува. — Ядосано разтърси глава, за да възпре напиращите сълзи. — И да съм в състояние да прегърна децата ни.

Харди закопня да протегне ръце към нея, да й каже, че всичко е наред, че при тях двамата нещата вървят добре. Но не беше сигурен, че е така. Не му убягна, че той самият не бе споменат сред онези, които тя иска да прегърне.

— Можеш да го направиш, Франи — изрече спокойно. — У Ерин. Можем всички да отидем там. За възстановяване. — И колебливо допълни: — На къщата и на нас самите.

— Не — поклати глава тя.

Стомахът му се сви на топка, но трябваше да попита:

— Какво не?

— Така говориш, но не съм сигурна, че наистина го искаш. Както и онова, което то означава.

— И какво е то?

Тук Франи замълча, пое дълбоко дъх, изпусна го.

— Отново да сме всичко един за друг.

— Но ние сме…

Тя вдигна ръка да го спре.

— Дизмъс, спомни си как беше отначало. Спомняш ли си? И тогава работеше пак така усилено. Водеше разследванията и процесите си и се грижеше за кариерата си. Но най-важното бяхме ти и аз, помниш ли? И ти всеки ден се прибираше колкото се може по-рано, а аз стоях на верандата с Беката и Винсънт и заедно те чакахме. И те се затичваха да те посрещнат, прегръщаха краката ти, щастливи, че татко отново си е у дома. Ти също бе щастлив, че отново сте заедно. Помниш ли? А после ти и аз се прибирахме да ги нахраним, да ги сложим да спят, а после да си говорим и да се смеем и в края на краищата да се любим много по-често, отколкото обратното. Така ли беше? Не си го измислям, нали?

— Да — отвърна тихо той. — Да, така беше.

— И какво се случи?

По това време той вече бе седнал нормално на стола, приведен напред. С лакти на коленете и събрани длани. С превити рамене.

— Не зная, Франи. Всички сме много заети. Определено никой не го е грижа кога се прибирам. Вече дори не ми казвате здрасти, като вляза. Толкова си затънала в „детските работи“, че винаги си грохнала, а ако не става дума за децата, не ти е интересно. Вече не излизаме никъде. Имаме ли изобщо общ живот? — Вдигна поглед към нея. — Приемам предизвикателството ти, Франи. Е, да, вината е най-вече моя за всичко, което казваш. Но тази улица е с две платна.

— И твърдиш, че наистина искаш да се върнеш към всичко това?

Той размисли за миг.

— Не, във всеки случай не към живота ни, какъвто беше допреди седмица. А към нещо по-хубаво, по-близко до някогашния. Но все така с теб и децата.

След продължително мълчание Франи се смъкна от масата и отиде до вратата, където чакаше пазачът. За миг Харди се уплаши, че тя просто ще помоли да я отведат. Но жена му се обърна с лице към него.

— Най-добре ще е — заяви тя — да не ми се налага да говоря.

И почука на пазача.

Глицки го нямаше в кабинета му. И изобщо в „Убийства“ нямаше никой, което бе малко странно в десет часа сутринта в понеделник. Харди се настани на едно от следователските бюра и отвори куфарчето си.

Смяташе, че тази сутрин много добре се е справил с бележките на Грифин, а сега ще извади своите и ще отдели малко време да прехвърли записките си за откритията на Канета. Спря, още преди да е започнал.

Осъзна.

Мари Демпси. Канета му бе казал за откритието си, че тя е била секретарка на онзи застрахователен агент Тилтън. Че тя всъщност е напуснала в резултат на решението, взето от застрахователя да задържи изплащането на застраховка „Живот“ за Брий, докато не бъде доказано, че Рон не е замесен в смъртта й.

И тъй, ето я тази жена, останала без работа в застрахователната компания, да звъни два — не беше ли три — пъти на Рон Бомонт в течение само на два дни. Тя не му звънеше, за да го преведе през процедурата на иска за изплащане. Струваше му се, че са минали седмици, макар всъщност да бяха само няколко дни, а вниманието на Харди бе съсредоточено върху Франи, докато бе слушал обажданията в надстройката, но си спомняше, че остана с впечатлението, че Мари звъни по личен повод, а не по работа.

Пресегна се към телефона на бюрото и набра „Информация“.

— Говори Петиция. В кой град, моля?

— Да. В Сан Франциско. Ако обичате, телефонния номер на Мари Демпси.

— Бихте ли го повторили буква по буква, господине?

Той го повтори, а търпението му бе на изчерпване.

Демпси в края на краищата не беше като Албъкърк, що се отнася до правописа. Но Петиция най-после записа.

— Не намирам никаква Мари Демпси, господине. Знаете ли на коя улица живее?

— Не. Ами ако опитате просто с инициалите?

— С „М.“ ли?

Харди изскърца със зъби.

— Да, точно така.

— Открих десет, не, единайсет М. Демпси.

— Добре — отвърна той. — Ще запиша всичките.

— Съжалявам, господине. Имам право да диктувам само два номера наведнъж.

— Моля ви, Петиция, много е важно. Може би от това зависи животът на много хора. Не се шегувам. Не можете ли все пак да ми ги дадете?

— Съжалявам, господине. Наистина нямам право да давам подобни сведения. Бихте ли искали да говорите с някого от началниците?

— Вашият началник има ли право да ми издиктува и единайсетте номера?

— Не, господине. Едва ли. Ако имате достъп до телефонен справочник, там ще са изредени всичките.

— Да, ами, виждате ли, нямам подръка телефонен указател и тъкмо затова ви позвъних.

— Е — весело и ведро се отзова Петиция, — нека ви продиктувам първия номер. Той е…

Харди бързо го записа, а после се оказа, че слуша записан на лента глас, който му съобщаваше, че след като получи номера, телефонната компания би могла да му го набере направо за такса в размер на трийсет и пет цента. Да пусне една монета, ако…

Той тръшна слушалката. Глицки стоеше на вратата и сочеше телефона.

— Това е градска собственост — заяви лейтенантът. — Ако я строшиш, ще си я платиш.

— Да ти се намира телефонен указател? — попита го Харди.

— Съмнявам се. Когато ти потрябва, по-лесно ще намериш ченге, отколкото указател. Знаеш ли колко убийства имаме за почивните дни на Вси светии?

— Като броим и Канета ли?

— Да, и него.

— Три?

— Повече.

— Двеста и шейсет?

— Седем. Обикновено на седмица са средно по едно и половина. Не ми останаха инспектори.

Харди кимна, озъртайки се.

— А това обяснява и загадъчното ти изчезване от кабинета ти цяла сутрин. Помислих, че може би си се изморил и си решил да си дадеш малко почивка.

— Не — лаконично отвърна Глицки. — Първото да, но причината е друга.

В кабинета си обаче Глицки все пак намери телефонен указател отпреди три години и в него фигурираха единайсет М. Демпси. Срещу първото име стоеше същият номер, който му бе продиктувала Петиция, и Харди прие това като добро знамение.

Той преписваше, а Глицки говореше, претупвайки купчината новопостъпили документи.

— Та ако Кери се е обадил на кмета, както заяви, аз поне не съм чул, макар че, както вече си забелязал, не се навъртах около телефона.

Харди вдигна очи.

— Той няма да се обади на кмета. Така само би засилил шумотевицата около себе си. А той чисто и просто иска това — а като казвам „това“, имам предвид „теб“ — да се разкара.

— Смяташ ли, че снощи го оставих с впечатлението, че ще се разкарам? Че ме е стреснал?

— Ако си му създал такова впечатление, то наистина е било недоловимо. Какво има?

Глицки се взираше в страница от факс. Подържа я известно време.

— Господин Кери, господин Кери — подаде я на Харди. — От „АТТ Безжична“ за сутринта на двайсет и девети септември. Ето разговор, започнал в седем и десет и продължил двайсет и две минути. Някой му се е обадил.

— В деня, когато се е успал ли?

— Така твърди той.

— Може пък да е имал предвид, че е спал чак до седем, а ние просто да сме сметнали, че говори за по-късен час.

— Така ще да е — саркастично отвърна Глицки. Отново се зае да разпръсва документи по бюрото си. — Да си записал някъде номера на Брий?

Оказа се, че Харди случайно го има в куфарчето си. На Кери се бяха обадили от същия номер.

— Току-виж в крайна сметка не гласувам за него — изрече Глицки.

Харди се облегна и скръсти ръце.

— Значи първата им работа сутринта е била да се спречкат…

Глицки изопна рамене и щракна с пръсти, истински развълнуван.

— Той е бащата. Казала му е, че е бременна. Щяла е да го изнудва.

„Добре“, помисли си Харди. Няма да се наложи да нарушава клетвата си за мълчание, дадена на Джеф Елиът. Глицки сам бе стигнал до този извод.

— Разумно предположение — кротко се обади адвокатът.

— Изчакал е да се увери, че Рон е отвел децата на училище, поразходил се е…

Но Харди поклати глава.

— Защо не? — попита лейтенантът.

— Не. Не собственоръчно. Обадил се е на Торн. А Торн — на някого от хората си.

Глицки погледна факса.

— Във всеки случай не от собствения си клетъчен телефон.

— По дяволите — изрече Харди. — Защо винаги е заплетено?

— Това е едно от основните правила. Но защо смяташ, че ако Кери се бе обадил на Торн, щеше да е по-просто?

— Копелето е много ловко, Ейб. — И му разказа за дипляните, отпечатани преди отравянето с МТБЕ, за обясненията на Торн по случая.

Глицки се наслаждаваше на разказа му. Целият в слух, седеше облегнат на стола си със събрани пред устните длани. Щом Харди свърши, той заговори:

— Значи тези терористи, които са се опитали да хвърлят вината върху Торн, по някакъв начин са допуснали, че колежката на Джеф Елиът ще се отбие случайно в неделя следобед и ще намери листовките в коридора? — Глицки едва не се усмихна. — И това ако не са локуми, наречи ме циник.

— И ние си помислихме същото. Джеф и аз. — Харди се придвижи напред, опря ръце на бюрото помежду им и заговори настойчиво: — Ейб, ако свържеш Торн с шайката, изляла МТБЕ, ще спечелиш.

— Така де. Бе как не ми дойде на ума!

— Бас държа, че ти е дошло. Но виж как ще е най-добре. Торн е авторът на тези листовки, навярно ги е написал в апартамента си. Така че издействай заповед и накарай някого да претърси жилището му. Ако намериш някакви книжа или компютърен файл, ще изясниш поне едно от убийствата, а може би две или три.

Глицки наведе глава на една страна, цял слух.

— Слушам те. Какво ще рече две или три?

— Говорил е с Грифин в сутринта на убийството. Грифиновото.

— Кой? Торн ли?

Кимване.

— Сигурен ли си?

Харди му обясни как е разчел бележките на Грифин, че срещата с Торн е била един от последните записи на пети октомври, в осем и половина сутринта.

— Било е същия ден, Ейб, не се съмнявай. И ето нещо, което ще ти хареса: Елиът смята, че Торн чрез СКО по някакъв начин субсидира благородния кандидат за губернатор Деймън Кери.

— Как?

— Никой не знае, но ако наистина има такова нещо, то свързва калташките номера с Деймън Кери, който толкова ни се хареса снощи, а още повече тази сутрин.

Глицки все още седеше облегнат и размишляваше.

— Торн е изтрил компютърните си файлове, Диз. Ако не веднага, то със сигурност сега, след разговора си с теб и Елиът.

— Добре. Но все пак в кофите за боклук може и да се намери разпечатка.

— Зная, зная. — Глицки се приведе напред и взе да размества книжата по бюрото си. Изрече почти на себе си: — Обаче нямам свободни следователи.

Най-после отвори бюрото си и извади лист, в който Харди разпозна непопълнена бланка за заповеди. Взе химикалка от средното чекмедже на писалището си.

— Добре — промълви, докато пишеше. — Разполагаме с листовките. Със записките на Грифин от последния му ден. Така. Я ми помогни малко. Какво още търсим?

Харди помисли за миг.

— Уликата, свързваща го с Кери. Валънс. Разписки, разпечатки от телефонните разговори на Торн, каквото и да е.

— Ще са ми нужни много сериозни веществени доказателства, за да проникна по-близо до Кери. Необходимо ми е повече от един телефонен разговор, за който той е забравил.

— Може би да вземеш ДНК от него и да я сравниш с бебето на Брий?

— Ако не го изберат, ще са нужни месец и половина, а ако го изберат — няма да стане никога. Пък дори и той да е бащата, никой не е дал показания за присъствието му в жилището на Брий през онази сутрин. — Белегът върху устните на Ейб изпъкна. Поклати безизходно глава: — Дори и за обикновен простосмъртен, да не говорим за нашия обичан политик, изобщо няма повод за обвинение.

— Дори и за подвеждане под отговорност — съгласи се Харди.

— Добре тогава — обади се стратегът у Глицки. — Заемаме се с Торн и изстискваме всичко от тази възможност. Ти си говорил с него. Сещаш ли се за още нещо, свързано с него?

— Моята къща.

Лейтенантът пресрещна погледа на Харди и мрачно поклати глава. За успокоение на приятеля си се престори, че вписва и това.

— Ще проверя в отдела по пожарите. Друго?

Харди почовърка мозъка си, но така и не измисли нищо.

— Нищо, Ейб. — Въздъхна. — О, само дето открих къде Карл Грифин си е давал прането.

— Майтап ли си правиш? — намръщи се Глицки. — През целия си живот Карл не е стъпвал в химическо чистене.

След като Глицки отиде да се опита да издейства подпис за заповедта си, Харди преписа останалите телефонни номера срещу имената „М. Демпси“, после се облегна замислено. На излизане Глицки бе затворил вратата и в тясната кабинка Харди имаше възможност да поработи, без да се разсейва, а определено се нуждаеше от съсредоточаване.

Като че ли всеки получен отговор повдигаше нов въпрос. Колко хубаво, помисли си, че Глицки бе открил сутрешния продължителен разговор на Брий с Кери в деня на смъртта й. Но нещо в тази информация не му даваше мира, ето и сега. Върху копията му от Грифиновите бележки бе отбелязан часът „9:02“. Или това бе негово предположение и то го бе отвело право при разпечатките от телефонните разговори на Кери и към лъжата му.

Обаче обаждането не е било в девет и две. Било е в седем и десет.

Тогава какво означава „902“?

А ето и химическо чистене „Херитидж“, пералнята на Грифин. Харди придърпа телефона върху бюрото на Глицки и се свърза с жена, която говореше английски толкова зле, че той се задоволи само с адреса, както се надяваше, на ателието, благодари й любезно и затвори. Тази сутрин нямаше повече сили за несвързани разговори чрез това чудо на съвременните комуникации — телефона. Трябваше да намери време, да се отбие малко по-късно в пералнята — кога? кога? — и да провери с какво се занимават там и защо Грифин я е вписал в бележките си.

Пълна каша.

Погледна часовника си. Вече минаваше единайсет.

А днес бе последният ден за приключване, Франи му каза, че най-добре да не й се налага да признава, а единственият начин да го постигне бе, ако Харди осигури някои отговори преди повторния й разпит утре пред съдебните заседатели.

Внезапно, ей така, от само себе си, с освободения си и възприемчив ум той изведнъж разбра какво точно бе имала предвид Франи с последната си загадъчна, предизвикателна забележка. Харди й бе казал, че ще я слуша. Че ще вършат всичко заедно. Че ще се опита да обръща повече внимание на нейната работа, на грижите й. А тя го изслуша и се запъти към вратата, казвайки му: добре, само това е истински важно за мен.

Решавай или се откажи.

31

— Разрешете, ваша светлост!

Мариан Брон вдигна поглед от бюрото в кабинета си. Тя носеше очила, половинки в метални рамки под едва удържаната си посивяла грива и изобщо не си даде труда да скрие неудоволствието си както задето й пречат, така и от личността на посетителя.

— Не може. В обедна почивка съм. Ще се върна в залата след четирийсет и пет минути, адвокате. Говорете със секретаря ми.

Харди не помръдна. Поемаше риск, но усещаше, че няма друг избор.

— Ваша светлост, моля ви. Случаят не търпи отлагане.

Тя се намръщи още повече. Възмутителната безочливост и мъмренето на кмета, наглостта на областния прокурор и политическите й преструвки — и всичко това преди да е изпила сутрешното си кафе — все още дълбоко я наскърбяваха. Да не говорим за евентуалните правни последици, на които се бе изложила, допускайки да я принуди да остане до края на срещата. Беше извършила сериозно етично нарушение в случая с Франи Харди и можеше само да се надява, че то няма да й се върне тъпкано.

И ето го сега съпруга на онази проклета жена, несъмнено стремящ се към още една среща ex parte[8]. Е, той поне стоеше доста под нея в социалната йерархия. Можеше безнаказано да го сдъвче и изплюе и навярно след това щеше да се почувства малко по-добре. Щом всички се мъчеха да я приклещят, за да наруши постановлението си, тя щеше да ги елиминира един по един, като започне с този адвокат, който си пъха носа, където не му е работа.

— Не търпи отлагане, господин Харди. Напълно сте прав. Какво искате? И да не съм чула никакво хленчене за положението, до което жена ви сама се докара. — Тя демонстративно погледна часовника на китката си. — Разполагате с три минути и започвам да броя.

На Харди му се искаше да удуши Мариан Брон намясто. Ако не друго, копнееше поне да й разясни потресаващите неприятности, на които бе подложила цялото му семейство. Но нито с едното, нито с другото щеше да постигне целта, за която бе дошъл тук тази сутрин. Трябваше да се придържа към безпристрастен, юридически тон и нищо повече.

Бързо приближи, сложи куфарчето си на стола пред бюрото й и го отвори.

— Донесъл съм ви — започна той — писмено разпореждане за разглеждане делото на съпругата ми. Бих ви помолил да издадете алтернативно разпореждане за утре сутринта.

Брон си остана намусена, но дрезгаво се изсмя.

— Шегувате ли се? За какво сте дошли при мен с този документ? Ако сте подготвили основания за анулиране на обвинението в незачитане, подайте искането си до съда по установения ред.

— Ваша светлост…

Съдия Брон не го изслуша.

— Дори да приемем, че имате някакви основания за подобно разпореждане, нима очаквате Областната прокуратура да ви отговори до утре сутринта? Какво се надявате да постигнете?

— Да отменя обвинението в незачитане пред разширения състав.

Съдията забарабани с молива си по плота на писалището. Огледа го над очилата си.

— Възхищавам се на хладнокръвието ви, господин Харди, макар че не мога да кажа същото за съпругата ви.

На Харди му се наложи едва ли не да си прехапе езика, но нямаше да допусне да го въвлекат в спор за Франи.

— Всъщност не засягам обидата на съдията, ваша светлост. Никой не я оспорва. А само призовката на съдебните заседатели.

— Е, това е рядка и приятна проява на здрав разум.

Тя придърпа листа хартия към себе си, бързо го прегледа и повтори първоначалния си отказ:

— Не пишете, че тя ще проговори и не пишете защо отказва да го направи. Казвате само, че ще бъде добре да я освободят. Този документ засяга Областната прокуратура. Те вземат такива решения, а не аз. — И избута листа към него. Отпращаше го.

Ала той не помръдна. Брон му хвърли кръвнишки поглед и още веднъж побутна документа.

— Ще изгубя търпение, ако вие не…

— Нямам доверие на Областната прокуратура — прекъсна я Харди. — Не мога да го занеса там.

Брон присви очи.

Харди побърза да продължи:

— Ако съдя по досегашния си опит, тази институция ще заеме подходящо становище в канцеларията си, а в протоколите то внезапно ще се окаже променено. В този случай те извършиха процедурно нарушение пред разширения състав…

— Това е сериозно обвинение. По какъв начин?

— Ваша светлост, при цялото ми уважение, вие знаете не по-зле от мен. Разширеният състав от съдебни заседатели е оръдие на обвинителя. Но то не би следвало да се превръща в сляпо.

— Тоест?

— Тоест Скот Рандъл се опитва да превърне цялата работа в шумен процес и използва жена ми за тази цел. Колко пъти срещнахте името му във вестниците през почивните дни?

— Не го споменаваха с добро.

— Че какво го интересува? След шест месеца всичко ще бъде забравено, освен името му. — Харди се изненада, че Брон го оставя да спори дори и толкова — навярно бе засегнал някаква чувствителна струна в душата й. Тя знаеше, че ръководството на Областната прокуратура си поставя предимно политически, а не правни задачи. Като съдия, тя самата несъмнено се бе натъквала на примери за безчестни и мръснишки номера. Харди разработи нова вариация на същата тема. — Ваша светлост, на всички нас ни се иска Областната прокуратура да постъпи правилно. Но дори да са убедени, че няма да стигнат доникъде с Рон Бомонт, в Палатата има хора, които ще оставят жена ми в затвора, само за да докажат, че могат.

— Като изключим схващането ми, че Рон Бомонт по всяка вероятност ще бъде подведен под отговорност.

— И да го подведат, няма да се намерят достатъчно улики за образуване на процес.

Определеното от Брон време вече изтичаше.

— Е, такава е правораздавателната система, господин Харди. Свиквайте.

— Системата се пропуква, ваша светлост. Ако ще държат жена ми в затвора, поне ги накарайте да го направят открито.

Брон опря лакти на бюрото.

— Знаете ли, господин Харди, тази сутрин самият кмет се опита да заобиколи съдебната процедура. До гуша ми дойде от хора, които не спират пътьом да се занимават с това. — Тя изпъна рамене и за последен път побутна листа към него. — Написали сте речта си — отнесете я в Областната прокуратура. Трите ви минути изтекоха.

Харди си бе подготвил един последен ход, но не искаше да го използва, освен ако няма друг избор. Само че сега се налагаше. Все пак поемаше огромен риск. Ако не сполучеше, последиците щяха да са катастрофални за благонадеждността му, за цялата му кариера.

— Ами ако доведа Бомонт на изслушването?

Брон го изгледа втрещено.

— Чух, че бил избягал.

Харди ловко се възползва от думите й.

— Скот Рандъл не разполага с нищо, ваша светлост. Затвори жена ми, за да спаси доброто си име. Ако се стигне до дело, оставете го да действа на открито заседание, стига да е в състояние.

— Твърдите, че Рон Бомонт ще даде показания на изслушването утре, така ли?

Харди кимна. Сърцето му се бе качило в гърлото.

— Ако не се яви в съдебната зала, няма да има изслушване.

Видя как умът й се бори с чутото. Брон бе избухлива и той й бе лично ядосан за онова, което бе сторила на Франи. Но като повечето съдии от Върховния съд, тя се гордееше с непоклатимата си безпристрастност. В момента Харди разчиташе на това нейно качество.

Обществена тайна бе, че точно това ръководство на Областната прокуратура систематично допуска процедурни нарушения при заседанията на разширения състав от съдебни заседатели. В края на краищата заради безочието и грандоманията на Скот Рандъл самата Брон преди малко бе притисната и унизително нахокана от кмета.

Тя мрачно се взря над очилата си със стиснати до краен предел устни.

— Искам да разберете, че ако не бях толкова ядосана на съпругата ви, нямаше да ви разреша това изслушване. Но не бива да допускам личните ми чувства да се намесват, а ако не ви позволя това изслушване, няма да съм сигурна, че те не са си казали думата.

Придърпа листа към себе си и ядосано се подписа най-отдолу. Харди протегна ръка, но тя задържа искането още един миг.

— Ако утре вляза в съдебната зала и Рон Бомонт го няма, няма да получите дори и три минути.

В „При Лу Гърка“ имаше китайски вариант на паелята като специалитет на деня. Резени октопод (вероятно гума), наденица, може би пиле (трудно бе да се разбере) и някакво червено вещество — всичко това разбъркано в ориз със соев сос. Тъй като специалитетът винаги бе — единственото блюдо в менюто за деня, Харди си го поръча. В кабинета на Глицки го връхлетя пристъп на вълчи глад и той с радост би си поръчал някакъв вариант на кълцана шунка с подправки, стига само да му предложат. Навярно щеше да е по-прилична от паелята, която, налагаше се да признае, не бе цвете.

Но я изяде почти всичката, седнал в едно от сепаретата до прозореца, който в сутерена на „При Лу“ започваше от равнището на тротоара. Така и така, можеше да яде и кълцана гума, защото храната не го интересуваше.

Нещо далеч по-завладяващо привличаше вниманието му: любовните писма на Джим Пиърс до Брий Бомонт, които тя бе запазила в университетския си албум. Бяха десетина, сравнително късички — по половин страничка или малко по-дълги — и болезнено, по юношески страстни. Любителска поезия, от която потръпна:

Да те докосна

Е мечтата ми

Веднъж поне.

Е, не можах

Това да сторя

Ни веднъж,

Уви.

Любов,

Ад,

Див копнеж

Веднъж да те докосна

Ела!

Три от тях бяха написани върху бланки на „Калоко“. Нито едно нямаше дата, макар хартията да бе пожълтяла, което наведе Харди на заключението, че последните са писани преди няколко години.

„Значи Дейвид Фримън отново излезе прав“, помисли си Харди с благоговение, оставяйки последното писмо. И нищо чудно. Пиърс може и да е женен за първокласна хубавица, както и президентът Кенеди, но това не бе гаранция, че няма извънбрачни връзки. „Такава е човешката природа — бе казал Фримън. — Мъжете искат да имат много жени. Жените искат най-блестящия мъж.“

Точно когато усещаше, че най-после се добират до връзката между смъртта на Брий и Кери и Торн, Харди нямаше нужда от това усложнение. Бе в състояние да разбере отричането на Пиърс, особено в присъствието на жена му. А ако се съди по овехтелите писма, връзката им навярно е приключила преди години, възможно е още преди и двамата да са били женени. Но откритието бе нежелано: опитваше се да намали списъка на заподозрените, а не да го разшири. А ако Пиърс и Брий някога са били любовници — въпросът вече бе предрешен, — това обстоятелство отново вписваше петролния магнат в пейзажа или поне в периферията му.

— Как си днес, Диз?

Лу Гърка самолично се надвеси над масата, откъсвайки Харди от вглъбеността му. Адвокатът се усмихна и посочи почти празната си чиния.

— Май по-добре от всякога, Лу.

Собственикът показа сума ти зъби изпод дебелите си, посивели мустаци.

— Тая сутрин всички това разправят. Току-виж ни стане навик. — Вмъкна се в сепарето на отсрещната страна. Тъмните му очи престанаха да се усмихват. — Ей, подочух това-онова. За теб, за жена ти, за къщата. Добре ли си?

Харди сви рамене.

— Карам я някак, Лу.

— Ако ти трябва нещо, да ми кажеш. — Притеснено прокара ръка по мустаците си. Подвоуми се за миг, после кимна. — Хубаво тогава. — Протегна ръка и Харди я пое. — Късмет. Днеска аз черпя.

Харди му благодари и поразен от неочакваната му любезност, го проследи сочи, докато Лу не започна да си бъбри с друга маса. За двайсет и няколко години подобни общувания между тях се брояха на пръсти и съвсем не бе наясно какво бе предизвикало този разговор.

Общата им принадлежност към човешката раса ли?

Тази мисъл внезапно прикова вниманието му. Най-неочаквано се оказа, че поривът към доброта все още съществува на света. Не само у него, не само у Франи. Върна се към Рон Бомонт — ако е невинен, а на Харди вече му се искаше да вярва, че е така, той живееше в адски кошмар — като него и като Франи.

И жена му бе права. „Най-добре“, беше казала тя. Възможности имаше безброй, но най-добре ще е, ако не й се наложи да говори. А за да се избегне това, те до един зависеха от него. От неговата преценка и ловкост, така е. Но всъщност още повече от неговата човечност — тя лежеше в основата на всичко.

Пак се зае с писмата на Пиърс и с учудване установи, че няма намерение да ги използва за каквото и да било. Поне не днес. Нямаше време. Засега знаеше всичко необходимо за Пиърс. Действал е по принуда. Обичал е Брий. Възможно е дори да я е убил — поради ревност, отказ или поради собственото си отчаяние.

Но от сегашната му гледна точка пътят към истината не минаваше през Пиърс. Трябваше да избере най-вярната посока, а това го върна към Карл Грифин, загинал в търсене на същото.

32

Ателието за химическо чистене „Херитидж“ ръководеше дейността си от една кантора на последния етаж с прозорци към мръсна, влажна и — днес — ветровита уличка в китайския квартал. Харди зави от „Грант“ по тясна пряка. Някакво ручейче течеше по тесен и плитък циментов улей, който разделяше пътя на две. Премина край няколко боклукчийски кофи, от които се носеше силна воня на зеле, развалено месо и урина. Трупчето на мъничко кафяво паленце лежеше жалостиво до една от постройките. Харди не се сдържа — приведе се над него, за да се увери, че не може да го спаси. После насъбра вестници, уви го с тях и го положи в една от кофите.

Погледна адреса и се изкачи по тъмни стълбища. Ако му се наложеше да носи ризите си на пране, едва ли би се спрял точно на тази пералня. Но щом се озова в помещението, остана изненадан. Макар и далеч от супермодерната антисептична суетня на седалището на ФМК, „Херитидж“ бе добре осветена, подобаващо обзаведена, на две бюра имаше компютри.

А най-голямата изненада беше, че това не е пералня.

Хилав наглед възрастен китаец с бифокални очила и колосана риза без яка вдигна очи и стана иззад едно от четирите бюра, още щом вратата се отвори. Говореше на приличен английски, макар и с акцент.

— Аз съм господин Ли. С какво мога да ви помогна?

Харди му подаде визитната си картичка.

— Помагам в разследването за смъртта на полицейски служител и бих ви помолил да ми отделите няколко минути.

Господин Ли хвърли още един поглед на визитната картичка.

— От полицията ли сте?

— Не. — Човекът се намръщи и Харди побърза да продължи: — Но ми се струва, че е възможно полицаят да е идвал тук и да е разпитвал някого във връзка със смъртта на една жена.

Китаецът пресметна наум.

— Значи стават двама умрели?

— Всъщност трима или повече. — Помълча, за да му даде време да осмисли думите му. — Работя за полицията. — Не беше съвсем вярно и вече се готвеше да каже на господин Ли, че ще позвъни на Ейб да уреди нещата, но забеляза как китаецът кима в знак на съгласие. — Инспекторът се е казвал Карл Грифин.

Повторно намръщване. Този път по-силно.

— Едър господин, нали? Не съвсем чист. Мъртъв ли е?

У Харди пламна искрица надежда.

— Да. Бил е убит преди няколко седмици. Надявам се да разбера за какво ви е разпитвал.

Продължавайки да кима, господин Ли махна на Харди да го следва и го заведе при бюрото, от което току-що бе станал. Старецът натрака нещо на клавиатурата, кимна и посочи екрана.

— „Бродуей“, 2006. Наши клиенти.

— Цялата сграда ли чистите?

— Не. Там според мен има двайсет и три, двайсет и четири апартамента на различни наематели. Имаме договор с домоуправителя за общите площи, а много от обитателите с радост се ползват от услугите ни.

— И Брий Бомонт е била една от тях?

— Да. — Господин Ли хвърли кратък поглед на Харди и се реши да направи личен коментар. — Много тъжно, че с нея е станало така.

— Да, прав сте — отвърна адвокатът. Цялата история тънеше в тъга. Замълча пред наплива на това чувство. — И какво е разписанието ви за чистене там? Предполагам, че ходите във вторник и четвъртък, така ли?

— Да.

— Значи чистите жилищата два пъти седмично?

— Не. Общо взето чистим веднъж. Половината апартаменти през единия ден, другата половина — през другия.

— И кога сте чистили у Брий?

— В четвъртък. Всеки четвъртък.

Харди разбра причината за посещението на Грифин. Ако „Херитидж“ бяха ходили във вторник, вероятно час-два след смъртта на Брий, преди да пристигне екипът за оглед на местопрестъплението, навярно можеха да се открият следи от улики сред средствата за чистене, в торбичките на прахосмукачките и прочие. Но очевидно не бе станало така.

Все пак искаше да се увери.

— Значи не сте били в апартамента й в деня на смъртта й?

— Не. За това ни пита сержант Грифин.

— А попита ли ви дали някой от вашия персонал не е срещнал непознат? Да е забелязал нещо особено?

— Да, естествено. — Господин Ли се облегна на стола със скръстени ръце. — Но вие сте ходили там, нали? Значи сте наясно. Сградата не е съвсем обикновен блок с апартаменти. На всеки етаж има само по два, а в надстройката — един-единствен.

Харди си припомни. На дванайсетия етаж на Брий имаше просто площадка и прозорец. Обитателите всъщност не ходеха по коридорите и не се шляеха из заключеното фоайе.

— Значи във вашето оборудване не е било открито нищо. Когато пристигнахте там в четвъртък, огледът на местопрестъплението беше вече приключил, нали?

Китаецът поклати глава.

— Нямам представа. Но инспектор Грифин… един момент.

Собственикът отвори чекмеджето и се порови известно време, намери каквото търсеше, измъкна го и го подаде на Харди.

Беше смачкан лист хартия. Пулсът на Харди се ускори, щом разбра какво би могло да е това: лист, откъснат от бележника на Грифин. Зачете вече познатите му драскулки: „10.01. Получено от химическо чистене «Херитидж». Мъжки часовник от злато и платина «Мовадо», сериен номер 81–84–9880/8367685. Номер на уликата: 981113248. К. Грифин, СФПУ, значка 1123.“

— Откъде го взехте? — попита Харди. — Къде е часовникът?

Господин Ли красноречиво вдигна рамене.

— Когато инспекторът дойде тук, каза, че часовникът все още му бил нужен. Трябвало да пазя разписката. Ако никой не го потърсел, можел в крайна сметка да остане за нас.

— Но преди всичко — как получихте разписката?

— Инспекторът я дал на моя контрольор от сградата. Намерили го, докато чистели.

— Когато вашите хора са чистили там ли? В четвъртък ли?

Ли помисли за миг.

— Да. Датата върху разписката е първи октомври, виждате ли? В четвъртък.

— И оттогава никой не го е потърсил? Не е съобщил, че го е загубил?

— Не — отговори старецът. — Поне не на моите хора.

Харди не се изненада от чутото. Ако часовникът е паднал по невнимание, например при сбиване на местопрестъплението, щеше да е върхът на глупостта да се върнеш обратно и да го търсиш. Но се случваха и по-странни неща.

„Разбира се — осъзна Харди, — часовникът може да е на Рон. При настъпилите след смъртта на Брий промени в живота му, нищо чудно да не е забелязал липсата му. Но Грифин щеше направо да го попита. Нали?“

Вместо това го е включил към уликите, регистрирал го е под номер към делото „Бомонт“. Работата бе там, че Харди вече беше научил списъка на уликите наизуст, ала нито в хранилището, нито другаде фигурираше какъвто и да било часовник.

Попита може ли да получи копие от разписката. Когато се върна с копието, господин Ли го подаде на Харди и му се усмихна съчувствено.

— Съжалявам, че не мога да помогна с нищо повече, но дори не знаех за смъртта на сержант Грифин.

Не го гонеше, но очевидно смяташе, че това разследване няма нищо общо със самия него и с персонала му. Беше му отнело доста от работното време.

Харди не можеше да се отърси от усещането, че тук се крие нещо повече. Би следвало да е така. Преди да дойде, повторно бе огледал бележките и видя, че Грифин бе поставил до името на химическото чистене влудяващите си удивителни.

Но вече вървяха към изхода. Харди си спомни думите „тък. пране“ и се спря на вратата.

— Господин Ли, един последен въпрос. Перете ли каквито и да е дрехи? Да кажем, ако някой ваш клиент остави купчина дрехи до пералнята си — ще ги изперете ли вместо него? Ще ги изсушите ли?

Собственикът помисли и поклати глава.

— Понякога чистим завеси и тапицерии, но не перем. Общо взето не перем дрехи.

— А как стоят нещата със завесите и мебелите на Брий? Вземали ли сте ги за химическо чистене? Имаше ли по тях петна, които се налага да почистите?

— Не. Това щеше да бъде специална поръчка, а ние със сержант Грифин проверихме, когато той ни посети тук. Още веднъж, много съжалявам за известието за смъртта му.

Скот Рандъл научи клюката от един стажант в Областната прокуратура, който на свой ред я бе чул от член на екипа на инспектор Лион Тимс, злополучно събирал и описвал цяла нощ намереното под задната седалка в колата на Грифин.

Макар Глицки да бе предупредил Тимс и хората му да не обсъждат евентуалната връзка между убийствата на Брий Бомонт, Карл Грифин и Фил Канета, по необяснима природна загадка, мълвата се бе разчула.

В момента Рандъл присъстваше на спешно свикано в обедно време стратегическо заседание с шефката си и следователя Питър Струлър. Тъкмо се бяха настанили в „Булевардът“ — невероятно изискан ресторант, разположен достатъчно далеч от постоянните заведения на редовите служители в Съдебната палата.

Прат, все още раздразнена от мъмренето на кмета, бе склонна да пренебрегне клюката, обаче Рандъл се нуждаеше от нейната подкрепа за по-нататъшните си действия и нямаше да се остави току-така.

— Според мен ще трябва да допуснем, че е истина, Шарън. Звучи правдоподобно. Изглежда вярно, нали?

Питър Струлър бе сериозен следовател вече петнайсет години и заговори с увереността на врял и кипял професионалист:

— Вярно е — отзова се той. — Всички предполагаха, че Грифин е бил пречукан покрай някаква разправия за наркотици, но той се занимаваше със случая „Бомонт“. Балистичните анализи потвърждават, че Канета са го гръмнали със същия пистолет.

Прат за миг застина с отворена уста.

— Потвърдено ли е? Сигурен ли си?

Струлър кимна.

— Още щом Скот ми каза какво е чул, хукнах към лабораторията и попитах няколко от момчетата. Със същия пистолет.

— Със същия пистолет. — Прат се опитваше да нагоди сведението към своите представи.

— Със същия пистолет, с който е убит Грифин — повторно обясни Рандъл.

— Но каква е връзката между Канета и случая „Бомонт“?

— Е, може ли точно ти да питаш? — Рандъл се опита да овладее безочливата си усмивка, но не му се удаде напълно. Приведе се над масичката. — Нали познаваш оная Франи Харди, дето толкова я оплаквахме тази заран? Горката нещастна женица!

Прат присви очи.

— Да.

— Е, та старият ни познайник, съпругът й. Затънал е до гуша в тая каша. Канета е работел за него срещу заплащане.

— За него ли? Какво искаш да кажеш?

— Харди е използвал значката на Канета, за да може сам да получи сведенията, които му трябват — включи се Струлър.

— За какво?

— Все за същото. За всичко възможно — направи широк жест Рандъл.

— Но защо?

— Навярно ще отговори, че иска да помогне на жена си да излезе от затвора, но не на нас тия. Въпреки настояванията на кмета, тя няма да излезе, докато не я пуснем ние, а аз не съм особено склонен да я пусна. — Рандъл хвърли заговорнически поглед на Струлър. — Имам своя теория за причината, поради която Харди се е намесил, и Питър я намира за сполучлива.

Прат отпи от газираната вода и кимна внимателно.

— Продължавай.

— Нали Харди е най-добрия приятел на Глицки? Онзи ден го чу тоя наш лейтенант в кабинета ни да разправя колко добра приятелка му била онази Франи, какъв страхотен човек била. Грижила се за децата му след смъртта на жена му. Дрън-дрън. Е, питай Мариан Брон каква душичка е госпожа Харди.

Прат нетърпеливо махна с ръка.

— Та каква е теорията ти, Скот?

— Добре, слушай. Всички сме на едно мнение — Рон е извършителят, нали?

Струлър бе още по-категоричен и от Рандъл.

— Несъмнено. — Обърна се към Прат и й го повтори, да не би тя да не е наясно: — Чиста застрахователна измама, Шарън. Брий е имала огромна застраховка. Издържала е Рон, но е решила да го изхвърли на улицата.

— Защо? — попита Прат.

Струлър продължи:

— Имал си е едно маце…

— Жена — побърза да го поправи Прат. Разговаряха за няколко свързани убийства, но някои неща не бива да се толерират дори и за миг.

По лицето на следователя се изписа схватливост и той продължи, запазвайки това изражение:

— Имало е и друга жена…

— Франи Харди ли?

— Не. Не смятаме, че е тя. Така или иначе, разполагаме с четирима свидетели от сградата, които твърдят, че са виждали Рон с друга жена — все една и съща — през деня, когато Брий е била на работа. Минавали са през фоайето, хванати за ръка и май са сядали на пейката отпред.

— И коя е тя?

— Не знаем. Но все пак ще я открием. Както и да е, работата е там, че Брий е научила.

— Откъде знаете?

— Това е само логична догадка — намеси се Рандъл. — Възможно е да не е научила. Без значение е. Но ще видиш, че всичко пасва. — Кимна на Струлър да продължи.

— В края на краищата всичко е свършило с това, че Брий си е намерила приятел, надула е корема и се е канела да се омъжи за него.

— Чухме, че бил Деймън Кери — зашепна Скот Рандъл. Наслади се на смаяното изражение на шефката си. „Нищо не може да се сравни — помисли си — с голямата изненада.“ А и за Франи Харди утре си бе запазил една-две.

— Деймън Кери! — Очите на Прат заблестяха от възбуда.

— Такива клюки се носят — каза Струлър.

— Много ловко са го установили — обади се и Скот.

— Кое? Кой?

— Харди и Глицки. Знаели са, че няма как Кери да не е замесен…

Прат вдигна ръка.

— Боя се, че избързвате. По какъв начин Кери…

— Защо, мислиш, кметът иска от нас да спрем точно в момента? Кметът е демократ. А кандидатът за губернатор с най-добри изгледи също е демократ.

— Да, добре. Обаче Деймън…

Скот Рандъл продължи с бомбастичните си приказки:

— Кери е въртял любов с омъжена жена, Шарън. По време на кампанията си. Направил й е извънбрачно бебе. — Той поклати глава. — Не, не, не. Това не бива да излиза наяве.

Областната прокурорка все още не разбираше.

— Добре де, ами лейтенант Глицки? Той пък какво общо има?

За Скот Рандъл нямаше нищо по-лесно от този въпрос.

— Харди — взе да обяснява — е адвокат на Рон Бомонт, нали? Рон се е отнесъл към него по този проблем — знаел е, че Брий ще го разкара. И че ако стане така, ще загуби два милиона долара.

— Два милиона ли? — Прат не бе и чувала за тази цифра.

— Хубав, значителен мотив, нали? — усмихна се Рандъл.

— При това не може да се каже, че Харди изкарва добри пари — отново подхвърли Струлър. — От няколко години не е имал свястно дело. Само скалъпва писмени защити. А жена му не ходи на работа и децата му учат в частно училище. Парите са му проблем, имай го предвид.

— Ако още малко продължиш в тази насока, Шарън — добави Рандъл, — спокойно можеш да се обзаложиш, че вчера сам е подпалил къщата си, за да получи пари в брой.

— Значи според вас — започна да схваща Прат-Харди и Рон Бомонт са скроили заговор да убият съпругата на Рон?

— А жената на Харди са използвали за алиби — кимна Рандъл и цъфна в усмивка.

— А каква е ролята на Глицки?

Струлър и Рандъл си размениха погледи и следователят се нагърби с отговора:

— Колко печели Глицки — седемдесет, седемдесет и пет годишно? Той е шеф на „Убийства“, а Харди му е приятел, така че включват и него в далаверата и по този начин Рон със сигурност никога няма да бъде арестуван. Глицки изобщо няма да насочи разследването към него. Толкова. Край на случая.

— А след това — поде Рандъл — попритисват Кери за връзката му с Брий и той се принуждава да се обърне към кмета, който, на свой ред, ни нарежда да освободим Франи по политически причини и прочие, и прочие, та цялата работа да се покрие.

— Кучи син! — възкликна Прат.

— Точно така. — Донесоха мартинито на Рандъл, той извади маслинката и доволно я задъвка. — Всички части на пъзела съвпадат, Шарън. А междувременно Бомонт убива още двама — и двамата са ченгета, които схващат каква е работата.

На Прат картинката й допадна, но тя повдигна едно възражение:

— Освен ако Канета не е работел за Харди…

Но Скот имаше готов отговор и на него:

— Канета е трябвало да извади кирливите ризи на Кери и Пиърс, оня тип от „Калоко“. Класически адвокатски фъшкии за мътене на водата, ще ме извините за израза. Тая работа я е свършило някое друго конте. И тук Канета е налетял на нещо, дошъл му е акълът в главата и се е опитал да се включи в далаверата.

— И Рон е бил принуден да го убие. — Струлър отпи от бирата си.

— И накрая, но не на последно място — обади се Рандъл, — Глицки издава заповед никой да не обелва дума за Канета, Грифин или за когото и да било. Той, цитирам, води свое собствено разследване и следователно Рон Бомонт, изглежда, е изпаднал от него.

— Господи! — разпали се Прат. — Ако е вярно…

— Това ще бъде делото на десетилетието — довърши Рандъл.

— Вярно е — отсече Струлър. — Всичко пасва.

За кратко настъпи тишина, докато келнерът им сервира салатите. Прат почовърка из своята за миг, после остави вилицата си.

— Добре, още едно възражение. Щом е било толкова хитро замислено, защо тая Харди се остави да я пъхнат в затвора?

— За един милион долара — отвърна Струлър — и аз ще полежа четири дни там, когато кажеш.

Но Рандъл отговори сериозно:

— Тъпанарска грешка, която престъпниците допускат под път и над път. Беше нервна, а Брон я вбеси.

Отговорът му не задоволи Прат.

— А тайната, която отказва да разкрие?

— Няма никаква тайна — трезво отвърна Рандъл. — Била е прекалено самоуверена и е импровизирала. Хитрата сврака хлътна с двата крака с твърдението, че е знаела за разногласията на Рон и Брий, но нямала представа на какво са се дължали. В онзи момент въпросът ми изглеждаше съвсем безобиден. Тя не разбра накъде бия, а когато схвана, вече беше прекалено късно.

— Значи тя…

— Според моите предвиждания утре тя ще отрече да е имало тайна. Или пък ще си измисли някоя.

— А направи ли го, ще потвърди нашата теория — вметна Струлър.

— Точно такъв е моят замисъл — радостно заключи Рандъл.

— А междувременно протежето на Глицки се превърна в сериен убиец на полицаи. — Гласът на Прат прозвуча твърдо: — Господа, трябва да натрием носа на тези хора.

От една ледена телефонна будка на „Грант“ Харди провери какви съобщения са постъпили в кантората му и научи, че екипът от отдел „Пожари“ се е обадил и повече или по-малко настойчиво е пожелал да поговори с него. Същото са поискали и трима от клиентите му.

И накрая се изненада от връхлетялото го облекчение, когато разбра, че Дейвид Фримън най-после се е прибрал. Все така пеш, той стигна от китайския квартал до Сътър Стрийт и зданието на Фримън за десет минути.

Когато Харди отвори вратата, старият му, свадлив — и все пак очевидно недосегаем за куршумите — хазаин усилено пишеше в един жълт бележник на бюрото си.

— Отдели ми минутка от скъпоценното си време — започна той. Беше възмутил Филис, отхвърляйки думите й: „Не желае да го безпокоят“ с едно: „О, добре. Тогава ще го оставя намира“.

Не се извърна нито веднъж, докато подминаваше бюрото й, чукаше на вратата на Фримън и я отваряше.

Очите издаваха стареца. Всъщност не бе толкова ядосан, колкото изглеждаше, ако се съди по гласа му, макар че все пак придърпа бланка за почасово заплащаме, вписа нещо в нея и изръмжа:

— Скъпоценно едва ли е точната дума. А времето ми тук се заплаща, Диз. Ако в момента поискаш съдействието ми, това ще ти струва пари.

— Рано или късно с всичко е така.

Харди затвори вратата. Косата на Фримън бе придобила прическа а ла Айнщайн, а и целият той бе пременен с обичайното си шивашко великолепие: угаснала пура в устата, изкривена вратовръзка, разкопчана смачкана риза, а сакото на лъскавия му кафяв костюм бе набрано на раменете.

— Фил Канета е убит — мрачно произнесе Харди. — Чу ли?

Възрастният човек остави молива.

— Мярнах нещо във вестника тази заран…

Харди вече бе пристъпил няколко крачки в просторния ъглов кабинет, когато вратата се отвори зад гърба му: беше Филис.

— Простете, господин Фримън. Предадох на господин Харди, че не искате да ви… но той прехвърча край мен и…

Фримън вдигна ръка.

— Всичко е наред, мила. Неотложна работа.

Тя постоя още миг, за да доведе до съвършенство своето неодобрително изражение, макар Харди изобщо да не смяташе, че то се нуждае от каквато и да е обработка. После Филис издаде подходящия за накърненото й честолюбие звук и се оттегли.

— „Мила“ ли? — попита адвокатът. — Ти я наричаш „мила“?

— Тя си е мила — отвърна Фримън. — Справя се с цялата тукашна сган. Досега да съм загинал без нея.

Харди поклати глава.

— Трябва да излизаш по-често. — Стигна до бюрото на Фримън, придърпа един стол, тръшна куфарчето си на него и го отвори. И поде така, сякаш бяха разговаряли цяла сутрин:

— Прав беше за Грифин. Че е трябвало да започнем с него.

— Стори ми се, че говорим за Канета.

— И за двамата.

Фримън повдигна едната си вежда — още един въпрос — и Харди седна, за да му разкаже за потвърждението на балистичната експертиза: и двамата са били застреляни с един и същ пистолет, а останалото възрастният човек и сам знаеше.

— Изглежда, че е станало само няколко часа, след като си тръгна оттук — добави в заключение.

— Къде са го открили?

— В „Гарнизона“.

— В статията не се споменаваше нищо за Грифин. Нито пък за Брий Бомонт.

— Глицки иска засега да не се разчува. Деймън Кери без всякакво съмнение е замесен и както се казва, ще настъпят политически усложнения. — Фримън не отговори и Харди продължи да изброява фактите така, както му бяха известни.

Когато привърши, Фримън седеше облегнат със скръстени ръце, с провисналата на врата му вехта вратовръзка, със затворени очи. Гърдите му се повдигнаха и хлътнаха няколко пъти. Бавно вдигна глава и примига по посока на Харди.

— И докъде си стигнал?

Харди се пресегна и взе от куфарчето си подредените и подчертани копия от бележките на Грифин.

— Грифин е открил нещо. Убеден съм, че то е тук. — Подаде страниците над бюрото. — Подчертаното с жълто.

Шефът му вдигна черните си очички със злобна ирония.

— Добре, че ми каза.

Погледа известно време, прелисти няколко странички назад, кимна, върна се отново на предишната и повторно вдигна очи.

— Значи Грифин е елиминирал Рон?

Харди също се приведе напред.

— Къде го видя?

Фримън търпеливо се зае да повтаря:

— Ето първия запис. „Р. в 805, НМТ“ с удивителни. „Р“ ще да е Рон, не смяташ ли? „805“ е времето, когато е тръгнал с децата за училището им, прекалено рано за убийството. „НМТ“ е „не може да е той“. Вече си наясно с това, нали?

— Да — произнесе Харди, чувствайки се като последния глупак. „НМТ“, помисли си. „Не може да е той“. Точно както „ЩПП“ означаваше „Ще позвъня пак“. Но досега първото не му бе хрумвало.

— Да — повтори. — Рон не си е бил у дома.

— Добре — кимна Фримън. — Предполагам, че е пресметнал правилно времето. А това „Херит“ какво е?

— Оттам идвам. Това е службата за почистване, която е чистела сградата, където е живеела Брий. — Приведе се над бюрото. — Във вторник и четвъртък, както е написано. Почистили са жилището й в четвъртък, тоест два дни след огледа на екипа. Между другото там не е записано, но Грифин е намерил часовник на местопрестъплението и го е вписал към уликите.

— Кога?

— В четвъртък. В „Херитидж“ са го намерили и са го дали на Грифин.

— А екипът във вторник не го е забелязал, така ли?

— Нямам представа — отвърна Харди. — Навярно не. Глицки би казал, че са претоварени и зле платени. Така или иначе, изчезнал е.

Фримън кимаше разсеяно, без да откъсва очи от страничката.

— Както и да е, както и да е. Ето пак. Това пране на тъкани. „Р. петна“. Дали Рон?… Какво е било? Сперма ли?

— Не зная. Не мисля че тя и Рон са спели заедно.

Сега вече Фримън вдигна очи.

— Имали са отделни спални — продължи Харди. — За Брий няма съмнение, а навярно и що се отнася до Рон — и двамата са имали сексуални връзки с други хора.

— Очарователно — отзова се Фримън. — Съвременен брак. Значи си прегледал резултатите от аутопсията. Има ли някакви доказателства за изнасилване през онази сутрин? За сексуален контакт?

— Не.

— Хм. Редки петна?

Харди поклати глава.

— Екипът щеше да ги открие.

— Да бе, онези компетентни специалисти. — Фримън размисли за миг, после посочи куфарчето. — Да имаш копие от полицейския доклад?

Харди му подаде друга папка и седна, докато Фримън я прелистваше, за да намери нужната му страница.

— Носела е тъмносиня памучна пола и светлосин пуловер. Чорапогащник. Черни обувки с нисък ток. Ах, ето го тук.

— Какво?

— Онова, което си очаквал — кръв и кал, но има също и петно от ръжда на лявото й бедро и по ръба на пуловера. Ръжда.

— Нали е паднала от балкона — възрази Харди. — Парапетът е от ковано желязо.

— Ето, видя ли? — Фримън, доволен от себе си, пак се облегна назад.

— Тогава защо пише „пране на тъкани“? Това означава, че в лабораторията не са намерили нищо по платовете, нали? Но са открили кръв, кал, ръжда…

— Може да е някакъв перилен или почистващ препарат. А може би просто означава, че по завесите, килимите и тапицерията не е имало нищо, което си е чистата истина. Всичките тези тъкани са били почистени.

— Възможно е. — Харди все пак не се успокои. Проклетите удивителни на Грифин стояха навсякъде около „Херитидж“ и по тази бележка и едва ли бяха без всякакво значение.

Но Фримън изобщо не си губеше платеното време. За своя радост бе отгатнал тайната на „р.“-то и продължи нататък с телефонното обаждане в девет и две минути.

И Харди му съобщи най-новите сведения за телефонния разговор на Брий с Кери. Когато свърши, Фримън изглеждаше озадачен.

— Но ти каза, че обаждането не е било в девет и две минути.

— Не. Било е по-рано — разговорът им е започнал в седем и десет.

— Тогава какво означава девет-нула-две?

— Не зная. Тъкмо това имам предвид, Дейвид, че Грифин го е записал, но аз не го разбирам. Смятах, че е час, който ще ни отведе към Кери, и така и стана, но пък времето не съвпада.

— Значи не е време.

— Не си прав — виж назад. Така той записва часовете, и то навсякъде. Осем и пет, единайсет и четирийсет и пет, а ето сега и девет и две.

Фримън помисли още малко, после махна с ръка.

— Добре, да го оставим и да вървим нататък. Какво означава „Бакс. Т.“ в осем и половина?

— Последният, който е видял Грифин жив, доколкото знаем. Може би и най-последният. — Харди се залови да му разказва за Торн и Елиът и за разрешителното, което щеше да издейства Глицки, за да потърси печатни материали. — Струва ми се, че ако Ейб открие улики за което и да било от трите комюникета, можем да спрем разследването.

Фримън избарабани с пръсти.

— Че тогава защо ние двамата с теб се занимаваме с това? — И преди Харди да успее да отговори, барабаненето секна. — Канета случайно да е работил за този Торн?

— Доколкото зная, не. Понякога за Джим Пиърс.

— В качеството на какъв?

— Като охрана на хотелски приеми или нещо подобно.

— Но не и при Торн, така ли?

— Не зная. Едва вчера свързах Торн с цялата тази история, така че не съм го питал.

Фримън пое в тази посока.

— Е, помисли. Нима и производителите на етанол не са давали приеми тук? Искам да кажа, че това е градът за приеми на САЩ. И те до един имат нужда от охрана, така ли е? Ако Канета е бил едно от стотиците ченгета, наемани срещу заплащане… — Сви рамене. Беше очевидно. — А ти сигурен ли си, че Торн е бил обвързан и с Кери?

— Да, чрез СКО, и то доста.

Старецът си бръкна в ухото с пръст.

— Добре, и тъй, кое е последното — „Бърн или Браун“, а после доларовият знак?

Харди се отпусна назад.

— Тъкмо затова, работодателю мой, дойдох при теб. Макар че я почакай, я да видя. — За десети път се взря в драскулките. — Моминското име на Брий е Брунета. Така че би могло да означава „Брун“. Какво ще кажеш? — Подаде му страниците.

— Възможно е — отвърна Фримън. — Може Торн да я е изнудвал за нещо в миналото й, когато се е казвала Брунета. Във всеки случай Грифин, изглежда, е открил някаква парична връзка и сигурно затова е звънил на Торн.

Харди си спомни за кашона с документи на „Калоко“ в кухнята на Глицки. За таланта на Рон — а току-виж всъщност на Брий — да трупа състояние или поне значителни кредитни лимити. Дали Торн не се е опитал да държи Брий в ръцете си и следователно в ръцете на Валънс и Кери чрез заплахата, че ще разкрие финансовите й измами? Или — още по-добре, — че по същия начин ще съсипе името й в очите на Кери?

Най-после се отпусна назад, Фримън го наблюдаваше съсредоточено.

— Ти смяташ, че Торн е подпалил и къщата ти, нали?

Старецът за пръв път споменаваше за инцидента и както навярно бе възнамерявал, това завари Харди малко неподготвен.

— Както би се изразил ти, мисля, че е възможно.

Фримън кимна дълбокомислено.

— И когато тази сутрин отиде при него, пак ли се беше презастраховал? Зная, че това предполага адвокати, оръжие или пари, но всъщност на пистолетите не им е там мястото.

За миг по лицето на Харди се мярна вяла усмивка. Дейвид наистина е ужасен. Забелязва абсолютно всичко.

— Сметнах, че може би ще имам нужда от някаква защита.

Но Фримън не се шегуваше.

— Аз пък не мисля така. Мисля, че ако не те беше приел, в момента щеше да лежи с куршум в тялото.

Неканена, усмивката отново се мярна по лицето на по-младия.

Старецът размаха пръст.

— Чуй ме, Диз. Имаш всички основания да ненавиждаш този човек, но ще го накаже законът, а не ти. Вече си оставил нещата там, където им е мястото — в ръцете на Глицки. Не допускай да те убият. Вече има прекалено много убити. И двама от тях са имали пистолети и са знаели как да си служат с тях. Това говори ли ти нещо?

Харди кимна.

— Не са стреляли достатъчно бързо.

Фримън отново с нищо не показа, че му е забавно. Погледна часовника си, а после написа нещо.

— Трийсет минути при двеста на час прави сто долара. Ще ти ги прибавя към наема.

Вече горе, в кабинета си, Харди позвъни по безплатния телефон на „Мовадо“ и продиктува серийния номер на една любезна служителка. Тя можа само да му каже, че съдейки по номера, часовникът е бил продаден през последните пет години в Сан Франциско на „Бижутерската борса“. Името на купувача не е било записано.

33

Канцелариите на Главното пожарно управление на Голдън Гейт Авеню не приличаха кой знае колко на Съдебната палата. Тук обширното фоайе бе отворено за хората, без предимството на метални детектори и полицейска охрана на входа. Никъде не се виждаха сновящите насам-нататък тълпи от неудовлетворени съмнителни личности, характерни за Съдебната палата и преките около нея. Напротив, мраморните стени с имената на героично загиналите служители сякаш блестяха от гордост. Добре облечени делови хора влизаха в сградата и целенасочено се запътваха към асансьорите, които незабавно ги отнесяха към целта им.

Така че Харди не усети жегването на страха, когато влезе в кабинета на петия етаж с надпис „Разследване на палежи“.

След като остави Фримън, той се качи в кабинета си и почти половин час отговаря на телефонни обаждания. Позвъни на Бил Тилтън, застрахователния агент, и се престори, че е евентуален работодател на Мари Демпси. Била му изпратила кратки сведения за себе си по факса, но не можел да разчете ясно телефонния й номер и адреса й. Тилтън, нехайно нарушавайки всички разпоредби за конфиденциалност, му даде необходимата информация.

При следващото обаждане една секретарка в отдела по палежи му съобщи, че там искат да разговарят с него възможно най-скоро. Ако намерел време, можел да се отбие в главното управление още същия следобед, инспекторите щели да го чакат. Той си определи среща с тях за един и половина, допускайки, че бързат да му предадат собствения му имот.

Първото усещане, че нещо не е наред, го осени, когато секретарката го насочи не към следователските кабинети зад гърба й, а в една тясна, празна стая с издраскана метална маса в средата и четири дървени стола покрай едната стена.

В достатъчно подобни помещения се бе озовавал и незабавно се досети за предназначението му: беше стая за разпити.

Не му се наложи да чака дълго за потвърждение. Дори не седна. Пристъпи до един прозорец и погледна надолу и на запад. Виждаха се една-две пресечки и Харди внезапно усети ледената тръпка на мрачно предчувствие.

Бързо се извърна с намерението да излезе и да покани желаещите да разговарят с него на свой терен, в „Солариума“, Фримън го бе посъветвал да остави полицейската работа на Глицки и този съвет бе добър, но Харди знаеше повече от Глицки и имаше неотменим краен срок. Трябваше да свърши още толкова неща — не можеше да си позволи да го задържат тук. Но щом вдигна очи, разбра, че в скоро време няма да отиде никъде. Трима мъже стояха на вратата.

— Господин Харди?

— Как сте?

— Седнете, моля!

Любезни като погребални агенти.

Последният на влизане затвори вратата.

Веднага го позна. Не бе дружелюбният капитан Флорес, а онзи опак и кисел човек от вчера следобед. Представи се като сержант Уилкс без малко име. И с папка под мишница взе да командва парада.

— Партньорът ми сержант Лопес — изрече той, сочейки як млад каубой с дънково яке, — а това е сержант Предо.

Предо, опрян с рамо на стената отсреща, се усмихна хладно, дъвчейки клечка за зъби.

— Римува се с „Бордо“.

— Сержант Предо — добави Уилкс — също работи в отдел „Палежи“. Той е един от полицаите ни. Сержант Лопес и аз самият сме към отдела по пожарите.

— Добре.

Въздухът в помещението вече тегнеше от враждебност. Харди, твърдо решен да не допринася за нея, ако е възможно, си придаде спокоен вид.

— И какво открихте?

Уилкс разигра същинско представление с разтварянето на папката. От гледна точка на Харди в качеството му на адвокат в нея нямаше кой знае какво: чертеж на къщата, някоя и друга страница с бележки и вероятно официален доклад. Ала Уилкс бавно и мълчаливо я разлистваше, а останалите чакаха. Най-накрая сметна, че подходящият миг е настъпил.

— Разполагаме с неоспорими признаци на катализатор на петролна основа, вероятно бензин, върху предната веранда. Разполагаме и с множество технически подробности в подкрепа на нашето заключение, но всъщност в основата си определяме случая като умишлен палеж. Както от размерите на обгарянията, така и от телефонното обаждане за пожара, можем с голяма точност да установим началото му към три и половина сутринта в неделя.

Фактите не изненадаха Харди, но последвалият въпрос, макар също толкова очакван при създалите се обстоятелства, прозвуча неприятно. Лопес приближи до Уилкс, сякаш се сдържаше, и заговори:

— Разбрахме, че през онази нощ не сте спали в дома си. Вярно ли е?

Харди местеше поглед от единия към другия. Беше решил да кима и да отговаря със спокоен тон.

— Точно така. Не съм ли го споменал пред капитан Флорес? Нощувах с децата при роднини.

— Защо?

— Моля?

— Защо сте били у роднини?

— Защото там бяха децата ми. Беше в нощта срещу Вси светии — отвърна Харди. — Те останаха у баба си и дядо си, а аз исках да съм при тях.

— Женен ли сте? Съпругата ви беше ли там?

— Да, женен съм — спокойно отговори адвокатът, — но съпругата ми я нямаше.

— Имате семейни проблеми ли? — попита Лопес.

— Съпругата на господин Харди е в затвора — произнесе Предо, но това като че ли не предизвика учудване у колегите му.

Харди помълча.

— Това е дълга история.

— Разполагаме с достатъчно време — лицемерно се усмихна Уилкс.

— Радвам се за вас, но изглежда аз не разполагам — възрази Харди.

Предо пристъпи една крачка.

— Често ли оставате да нощувате у роднините си?

Това вече бе натиск и адвокатът изпъна рамене, облегна се и скръсти ръце.

— Не вярвам на очите си — едва не прихна той, но се възпря. — Нима не сте разговаряли с роднините ми? Те ще ви кажат, че спах там. За Бога, не съм подпалил собствената си къща!

— Те бяха ли будни в три и половина?

— Да — твърдо отсече Харди. — Всички стояхме будни и дрънкахме небивалици около лагерния огън.

— Странно се изразявате — обади се Уилкс.

— О, да — отзова се Харди. — Много убедително. — Приведе се напред. — Вижте, момчета, смятах, че ме викате, за да споделите с мен поверителни сведения за хода на работата си и дори да ми върнете къщата, за да се захвана с възстановяването й.

— Имате ли застраховка? — попита Уилкс.

— Да, сър — въздъхна отегчено адвокатът. — Слава Богу, имам застраховка.

— Възстановителна или за покриване на щетите? — вметна Предо.

Харди отново се подсмихна едва-едва.

— Знаете ли, сигурно ще се изненадате, но напоследък не съм поглеждал застрахователната полица. Изобщо нямам представа. — Поклати глава. — Това е смешно. Ако ще продължаваме все в този дух, предлагам да си определим нова среща и ще си доведа адвокат.

— Смятате, че се нуждаете от адвокат, така ли? — попита Лопес.

Харди направи опит да се усмихне ледено.

— Ще ви издам нещо, сержанте. Всеки се нуждае от адвокат. — Бутна стола си и се изправи в отбранителна поза срещу Предо. — Арестуван ли съм? Сериозно ли смятате да ми отправите подобно обвинение, защото ако е така, ще се възползвам от парите, които ще ми донесе съдебният процес за незаконен арест.

— Странно, че повдигате този въпрос. — Предо обърна един стол и го възседна. Премести клечката за зъби в другото ъгълче на устата си. — Май сте я позакъсали с парите?

— Че кой не е? — озъби му се Харди. — Какво ви става бе, хора? Изгоря ми къщата. Разполагам с поне двама надеждни свидетели, които ще се закълнат, че не съм припарвал до нея, и знаете ли какво? Наистина не съм.

— Като стана дума за това, ето какво изясняваме — отвърна Предо.

— Ами късмет тогава. А също и да намерите поне някакви улики, което, момчета, между другото е една от традиционните стъпки при криминално разследване.

— Прекалено е самоуверен, нали? — попита Лопес.

— Доста. — Харди вече бе разбрал каквото му бе необходимо. Не разполагаха с никакви основания и никакви улики, а той си имаше друга работа. — И тъй, сержант Предо, арестуван ли съм? — Тримата мъже поведоха мълчалив разговор с очи помежду си. Харди ги прекъсна: — Сержант Уилкс, кога ще си получа къщата?

— Още не е решено.

— Е — озъби се Харди, — когато престанете да си губите времето и решите, знаете къде да ме намерите. — Застана за миг до вратата, изчаквайки: — Приемам мълчанието ви за отрицателен отговор. Значи днес е бил щастливият ви ден.

Жилището на Мари Демпси се намираше на улица „Църковна“, на около пресечка от „Ханс Шпекман“ — автентична немска бирария, която Харди смяташе за равностойна на „Шрьодер“ в центъра, която пък, на свой ред, се славеше като най-добрия немски ресторант в града. Кварталът притежаваше някакво дружелюбно очарование, независимо от съкрушителния превес на паважа и мазилката, липсата на дървета, морави и храсти. Навярно поради големината на сградите или пък поради тролея, минаващ на всеки половин час.

Днес обаче един влажен и тъмен облак все още притискаше земята и настроението на Харди бе в пълна хармония с него.

Жилището се намираше на втория етаж в квадратна, сива двуетажна къща близнак с вътрешна стълба. От опита си в хотел „Хилтън“ на летището Харди сметна, че едва ли има изгледи Рон да отвори при почукване или позвъняване. Ето защо най-накрая реши да не звъни по многобройните телефонни номера на „М. Демпси“ в града, а сам да намери адреса. Не искаше за нищо на света да предупреди Рон, че ще се отбие при него.

Изкачи стълбите, застана до вратата и се заслуша. Едва-едва се долавяше как мъжки глас си тананика тихичко. Усещаше се движение, чуваха се стъпки.

Натисна звънеца, изчака само миг и отново позвъни. Стъпките секнаха. Концертът също. Онзи вътре бе самичък. Харди щеше много да се изненада, ако там има и деца. Изчака още малко и почука.

Слезе няколко стъпала, като вдигна колкото се може повече шум, после се върна дебнешком на площадката и зачака. След около две минути дръжката на бравата се завъртя и Харди силно удари вратата с рамо. Усети решителна съпротива и се озова вътре, надвесен над мъжа, когото бе съборил на земята.

— Здрасти, Рон. Как си?

— Здравейте, господин Харди — отвърна онзи, докато правеше опит да се надигне.

— Наричай ме Дизмъс, ако обичаш. След всичко, което преживяхме заедно, според мен вече трябва да си говорим на малки имена.

Рон се изправи на крака и се усмихна нервно.

— Дадено, Дизмъс. — Изпусна дълга въздишка. — Може и да не ми повярваш, но се радвам да те видя.

— Аз пък още повече — безцеремонно отвърна Харди. — Къде са децата?

— Отидоха за малко до магазина.

— С Мари ли?

След известно време Рон вдигна сдържано рамене и отново се опита да се усмихне подкупващо.

— Бива си те — призна той.

— И аз съм имал славни времена — не скри Харди. Затвори вратата и когато повторно се обърна към Рон, бе извадил пистолета си — този път доволен, че го е взел, — и го държеше така, че Рон да го вижда.

— Не ти трябват подобни неща.

— Възможно е — отвърна адвокатът. — Но може пък и да ми потрябват. Така че реших за всеки случай да съм подготвен.

Нямаше никакво съмнение, че пистолетът бе привлякъл вниманието на Рон. Не откъсваше очи от него.

— И какво ще правиш сега?

— Не аз, а ние. — Намираха се в неголямо антре. Харди махна към дневната, която се виждаше зад тях. — Сега ще почакаме малко и се моли децата ти да се приберат навреме заедно с Мари, иначе двамата ще трябва да отскочим до центъра.

— И какво ще правим там?

— Ще кажем на един служител от Областната прокуратура на име Скот Рандъл всичко, което той би искал да научи.

Рон седна на нисък кожен диван. Харди, все още задъхан, остана прав.

— Бях разбрал — поде Рон, — че ще изчакаш до утре. И тогава Франи е свободна да каже каквото и да е, всичко. А аз ще замина с децата.

— Аха — процеди Харди. — Така беше.

— Но?

— Но тя вече не е убедена, че ще може да го направи.

— Защо? Нали аз…

Адвокатът повиши глас:

— Не е заради теб, по дяволите! Не защото си й забранил или позволил каквото и да е. Заради нея самата. — Разтърси глава да сдържи нахлулите чувства и да овладее гласа си: — Според нея, още щом им разкаже за твоето положение, децата ти ще пострадат. Ще трябва да се преместят и да започнат пак отначало.

— Но то няма да е по вина на Франи.

Харди все още се дразнеше, че този човек говори толкова фамилиарно за жена му, но в момента не можеше да направи нищо. Той самият имаше известна вина за това.

— Не — отвърна, — но още щом те подведат под отговорност, което ще стане утре, неизбежно ще се случи тъкмо така.

— И какъв е нейният проблем?

Харди внезапно се почувства глупаво с пистолета в ръка. Напъха го обратно в колана си така, че да не се вижда под сакото му, пристъпи до едно кресло и приседна на крайчеца му по диагонал срещу Рон.

— Тя не го смята за проблем. Иска да спечели още няколко часа, лежейки в затвора, да ми даде още няколко часа… — Харди замълча.

— За да откриеш кой е убил Брий ли?

Адвокатът се приведе напред и се взря студено в него.

— Да — отговори. — Да открия кой е убил сестра ти.

Рон не се издаде веднага. Придаде си учудено изражение, сякаш действително не разбираше думите на Харди.

— Искаш да кажеш жена ми Брий.

— Точно Брий имам предвид — отвърна Харди. — Но тя не ти е била жена. Била ти е сестра.

34

За трети път, откакто Глицки и Батавия бяха пристигнали в апартамента на Торн, трамваят задрънча навън и за миг на лейтенанта му се стори, че има истинско земетресение. Пък и кондукторът не си поплюваше с прословутите камбанки.

Зън, зън, зън, зън, зън!

Работното място на Торн представляваше бюро в дневната, до прозореца към улицата. Глицки бе преровил купчина компютърни разпечатки и оттласна въртящия се стол назад, готов да хукне към вратата, ако вещите около него започнат да падат.

— Не е за вярване, че хората плащат, за да живеят в подобни условия.

На кушетката зад него Хорхе Батавия търпеливо вземаше поредната принтирана страница от куфар, който бе сложил на масичката. Огледа я бързо и я остави на купчината вече прегледани документи до себе си.

— Това е „ню ейдж“ терапия — обади се той. — Трябва на всеки петнайсет минути да се питаш дали къщата ти няма да се събори. — Сержантът отстрани още една страница. — Ако по четири пъти на час ти се струва, че ей сега ще умреш, използваш всяка минута докрай. Така обогатяваш жизнения си опит.

Разтърсването спря едновременно с последния силен звън.

— Хубава теория. — Глицки отново придърпа стола си и се зае със своята купчина хартия.

На писалището имаше и компютър, но лейтенантът не посмя дори да го включи. Смяташе, че има голяма вероятност апаратът да крие някаква клопка, затова позвъни в Палатата и нареди някой от компютърните специалисти да дойде да му извади шнуровете, а после да го отнесе за оглед.

Не е катода нямаше какво да търси. Торн бе изпълнил чудовищно количество хартия и Глицки и Батавия се ровеха в разпечатките му вече почти час.

Батавия и Коулман се бяха отбили в отдела, след като Глицки се върна с току-що подписаното разрешително. Помоли Хорхе да го придружи при претърсване на жилището на Торн, а Коулман замина да разпита Джим Пиърс какво е правил през съботната нощ.

Докато Глицки и Харди си мислеха, че кръгът около Деймън Кери се затваря — вероятно чрез някой от агентите на Бакстър Торн, — Коулман и Батавия бяха придвижили Пиърс по в началото на своя списък от евентуални заподозрени. И то най-вече защото един преглед на бизнес календара, който им бе предоставил, беше разкрил второ съмнително алиби — пролука от два часа след погребението на Брий, когато бе обядвал сам в претъпкана китайска закусвалня. Точно тогава някой бе убил Грифин и вероятността това да е бил Пиърс ставаше стопроцентова. И възбуди любопитство у следователите.

Но Глицки си имаше свой зъб на Торн. Както бе изтъкнал Харди, дори и от най-беглата връзка с неделното отравяне на Пулгаския водоем на господин Торн щеше да му се стъжни животът. Ако пък намереха каквато и да било следа, отвеждаща към Брий Бомонт, щеше да стане още по-лошо.

Двамата с Батавия вече бяха прегледали кухнята, кошчетата за боклук и кофите. В спалнята нямаше нищо, както в чекмеджетата на скрина и на нощното шкафче, така и залепено под тях, нито пъхнато между дюшека и пружината.

Глицки отиде при писалището с компютъра, докато Батавия преглеждаше дрешника в спалнята, където намери обувки, окачени дрехи и куфар, пълен с рекламни материали. Занесе го в дневната, но засега не бяха открили абсолютно нищо: нито ръкописни чернови, нито откъси от изобличителните вестникарски комюникета, нито окончателни копия, нито коректури, нито разпечатани или преснети обяви.

Останалите документи бяха също толкова отчайващи. Сметките и чековете му не разкриваха нищо необикновено — телефон, ток, наем, плащания с кредитна карта. Ако наемаше извършители, не държеше списъците им тук. Нямаше никакви случайни улики. Очевидно не притежаваше пистолет.

Когато около Коледа успееше да освободи един-двама инспектори, Глицки възнамеряваше да претърси по същия начин офиса на ФМК, макар да смяташе, че най-голямата му надежда се крие в неочакван обиск в апартамента на Торн.

Но може би грешеше.

След няколко минути чу Батавия да шава зад гърба му.

— Е, такъв ни бил късметът. — Лейтенантът се извърна и видя как сержантът прибира в куфара огромната купчина брошури, писма и други материали. — До един са по-отдавнашни. Седмици, дори месеци. Няма нищо за Пулгас.

Затвори куфара и се изправи.

— Ще продължа огледа.

Глицки чу как в бравата на външната врата се завъртя ключ. Оттласна стола и се изправи, когато в антрето се появи нисък, добре облечен мъж. Носеше шапка с малко перо, ръкавици, палто от туид. Зад него стоеше домоуправителят, който бе отключил на Ейб, а след това очевидно бе позвънил на Торн на работното му място.

На влизане в гостната докараният мъж се взря в Глицки с безжизнено изражение, извърна лице към Батавия. Гласът му прозвуча напълно безстрастно:

— Какво означава това нечувано нахълтване?

— Вие сте господин Торн, предполагам? — Разрешителното се намираше в джоба на Глицки. Той го извади и го подаде на дошлия, който хвърли надменен поглед на документа и не го прочете. Лейтенантът вдигна рамене и с няколко думи се представи и обясни най-общо положението. — Боя се — заключи той, — че ще бъда принуден да ви помоля да напуснете жилището, докато трае обискът.

Торн дори не трепна.

— Не, сър. Отказвам. Повиках адвоката си, той ще пристигне всеки момент и ще сложи край на това. — Съблече палтото си, окачи го на закачалката в антрето, възнамерявайки да остане.

— Няма да може, сър. — Всички козове бяха в ръцете на Глицки и той го знаеше. — Този обиск е законен и се извършва във връзка с разследване за убийство…

— Бакстър! — намеси се домоуправителят, пристъпващ от крак на крак на все още отворената врата. — Ако тук всичко е наред, аз…

— Разбира се, Даниъл. — Торн му благодари любезно и човекът излезе от антрето, затваряйки вратата. Но заподозреният не загуби нишката на разговора. Върна се при Глицки и тихо попита: — Какво убийство?

— На Джеймс Алън Еспиноза от Пескадеро.

— Никога не съм го чувал.

— Станал е жертва на онзиденшното нападение на „Съюза за чиста планета“ в пулгаския Храм на водата.

— Пак ли същото! — Този път Торн си позволи да говори с потискан гняв в гласа. Изви очи към небето.

— Същото ли? — попита Глицки.

Торн не обърна внимание на въпроса му.

— И смятате, че аз имам нещо общо с него ли? На какво основание?

— Напълно оправдано, господин Торн — отвърна Глицки. — Разрешителното е подписано от съдия. Друго не ви е необходимо да знаете. И няма да ви оставя в апартамента, докато не приключим с обиска. От мен да мине, ще донесем стол и ще ви позволим да останете в антрето. Заедно с адвоката ви, когато той пристигне. Но никой няма да пипа нищо тук, докато не приключим. Разбрахте ли ме?

Двамата стояха на около половин метър един от друг. Отново задрънча трамваят, докато Батавия взе два стола от кухнята и ги отнесе през дневната в антрето. После откачи палтото на Торн, както му бе наредил Глицки.

— Ей, ама какво, за Бога!… — Домакинът за пръв път повиши глас.

Глицки скочи от стола като изстрелян и нареди с авторитетен, та чак дрезгав глас:

— Останете на мястото си. Хорхе, погрижи се да изпълнява. А междувременно вземи портмонето му и провери документите му.

— Няма да…

— Ще, ще, и още как — отвърна Батавия.

Глицки пое палтото от сержанта и го вдигна към лицето си. Бе надушил силна миризма, докато Торн го събличаше и закачаше. Когато лейтенантът и Хорхе влязоха в апартамента, там не миришеше така, а внезапно с влизането на Торн замириса на бензин.

Докато пребъркваше джобовете един по един, ръката му напипа нещо, което приличаше на талисманче. Извади го внимателно и нещата тутакси се подредиха. Ако не друго, то бе точно копие, но Глицки можеше да се закълне, че е оригинал — едно от ръчно изработените слончета от венецианско стъкло, което за последен път бе видял да се клатушка по полицата над камината в дневната на Харди.

Сержант Коулман не успяваше да се добере до Джим Пиърс, чието търпение съвсем се бе изчерпало. Коулмановото също. Накараха го да чака почти половин час, а след като най-после го поканиха в кабинета на вицепрезидента, секретарката на Пиърс му заяви, че следващата среща е след десет минути.

Пиърс седеше зад бюрото си. Разсеян. Никакво ръкуване. Документи чакат за подпис, трябва да се вземат решения. Вдигна очи към Коулман. Инспекторът, каза му, можел да говори, но най-добре да говорел по-бързо. Тези непрекъснати нахлувания минавали всички граници на допустимото и вече приличали на чиновнически тормоз. Ако продължавало така, последствията щели да бъдат неизбежни.

Демонстрацията на мускули оказа въздействие върху младичкия инспектор. Ъгловият кабинет беше просторен, разкошен, застрашителен. Прозорци и гледки, намиращи се достатъчно високо, за да надмогнат мъглата. Коулман се въртеше на свръхмодерния дървен стол — всъщност приличащ повече на табуретка с ръчки, отколкото на предмет, върху или в който човек би си избрал да седне.

На сержанта му мина през ума, че в действителност това може би е специален стол, поставен пред бюрото на Пиърс за нежелани посетители, та те да не се чувстват твърде удобно. И да е сигурно, че скоро ще поискат да си тръгнат.

Инспекторите по убийствата не са особено почтителни хора. Повечето от тях с очите си са виждали всичко, и то поне по два пъти, а Коулман не правеше изключение. Но докато седеше в кабинета на Пиърс, стори му се почти невъзможно да си представи как на човека, който царува тук, ще му се наложи да прибегне до убийство. Всъщност на сержанта не му се вярваше да е така, но искаше поне да уточни фактите, та ако не друго, то да не му се налага отново да се настани на същото място.

— Разбрах, че досега сте ни сътрудничили, сър, и сме ви благодарни за сътрудничеството…

— Е, хубав начин да проявите благодарността си, няма що. Нима все още има нещо, за което да не сте ме питали?

— Опитахме се да се свържем с вас вчера, сър, в събота вечерта.

— Зная. — Пиърс взе писалка, подписа нещо, върна писалката на мястото й, духна подписа и сложи документа настрана. И незабавно се зае да чете следващия. Без да вдига поглед. — Жена ми ми каза, че сте наминали. Отново. Този път май за полицай?

— Да, за сержант Канета.

— Името ми е познато. Откъде ли?…

— На няколко мероприятия е бил охрана на „Калоко“.

Пиърс най-сетне престана да шава.

— Точно така. Него ли са убили?

— Да, сър.

Новината, изглежда, развълнува Пиърс. Той въздъхна дълбоко, сви устни, а по челото му се появиха бръчки.

— Съжалявам, инспекторе. Простете ми грубостта. В момента съм под напрежение, но така е всеки ден и това не ме оправдава. Разбирам какво ви е, когато ваш колега е… — Изпъна гръб. — Добре. Продължавайте. Какво искате да научите?

— Къде сте били в събота през нощта?

Независимо от поднесеното извинение, раздразнението му избиваше на повърхността.

— Мога ли да ви попитам защо това е толкова важно? Какво ви каза жена ми?

Коулман не отговори.

И Пиърс схвана, макар това да не го зарадва особено. Въздъхна повторно.

— Бях си у дома до ранната сутрин, навярно до зазоряване. После отидох на яхтата си в яхтклуба.

— Но през нощта сте били вкъщи?

— Да, нали току-що ви казах.

— Сам ли?

Пиърс кимна.

— Какво чудно има, инспекторе? Жена ми отиде на прием, на който не исках да присъствам.

— Жена ви отби ли се при вас, когато се прибра?

Вицепрезидентът се изсмя късо.

— Какво ви каза тя? — И добави печално: — Съмнявам се. Прекарах нощта в кабинета си. — Сержантът срещна погледа на Пиърс. — Скарахме се за приема, на който не исках да отида. Чух я, като се прибра, но ми се щеше да разбера дали ще дойде да ми се извини. А след като не дойде… ами, ядосах се.

— И спахте в кабинета си?

— Не кой знае колко. Бях много ядосан и цяла нощ не можах да мигна. Гледах телевизия.

— Помните ли програмата?

— О, не зная. Май някакъв спорт. Безсъдържателни глупости. Всичко, което даваха. От време на време задрямвах.

— Случайно да знаете коя телевизионна компания ви обслужва? — попита Коулман.

— Не — отговори Пиърс. — Нямам представа, съжалявам. Вие знаете ли вашата?

— Имате ли нещо против да проверя?

— Не зная, аз… — В това време лицето на Пиърс леко се разведри, не че усмивката му озари помещението. — О, разбирам. Да, естествено. Всичко, което ви е необходимо.

Коулман с облекчение се измъкна от адския стол.

— Благодаря, че ми отделихте време, сър. Надявам се да не ви безпокоим повече.

Пиърс доста дълго остана неподвижен, после поклати недоверчиво глава.

— Преди да си тръгнете, инспекторе, може би ще сте в състояние да ми отговорите на един въпрос.

— Стига да мога.

— Добре. Имали каквато и да било причина да убивам сержант Канета? Тъй като, доколкото разбрах, там е работата. Да, работил е като охрана за „Калоко“. Къде? Каква е била работата му по-точно? И после какво? Та аз дори не го познавам. Съмнявам се, че бих могъл да го различа сред някое множество. — Замълча, простря ръце, призовавайки за проява на здрав разум. — Просто не разбирам. Свързан ли е с мен по някакъв друг начин?

Коулман го изслуша. Наистина не можеше да го вини, че е ядосан и разстроен, но нямаше да издаде и дума от онова, което шефът му бе заръчал да пази в тайна.

— Рутинно разследване — отговори сержантът. — Нищо повече. Благодаря, че ми отделихте време.

— Случайно съвпадение — твърдеше Бакстър Торн пред Глицки. — Такива слончета се намират навсякъде. Можете да си купите в който и да е хубав магазин за подаръци. Този ми е талисман. Нося го със себе си от години.

Нов въпрос, нов простичък отговор.

— Както вече ви казах, Дизмъс Харди, струва ми се, е името на господина, който дойде в кабинета ми тази сутрин и ми отправи няколко заплахи. — Глицки все още не бе позволил на Торн да влезе в апартамента както се полага. Той седеше на един от столовете в антрето, а лейтенантът се бе надвесил над него. — Като изключим това, едва ли зная нещо друго за него. — Торн си остана напълно невъзмутим, продължаваше да отговаря на следващите въпроси на Глицки с влудяващо спокоен глас: — Пълнех си резервоара, лейтенанте, и се боя, че извърших непростимия грях да го препълня. Разлях бензин по палтото си.

Глицки вече бе склонен високо да оцени изврътливостта на това копеле, когато телефонът иззвъня. Батавия вдигна слушалката, послуша известно време и я подаде на Глицки:

— За теб е. Винс.

Лейтенантът нареди на Торн да остане на мястото си и отиде до бюрото.

— Най-после Пиърс излезе съвсем чист — започна Коулман и продължи да разказва какво е научил в „Калоко“: че Пиърс пак има сносно, макар и не идеално алиби. После сниши гласа си до шепот: — Така чуваш ли ме?

— Едва-едва.

— Достатъчно е. Тук има хора.

— Добре.

— И значи, пиша си аз доклада за Пиърс на бюрото и кой, мислиш, се отбива? Тъкмо си тръгна около пет. Ранцети.

Глицки се намръщи. Джери Ранцети работеше в службата за управление и контрол — отдел, който обикновено се нарича „Кадри“. Щом Ранцети е наминал към „Убийства“, значи е по следите на някое лошо ченге, а тази новина не се нравеше на Глицки. Екипът на „Убийства“ бе малък — трийсет мъже и една жена — и Ейб усещаше, че лично би поръчителствал за почтеността на всеки от тях.

— Предполагам, че не е било светска визита.

— Е, престори се, че е така. Пък аз се престорих, че му вярвам. И изведнъж вика: „О, да, може и да има нещо, може пък да съм подочул нещичко, може и да му кажа едно-друго.“

— Може би — отговори Глицки. — За кого става дума?

Коулман замълча, а гласът му, когато заговори отново, едва се долавяше:

— Затова ти позвъних, Ейб. За кого души ли? За теб.

35

— Кога разбра за нас? — попита Рон.

— Хрумна ми, още когато видях спалните ви, но всъщност не го осъзнах докрай, докато не съобразих, че вероятно имаш сексуална връзка с Мари. Брий е имала любовна връзка. Ти — също. Но все пак сте изглеждали щастлива двойка, добре ви е било заедно. Доволни сте били. Не се връзваше. Единственото, което не разбирам, е защо сте си дали целия този труд. Защо тя просто не си е останала леля Брий?

— По онова време подобно положение ни налагаше да се обясняваме надълго и нашироко с всеки срещнат. А никой не разпитва мъж с деца и втора съпруга. Обаче мъж, децата му и неговата сестра? Това е друга работа — съчетанието е чудновато и на всеки би могло да се стори необичайно, а ние не можехме да го допуснем. Трябва да ме разбереш: издирват ме за отвличане на деца, може би дори за детска порнография. Сериозна каша. По петите ми са. Трябваше да изглеждаме точно като най-обикновена двойка. Не просто като, а точно като. И дълго време успявахме.

— Като се изключат връзките ви.

Рон поклати глава.

— Е, да, налагаше се да пазим връзките си в тайна. Но тъй като в същността си всички любовни отношения на женените са такива, нещата бяха наред.

— Значи ти и Мари. Откога сте заедно?

— От няколко години.

— И тя го приема? Не те ли натиска да се ожените?

Той се облегна на дивана и кръстоса крака.

— Не. Да ти кажа ли, обсъждали сме на няколко пъти развода ми с Брий. Но това беше преди Брий да умре. Оттогава тя според мен чака да мине достатъчно време. Да изтече траурът — добави той неловко. — Така че за брак още не е ставало дума.

— Искаш да кажеш, че тя не е знаела за Брий ли?

— И все още не знае. Никой не знае.

Харди, на свой ред, се облегна, печелейки време да осъзнае чутото.

— А децата?

Рон Бомонт поклати отрицателно глава.

— Бяха на две и три годинки, когато се преместихме тук. Може и да са чували, че леля им се казва Брий, но не си спомняха. Така че в скоро време тя стана за тях просто Брий, втората им майка. А животът им бе далеч по-хубав, отколкото преди.

— Ами Даун?

Рон застана нащрек. Внезапно се озова на самото крайче на дивана, а цялото му тяло издаваше готовност да скочи при тази заплаха за децата му, та дори да се нахвърли върху мъж с пистолет.

— Какво Даун?

— Това те питам.

Остана приведен напред, напрегнат, с вкопчени една в друга ръце. Харди го изчака. Полека-лека думите на Рон потекоха:

— Никога не съм срещал човек като нея, дори далечно нейно подобие. Бях в предпоследния си курс в Уисконсин. Срещах я из всички библиотеки — работеше по магистърската си дисертация. По социология.

— И тя ли бе студентка?

Рон се изсмя.

— Не. Макар според мен да беше умна. Не, сигурен съм, че беше умна. Страхотно умна. Прекалено умна.

— Какво искаш да кажеш?

Рон пое въздух и тежко го издиша.

— Не изпитваше нищо или — не е съвсем така — по-скоро решаваше кои чувства са разумно оправдани, а останалите изобщо не признаваше. За нищо на света не би заложила на по-слабите си емоции.

— И кои бяха те?

— О, нали разбираш. Обичайните, които пречат на всички ни, но особено на жените. Поне така смяташе Даун. Любовта, потребността, състраданието. Всичко, което се превръщаше в спънка да получи исканото.

— Тоест?

Рон вдигна рамене.

— Всъщност е много просто. Обичайното. Парите, властта, вълненията.

Харди едва не прихна пред подобна нелепица.

— И тя възприемаше всичко това като специализация по социология, така ли?

Рон поклати глава.

— Не. Започнала е като стриптийзьорка. По времето, когато се запознахме — той замълча, — се представяше за актриса. — Въздъхна. — Сега, като се замисля, у нея ме е привлякло онова усещане за… навярно трябва да го нарека опасност. — И отново замълча.

— Продължавай — подтикна го Харди. — Имаш предвид физическа опасност ли?

Последва повторно безсмислено изсмиване.

— Да, дори и това вероятно. Или поне така ми се е струвало — на мен, безгрижното момче от тесногръдия Илинойс. Беше четири години по-голяма от мен и наистина нямаше никакви предразсъдъци, що се отнася до плътските неща. По онова време ми се струваше, че съм умрял и съм отишъл на небето. Имам предвид, че се сблъсках с един напълно неконвенционално освободен дух в невероятно тяло и тя ме обичаше и, разбира се, и двамата се чувствахме непобедими и безсмъртни. Нищо не бе в състояние да ни досегне. Събирахме се и се смесвахме с други двойки, пробвахме всевъзможни дроги, мотаехме се по места, в които днес не бих си и помислил да стъпя.

Замълча, сякаш едва ли не молеше за позволение от Харди да продължи.

— Като се озърна назад сега, изглежда ми невъзможно, сякаш съм бил друг човек.

— Кога беше това? — попита Харди. — Преди двайсет години ли?

— Горе-долу толкова.

— Наистина си бил друг човек — кимна адвокатът. Рон сякаш се поуспокои донякъде и продължи:

— Като че ли най-много съжалявам, че и двамата ми родители починаха по онова време, в самото начало на връзката ми с Даун.

— И колко трая тази начална фаза?

— Пет години или малко повече.

— Те разбраха ли изобщо с какво се занимава тя?

— О, не. Минаваше за студентка — като мен. Но най-вече татко сякаш проникваше в душата й и разбираше каква е. Опита се да ми каже, но аз не желаех да слушам каквато и да било критика от безнадеждно задръстения си баща. Имам предвид, че той си вадеше хляба със застраховки. Членуваше в „Ротари клуб“ и в обществото „Свето име Господне“. Какво, по дяволите, можеше да ми каже?

— Нищо, освен всичко — сериозно отговори Харди.

Забележката му имаше ефект.

— Точно така. Но аз участвах в сексуалната революция, а той и хабер си нямаше. Смятах дори, че ме ревнува. — И отново прозвуча все същият характерен неискрен смях. — Така че зарязах тях, а не нея. А после татко умря.

А след две години и мама. — Сведе очи към ръцете си.

— Значи сте били женени пет години?

— Все още не. Бяхме свободни. Нямахме нужда от някакъв си къс хартия.

— И с какво се занимавахте тогава? И ти ли стана актьор?

— Не. — Рон се замисли за момент. — До ден-днешен не зная защо. От детинщина навярно. Щеше да ми дойде много да се чукам пред камерата. Сякаш някъде дълбоко в съзнанието ми се бе загнездило усещането, че някой ден ще надрасна всичко това. Не исках то да остане записано където и да било.

— Разумно от твоя страна.

— Да. Но всъщност не го бях планирал. Не вярвам да съм бил чак толкова добродетелен. Просто така стана.

— А с какво се занимаваше?

Въпросът, изглежда, го обърка.

— Ако трябва да съм откровен, почти с нищо. Даун изкарваше, макар и нередовно, бая пари, а аз бях завършил счетоводство, така че се разпореждах с парите. Имахме достатъчно, за да живеем, а най-важното бе, че не искахме да се обвързваме с постоянна работа. Трябваше да живеем.

— И какво се промени?

— Навярно аз. — Харди не искаше да си признае, но у Рон Бомонт имаше нещо обаятелно, скромно. Както казваха всичките му познати, беше страхотен. — Не че поумнях — сподели той откровено. — Просто пораснах. Вероятно се обади буржоазното ми възпитание, знам ли, но осъзнах, че трябва да сложим точка на бохемския живот и да продължим нататък. Честно казано, средата ни взе да остарява, да не говорим за нас самите.

И тъй, тя забременя. Ние забременяхме. И реши да направи аборт. Разрази се огромен скандал. Тя обаче бе решила. И го направи. А аз се изнесох. — Рон въздъхна. — И точно тогава тя според мен за пръв път не можа да се справи с… чувствата си. Беше на трийсет и една. Биологичният й часовник тиктакаше застрашително. Цялата история направо я съсипа. Смая се, че не успява да ги овладее с разума си, но фактът си бе факт.

— И пак се събрахте?

Рон кимна.

— Оженихме се. Започнах работа като касиер в една банка. Роди се Касандра. А година по-късно и Макс. Тя не го понесе.

— Кое?

— Ненавиждаше всичко това. Бебетата. Плачовете, преповиването, памперсите, безсънието. Но най-вече досадата да си по цял ден с тях. Ненавиждаше и работата ми. Омразно й бе да нямаме пари. Но знаеш ли кое е най-смешното?

— Кое?

Лицето му се разведри.

— Аз ги обожавах. Обичах ги. Сякаш някой просто щракна копчето и внезапно видях всичко в друга светлина. Те ни придаваха смисъл. Затова сме дошли на този свят. Поне аз несъмнено съм се родил заради тях.

На Харди му бе невероятно да го слуша. Рон описваше собствените му чувства след раждането на сина му Майкъл, умрял още невръстен. След тази трагедия Харди се бе озовал сред ледена и мрачна пустиня и смяташе, че никога няма да се измъкне от нея.

Но десетина години по-късно появата на Ребека и Винсънт бе разпалила пламъчето, което бе сияло няколко години. По-късно обаче то бе помръкнало и на Харди му се струваше, че на негово място не са останали нито светлина, нито топлина, а само пепел покрива всичко недоизгоряло. Питаше се дали под целия пласт е останало поне някакво живо въгленче и ако е така, има ли начин отново да се раздуха пламъка на живота. „Щом всичко това приключи — обеща си той, — пак ще опитам.“

— А после какво стана? — попита адвокатът.

— Каквото се очаква в подобно положение — отвърна Рон. — Скандали, още по-бурни скандали, и пак скандали. Тя искаше да се върне към предишната си работа и двамата се карахме.

— Пак ли да танцува разсъблечена?

Рон сви рамене.

— Твърдеше, че не умеела друго. Казвах й да научи нещо, вече е майка, трябва да помисли за децата. Нима иска да израснат в подобна среда?

— А тя какво отговаряше?

— Казваше, че нищо й нямало на средата. Плащали добре и давали високи осигуровки. — Извъртя раздразнено очи. — Бил съм колеблив. Станал съм консервативен. Егоист. Изброй каквото още ти дойде наум.

— И тя тръгна ли пак на работа?

— Не веднага. Поне за известно време.

— Защо?

— Ще ми се да вярвам, че заради силната ми воля. — Изсмя се студено. — Не се предавах. Но тя наистина не можеше да си стои у дома, а аз не наемах целодневна бавачка, така че се редувахме. Голяма грешка от моя страна, както се оказа.

— Защо?

— Защото тя излезе добрата работеща майка, а аз — едва ли не безработен татко. Съдилищата предпочитат майките като опекуни, а когато бащата няма истинска работа… — сви рамене, — отпиши го.

— Значи е тръгнала на работа? — Харди искаше да знае какво се е случило.

Рон кимна.

— Някаква канцеларска работа, която, естествено, бе невероятно досадна и не се заплащаше както тя бе свикнала. Искаше да напусне, обаче аз продължавах да настоявам за истинско семейство. — Въздъхна. — Както и да е, изкарахме още две години, без аз да работя — ужасна, ужасна грешка, — но най-накрая трябваше да си потърся работа. — Погледът му помрачня. Пак се премести на самия край на дивана и стисна ръце така, че кокалчетата му побеляха. — И точно тогава тя е започнала да продава децата.

Мари и децата най-после се прибраха, което, честно казано, донесе огромно облекчение на Харди. Доверието в Рон Бомонт и неговата преливаща от идеализъм, мелодраматизъм и дори героизъм съдба се бе разраснало като тумор в душата му през последните дни. И ако той се окажеше злокачествен сега, когато вече бе започнал да го приема за доброкачествен, щеше да изглежда като непоносимо жестока шега.

Известно време обясняваха на скептично настроената Мари присъствието и ролята на Харди. Но Рон и децата — всъщност Касандра — й го представиха в изгодна светлина. Харди е на тяхна страна. Може да му се доверяват безусловно. За Касандра той бе герой. Видимо се зарадва, че го вижда отново, и то най-вече защото тъкмо тя го бе убедила да им помогне. Той й каза, че доста е напреднал. Щял да й докладва окончателно утре. На нея това й допадна.

Що се отнася до останалото, те си бяха все същите добре възпитани деца от хотела, макар Харди да изпита задоволство, когато Рон бе принуден да им нареди да спрат с разправиите чий ред е да избере филма за видеото. В крайна сметка, бяха си най-обикновени деца. Също като неговите. Това все така му носеше облекчение.

Мари — хубава, наглед самоуверена, но всъщност любезна жена, наближаваща трийсетте — си придаваше храбър вид, но тук Рон нямаше думата, особено в присъствието на непознат. Нищо че този непознат бе представен като техен спасител.

Ала след като децата отидоха да гледат телевизия, Рон и Мари разопаковаха продуктите с отработената сръчност на отдавнашна двойка. Щом свършиха, Мари отвори по една бира за всеки и каза, че ако им потрябва, ще бъде при децата.

Харди я възпря. Говореше спокойно, но тонът му не измами никого:

— Значи през почивните дни сте били тук?

Мари погледна Рон.

— Излязохме едва сега.

— А вчера? А онзи ден?

— Какво означава това? — попита Рон.

Харди вдигна длан да го възпре.

— Мари, всички ли си седяхте у дома през почивните дни?

Тя прямо отвърна на погледа му.

— Да. Рон пристигна по обяд в събота и се настанявахме. А в неделя времето беше ужасно, нали си спомняте? Останахме си вкъщи, играхме разни игри и гледахме видео.

— А в събота през нощта?

— Какво? Дали сме излизали ли? Че от къде на къде?

— Беше нощта преди Вси светии.

Тя въздъхна тежко и хвърли поглед на Рон.

— Опитахме се да ги развеселим тук, ловихме с уста окачени ябълки, оставихме ги да погледат страхотии по телевизията.

— И после Макс сънува кошмари — добави Рон. — Половината нощ не можахме да подвием крак.

Мари скръсти ръце, подразнена от кръстосания разпит на Харди.

— Рон ми каза, че утре ще може да се прибере у дома. Вече започнахме да се шегуваме по този повод. Това ли искахте да разберете?

— Да — отвърна Харди.

Мари кимна и по лицето й отново се изписа тревога. Обърна се към Рон:

— Ако ви потрябва нещо, просто ме викни.

Преди да излезе и да затвори вратата на кухнята зад себе си, каза на Харди, че й било приятно да се запознаят.

Той не й повярва докрай.

Макар да бе склонен да повярва на думите й за събота вечерта. А ако Рон е бил тук заедно с нея, значи не е стрелял навън по Фил Канета.

Но Рон се наежи от въпросите му.

— Защо е всичко това?

— За да докажа — сухо отвърна Харди, — че не си убил Брий, което е грижа на повече хора, отколкото би ти се харесало. Между другото, да притежаваш часовник „Мовадо“? Нали се сещаш — уникална изработка с малка точка на дванайсет?

На Рон му бе писнало до смърт от въпроси.

— Между другото, не смяташ ли, че прекаляваш? — Харди не отговори, изчаквайки да се доизкаже докрай, да рухне. — Явно не — изрече той най-сетне.

— А инспектор Грифин питал ли те е за същото? За часовник „Мовадо“?

— Не. Защо?

— Няма значение — махна с ръка Харди. — А сега ми разкажи за погребението на Брий — как прекара деня?

— Господи, не разбирам…

— Рон — неумолимо го прекъсна Харди, — бъди така добър.

По лицето на събеседника му пролича, че е разстроен, но пък лицето на Харди издаваше очевидна решимост.

— Какво те интересува?

— Искам да зная какво си правил, какво правиха децата, къде сте ходили?

Последва подробен разказ. В осем часа Рон и отец Бърнардин организирали закуска за придружаващите ковчега — четирима от татковците на други членове на училищния футболен отбор — в жилището на пастора на „Св. Катерина“, а децата, разбира се, не пуснал на училище, за да останат с него. Опелото било в десет. В единайсет и петнайсет, придружен от Мари, децата, свещеника, татковците и още неколцина познати от ограничения светски кръг на Рон и Брий, потеглил за Колма, където я погребали.

Както Кери, така и Пиърс присъствали на опелото. Но нито единият, нито другият дошли на погребението.

Край гроба имало кратка молитва, а после Рон завел Мари, Бърнардин и децата на обяд в „Клиф Хаус“. Откарал Макс и Касандра в „Меривейл“ около два, по времето, когато е било открито тялото на Карл Грифин.

Нямаше повече място за съмнения. Рон не е застрелял Карл Грифин и значи не е използвал същия пистолет, за да ликвидира Канета. И най-накрая бе почти сигурно, че не е убил собствената си сестра. Както и не бе преставал да се кълне, както вярваше Франи, както се надяваше Харди, Рон Бомонт бе невинен.

От плещите на адвоката се стовари огромно бреме.

Харди се огорчи, като осъзна, че би могъл да го научи още в петък през нощта, най-късно в събота вечер, стига само Рон да не бе изпитал потребност да офейка. Но нямаше от какво да се оплаква. Всъщност Рон му бе позвънил в събота, опитал се бе да му съдейства. Нямал е представа какво преживява Харди. На адвоката му оставаше само да изкопчи отговори на останалите си въпроси, докато все още бе възможно.

Наложи си да говори с безразличен тон и започна:

— Разкажи ми за отношенията на Брий с Деймън Кери.

— Добрал си се до него, а? Не се учудвам. — Рон се облегна и надигна бирата си.

— Смяташ ли, че той я е убил?

Рон бе разсъждавал много по въпроса и сега пак се замисли.

— Тук се сблъсквам с чисто стратегически проблем — как би могъл?

— Не е толкова трудно. Пристига в жилището ви, след като сте тръгнали с децата за училище. Знаеш ли, те са говорили по телефона онази сутрин? Кери и Брий.

— Зная.

Харди се изненада.

— А знаеш ли за какво?

— Не. Не конкретно. Сигурно просто са си говорили. Непрекъснато си звъняха. Обаче виж какво, на него му предстоят избори за губернатор. Едва ли просто ще ходи по улиците и ще убива хора.

— Може да е паркирал в подземния гараж…

Рон поклати глава.

— Ами ако някой го види долу или в асансьора? Пък и защо?

— Била е бременна.

— Изключено. Те се обичаха. Мислеха да се женят. Оттам и разногласията ни с Брий. — Рон нервно въртеше бутилката по масичката. — За мен настъпиха лоши времена — изрече най-сетне. — Бездруго се разстроих много, когато взе да се появява по вестниците във връзка с Кери.

— И защо по-точно?

— Брий не е често срещано име. Ако Даун се натъкне на него…

— И как? Тя не е ли в Уисконсин?

— А защо не? Тя чете вестници. Новините от Калифорния се предават навсякъде.

— Смятах, че ненавижда децата.

— Когато бяха бебета. Но след като разбра каква изгода може да има от тях… — Гласът му пресекна. — Тя, естествено, се бори като лъвица за правото си на техен опекун. Смяташе ги за своя собственост.

— А след като получи съдебното решение? След като ти… — на Харди все още му беше трудно да го приеме — ги взе? Мисля, че Брий е била първият човек, при когото ще ги потърси.

— Точно така. Но съдебното решение не ни дойде като гръм от ясно небе. Двамата с Брий имахме месеци, за да се подготвим. Когато пристигнахме тук, в Калифорния, вече се наричах Рон Бомонт, наскоро овдовял. Около година живях с децата в един апартамент в Оукланд, спотаен в сянка.

— С какво се занимаваше? Искам да кажа — с какво си изкарваше хляба?

— С каквото и сега. Счетоводна работа на компютър.

— Значи сте останали в Оукланд, докато следователите са престанали да додяват на Брий?

— Точно така. После двамата с нея започнахме да „ходим“, организирахме сватба в тесен кръг.

— И никой ли не ви позна?

— Не и като брат на Брий. Откакто заминах да уча в колеж, живеехме отделно. По онова време Брий беше около четиринайсетгодишна. А докато аз живеех в Расин, тя пристигна да следва тук. Нито един от приятелите й дори и не подозираше за моето съществуване, не че тя имаше кой знае колко приятели. — Той сви рамене. — Идеално положение.

— Но и страхотно рисковано.

Рон отново повдигна рамене.

— Рискувай, за да спечелиш. Това бе най-добрият избор. За нищо на света не бих върнал децата при Даун. — Той се помъчи да обясни по-ясно: — Виж, тя наистина не намираше нищо лошо в онова, което искаше да прави, което вършеше. Обществото чисто и просто е прекалено пуританско. Сексът е нещо естествено. Ако някои хора са твърде задръстени, то си е тяхна работа.

— Но не и що се отнася до децата. Никой не го смята за нормално при децата.

Рон като че ли се обърка. Ако Харди не е наясно с това…

— Е, сам провери. Някои правят по десет милиона снимки годишно.

Възцари се кратко мълчание. И двамата взеха бутилките си.

— Както и да е — продължи Рон, — да се върнем на темата. Да предположим, че Даун види Брий във вестниците, обезателно ще схване. Същото име, същата дейност. Малко да се разрови и ще открие, че предишната й фамилия е била не Бомонт, а Брунета — моята. С мен е свършено. С децата също. — Въздъхна. — Тъй че, да, наистина се карахме по този въпрос.

— И какво казваше тя? Какво казваше Брий?

— Не бих го нарекъл „казваше“ — отговори Рон. — Трудно ми е да ти обясня, но като че ли най-неочаквано тя просто… порасна.

— Грозното патенце — обади се Харди.

— Точно така. Не че не беше невероятно щедра сестра — и то само за доброто на децата. Нито дума не ми е споменавала за другите си мъже, макар аз да знаех за тях. Приличаше на мълчаливо споразумение помежду ни, че не би могла да започне сериозна връзка, защото има задължение преди всичко — махна към вътрешността на жилището — към хлапетата оттатък. С тях се бе нагърбила.

— Но защо изобщо се е съгласила на такава стъпка? Имам предвид, че е крайно необичайно…

— Все заради същото. И да съм смятал, че са ме възпитавали традиционно, поне бях скъсал с това възпитание на около двайсет. А Брий беше на двайсет и осем. Бе защитила доктората си и имаше новата си работа, но всъщност нямаше никакъв опит в реалния живот. И този замисъл внезапно й предложи някаква цел. Нямаше никакъв живот навън, а и обичаше децата. Така спасяваше живота им. Нали знаеш, когато човек е млад, смята, че разполага с безкрайно много време. Взема решения за цял живот все едно си избира чифт обувки.

Отново настъпи мълчание. И двамата бяха наясно за какво става дума.

— И какво стана? — попита най-накрая Харди. — Защо започна объркването?

По лицето на Рон отсреща се изписа истинска мъка.

— Поради най-естественото нещо на света — мрачно се отзова той. — Тя се влюби. Искаше да има свой живот, свое семейство. — Подвоуми се, но продължи: — А аз не й давах. Не исках да променям своя. Побеснях, като разбрах, че е бременна.

— От Кери.

Рон кимна.

— Канеше се да му каже. Така и не разбрах дали му е казала. Още един повод за разправии помежду ни.

— Един момент. Нали документите ви за самоличност са били наред, защо просто не сте се престорили, че се развеждате и тя да се ожени за Кери?

Рон поклати отрицателно глава.

— За бъдещия губернатор? Изключено. За всеки друг — да, но ако станеше първа дама на Калифорния, хората щяха да умрат от любопитство каква е била в миналото. И всичко щеше да излезе наяве.

— И какво й предлагаше ти? Какво бе решението според теб?

— Не зная. Мислех, че ще можем да се разделим без проблеми и да изчакаме една-две години. Да се отдалечим един от друг. Само да беше почакала…

— Но тя вече е била бременна. Чакала е достатъчно, не мислиш ли?

За чест на Рон, той се срамуваше от станалото.

— Тя направо ме навика. Кога щяла да живее свой живот? Как било възможно да съм такъв егоист след всичко, което била направила за мен и децата? — Пресрещна погледа на Харди. — И разбира се, имаше право.

Най-сетне стигнаха до същината на проблема.

Първоначално Рон от смайване не повярва на ушите си, че Харди изобщо го моли за подобно нещо. Очевидно било, че е невъзможно. Не можел да го направи. Стана, прекоси кухнята, отиде до умивалника и наплиска лицето си, а после се избърса с кърпата за чинии. За миг остана опрян на дланите си. Харди заговори на гърба му:

— Поканата не подлежи на пазарлъци, Рон. Трябва да се явиш.

Рон се извърна.

— Как е възможно да ме молиш за подобно нещо?

— Защото това е единственият начин.

— Изключено. Ще ме арестуват. Не бива да го допускам. Нали тъкмо за да го избегна, прибягнах до какво ли не.

— Рон, изслушай ме. — Харди се изправи с изопнато лице. — Няма да те разпитва разширеният състав от съдебни заседатели. Разискванията няма да са при закрити врати. Никой от обвинителите няма да е в състояние да те притиска. А освен това на мен ми е необходимо да присъстваш там. Заради Франи.

— Не разбирам защо.

— Простият отговор е защото, ако ти не седиш в съдебната зала, изслушване няма да има. Обещах на съдията.

— Но така…

Харди вдигна ръка и отсече:

— Чуй ме, Рон. Истинският отговор е, че трябва да си там, за да й кажеш, че може да говори. Всъщност не мисля, че ще се стигне дотам, но ако все пак се наложи.

По лицето на Рон се изписа вътрешната му борба.

— Но нали й написах бележка, че…

— Зная какво й написа — озъби се Харди. — Няма да свърши работа, нали ти казах. Тя си е изработила собствена представа за печелене на време и никой, освен теб, няма да промени решението й. — Сниши глас: — Дължиш й го, Рон. Знаеш, че е така. По дяволите, дължиш го на мен.

Рон повторно закрачи из кухнята. Помещението бе прекалено тясно. При прозореца спря, погледа навън в мрака почти минута, което изглеждаше прекалено дълго. Най-накрая се обърна.

— Знаеш ли кой е убил Брий?

— Зная, че не си ти. Мога да докажа, че не си ти.

— Чувал съм, че човек не може да докаже отрицание.

И Харди бе чувал същото. Но със съдействието на Глицки бе в състояние да предостави убедителен довод, че един и същ човек е убил Грифин, Канета и Брий. Следователно…

— Сигурно е вярно — отговори. — Само че понякога, ако човек си наеме достатъчно добър адвокат, може да създаде подобно впечатление.

Но Рон не се отказа от предизвикателния си тон:

— И това ще си ти, така ли?

Внезапно на Харди му дойде до гуша — Мари, Рон и децата можеха да се правят, че разиграват пиеса, която ще свърши утре, но ставащото не беше пиеса и Харди бе убеден до дъното на душата си, че тя няма да свърши, докато самият той не я приключи. Крайчетата на устните му се повдигнаха, макар това да бе по-скоро гримаса, отколкото усмивка.

— Точно така, приятелю, ще бъда аз.

Рон стоеше до прозореца. Харди различи навън кутийките по склоновете на Туин Пийкс. С почуда установи, че все още е светло. Мъглата се бе приповдигнала като нисък похлупак — опушен и мръсен.

— Рон!

Отново се възцари продължително мълчание.

— Нямам друг избор, нали?

— Боя се, че не.

Загледа се през прозореца, после се обърна и приближи до кухненската маса. Отпусна се тежко на мястото си, отново завъртя бутилката с бира, вдигна очи към Харди.

— Ще дойда.

Харди се взря в него.

— Сигурен ли си?

Рон объркано разтърси глава. Вече не се колебаеше. Бе взел решение.

— Да, сигурен съм. — Вдигна поглед и опита да се усмихне. Харди го бе приклещил и бе нанесъл удара си. Щеше да дойде. Естествено. Налагаше се. Нямаше друг избор.

Адвокатът въздъхна с видимо облекчение.

— Добре тогава. Ще те взема оттук в осем и половина. Как ти се струва?

— Става — отзова се Рон. — В осем и половина. Прекрасно. Ще бъда готов.

— Идеално. — Харди за втори път въздъхна победоносно. Протегна ръка през масата. — Извинявай, че беше толкова трудно, но ще свършим работа, повярвай ми. И благодаря за днешното ти съдействие.

Разговорът им бе приключен. Рон повторно разтърси ръката на Харди. Щом стигнаха до външната врата, адвокатът спря.

— О, още една дреболия. Мога ли за секунда да поговоря насаме с Касандра?

Лицето на Рон се помрачи. Но адвокатът, очаквал неодобрителна реакция, пусна една мъжка усмивка и сложи ръка на рамото му.

— Тя е мой приятел, не забравяй. Нали тя ме забърка в цялата тази история с всички вас? Няма да е справедливо, ако не я посветим в замисъла си, не смяташ ли?

Чакаха на площадката пред апартамента.

Рон, Мари и децата вземаха нещата на игра и Харди превърна личната им тайна с Касандра в част от играта. Татко й е казал, че може да се довери на господин Харди, нали? Ако иска още веднъж да се увери, могат да го повикат тук, навън, и да го попитат, но пък има опасност Макс да чуе.

Налагало се да поговори с нея насаме тук, навън, на площадката, защото татко й не искал Макс да се разстрои, че пуска само нея да пренощува при Ребека Харди.

Очичките й заблестяха от вълнение.

— При Ребека ли ще нощувам? Много обичам.

И Макс щели да поканят, но татко й казал на Харди, че братчето й трябвало да се наспи добре след снощните кошмари. Винсънт щял да го преживее тежко, но щял да разбере.

Не. Нямало защо да се връща в апартамента. Ребека имала още една четка за зъби. Щяла да й даде някоя от пижамките си. Щяло да бъде страхотно.

Но трябвало бързичко да стигнат до колата на господин Харди. Налагало се да изчезнат, преди Макс да е разбрал. Иначе ще трябва тя да остане тук и да се лиши от гостуването.

Спря след пет пресечки и наля десетина литра, а Касандра чакаше в колата. Още на бензиностанцията, без да откъсва очи от нея, пусна двайсет и пет цента в телефонния апарат.

Гласът на Мари пресекваше от тревога, но пък и той не й даде време да говори.

— В осем и половина ще чакам долу, както се уговорихме с Рон. Касандра е добре.

Досега не бе виждал Ерин Кокран толкова вбесена и си помисли, че в сравнение със съпруга й Ед, когато той се прибра след работа у дома, гневът й изглежда безобиден като ланшния сняг. Но загрижеността за разбиранията на околните вече не му влизаше в работата. Караше я на интуиция и навивка, а ако хората, които обича, не приемат действията му, ще трябва да се примирят. Не разполагаше с време.

— Взех я назаем — обясни. — Само за една нощ.

— Това не е шега, Дизмъс.

— Не го смятам за шега. Съзнавам, че е изключително сериозно.

Тя направо го грабна за яката и от задния двор го завлече в къщата. Децата, забравили за всичко на света, бяха изцяло погълнати от приспособлението, което си бяха измайсторили от огромен кашон, въжета, няколко пластмасови стола и едно одеяло. Ерин им хвърли едно око, за да се убеди, че не обръщат внимание на възрастните. И пак впи поглед в Харди.

— Не мога да повярвам, че молиш мен и Ед да участваме в подобно нещо.

— Няма друг начин, Ерин.

— Направо не вярвам на ушите си. Ами ако полицията…

— Рон няма да се обади в полицията — прекъсна я Харди. — Пак се канеше да бяга, а аз имам нужда от него утре, за да освободя Франи. — Погледна към децата. — Касандра е моята гаранция, че ще дойде.

— Но ти не можеш…

— Ерин! — Не особено грубо сложи длани на раменете й. Сам се изненада от резкия си тон. Но нямаше какво да се прави. — Ерин, чуй ме! Стореното — сторено. Само още една нощ.

Свали ръце. Устните на Ерин трепереха, тя се мъчеше да се овладее, не бе в състояние да говори.

— Трябва да вървя — добави той.

36

Харди седеше приведен на ниския тапициран стол до балкона в надстройката. Завесите бяха дръпнати и като вдигнеше глава, виждаше далеч наляво от себе си как залезът лее оранжева светлина в пурпурното море. Най-неочаквано между облачната покривка и земята видимостта се бе възстановила. Струваше му се, че в северния край на залива може дори да различи отделните коли по Ричмъндския мост.

Какво направи? Какво направи?

Ето каква мисъл го връхлетя.

Налагаше ли се да взема Касандра? В края на краищата Рон се бе съгласил да се срещнат утре сутринта и да го придружи на разпита. И щеше да го направи — нали обеща. Харди успя да го убеди, че се налага. Беше уредено.

Освен ако…

Освен ако Рон не го излъга. Беше приел твърде внезапно и с прекалена лекота. Да, решил беше, но не да изчака още един ден и да отиде в съда, за да изясни бъркотията. Напротив, Харди изобщо не се съмняваше, че в уречения час Рон с децата си вече ще е изчезнал безследно.

Ами ако греши?

Сърцето му се сви и го обля пот. Стискаше ръце пред себе си — единственият начин да избегне треперенето им.

Скочи от стола и застана неподвижно, опитвайки се за пореден път да си представи сборичкването, състояло се тук. Но обстановката не издаваше нищо. Отиде до френските прозорци, отключи, отвори и излезе навън.

Все същото. Саксиите с хилави храсти. Масичката и столовете си стояха, както и при първото му посещение. Пристъпи три крачки по хлъзгавите плочки и се озова до грубия парапет от ковано желязо.

Опита здравината му и го намери за устойчив. Не се изкуши да се облегне на него, но все пак — с длани на парапета — му се прищя да надникне долу в правоъгълника на покритата градина. Усещането за височина го хипнотизира. Прикова го така секунди наред, но замайването го принуди да се изправи.

Отстъпи, потръпвайки, смаян от първичната мощ на подтика да скочиш: смъртта изглеждаше лесна — страховито привлекателна възможност в миг на слабост.

Или на податливост.

Парапетът бе влажен от трийсетчасовата непроницаема мъгла и той понечи да изтрие длани в сакото си. Нейде долу забуча сирена за мъгла и Харди внезапно се спря.

Ръждиви петна. Почистване на тъкани.

Обърна дланите си нагоре. Слънцето току-що бе залязло и здрачът настъпваше бързо, но естествената светлина все още бе достатъчна, за да различи едва доловимите бразди.

Още дълго стоя неподвижен. Ключът за балконската лампа се намираше зад гърба му. Обърна се и я запали. Ръждата по ръцете му не беше тъмна, но се забелязваше с лекота.

Отново приближи до парапета, но този път приклекнал, та горната му част да се озове на равнището на очите. Там, където бе стоял, влагата, естествено, бе изтрита, но освен това му се стори, че различава къде дланите му са избърсали ръждата. Замахна силно с ръкава на сакото си и гладката и здрава тъкан се закачи на две места, а когато го отдръпна, парапетът бе оставил ръждива ивица по него.

Но по-важното бе, че по самия метал личаха следи от допира. Горният слой ръжда бе изтрит. Едва доловимо, но несъмнено.

Което навеждаше на също толкова несъмнен и смайващ извод. А ако тялото на Брий е било хвърлено през този парапет и триенето е било достатъчно, за да остави петна от ръжда по дрехите й, дори някой некадърен и преуморен следовател, оглеждащ местопрестъплението, щеше незабавно да съзре две неща. Първото — щеше да се забелязва, ако не и да бие на очи, петно по парапета, където ръждата е била изтрита.

„А второто — помисли си Харди, — щеше да е още по-подчертано.“ Собственият му костюм от изкуствена тъкан се бе закачил на две места, когато бръсна парапета. Брий е била облечена с памучни и вълнени дрехи и те щяха целите да са разнищени от грубия парапет от ковано желязо.

Мозъкът му работеше на бързи обороти, докато той стоеше и гледаше запалващите се светлини в града под краката му. Нямаше защо да влиза и да преглежда която и да било от папките в куфарчето си. Помнеше почти всичко наизуст.

Един от най-озадачаващите аспекти за екипа по огледа на местопрестъплението бе невъзможността да представи дори и конче от веществена улика, за да свърже някой заподозрян със станалото в тази стая, на този балкон. И сега Харди разбираше защо е така.

Почистване на тъкани.

Никакви следи от тъкан по парапета.

Дейвид Глен, домоуправителят, го помнеше и заяви, че ще го пусне да влезе, но трябвало да свършат бързо. Налагало му се да продължи заниманията си. Приятелите му щели да дойдат всеки момент на карти и за понеделнишките футболни мачове през нощта и ако храната не бъдела сервирана, удоволствието отивало по дяволите.

Така че влязоха в чистата, ярко осветена кухня, където Глен продължи да подрежда студени закуски и сирена, хляб, туршии и подправки. Харди, който вече напълно се бе отказал от мисълта, че някога пак ще започне да се храни редовно, стоеше до плота и се опитваше да не обръща внимание на яденетата.

— Не съм сигурен — изрече Глен. Адвокатът го бе попитал колко души живеят в сградата и дали Глен ги познава до един. — Само две семейства, Бомонтови и Махмутови от четвъртия, имат деца. Да кажем като цяло, четирийсет, плюс-минус.

— Постоянни наематели ли?

— Ами — Глен огледа една маслина и я лапна. — Собственици. Още преди ви казах. Изобщо не съм виждал някои от тях.

— Никога ли?

Глен се замисли.

— Ами някои, май да. Мога да ги подмина на улицата.

— И как така?

— Много просто. Сградата е предназначена да пази неприкосновеността на личния живот. Паркираш си колата в подземния гараж. С асансьора се качваш до жилището си. В някои от апартаментите никога няма хора. Ако питате мен, там не живее никой, но чековете пристигат редовно. Два принадлежат на компании. Нали разбирате, наемат ги за директорите си, когато пристигат в града. — Навярно забеляза как Харди гледа храната. — Ей, да не сте гладен? Искате ли да хапнете?

— Благодаря, няма нужда. Случайно да знаете кои са компаниите?

— Да. Само две са. „Стандард Уеърхаузинг“. Май са от Финикс. И някакви руснаци. Разправят, че търгували с диаманти. Честно казано, изобщо не се вясват.

— А освен тях, колко от апартаментите нямат постоянни наематели?

Домакинът сдъвка още една маслина.

— Не съм задълбавал много-много. Може би два или три.

— Единият от тях да не би да е 902?

Глен спря да дъвче, престана да се суети с храната и насочи цялото си внимание към Харди.

— Пак ли за Брий?

Адвокатът кимна.

— Балконът на 902 под нейния ли е?

Леко кимване.

— Аха. Всички апартаменти с двойка гледат към задната страна. Рита Браунинг.

— И каква е тя? Познавате ли я?

— Хабер си нямам. — Поклати глава. — И тя е от онези.

Последният, с когото Харди искаше да се срещне, бе Глицки.

И ето го и него, с плик от кафява хартия — в „Солариума“ го доведе един от младите колеги на Фримън. Освен Харди и Фримън, още двама души се трудеха на масата над призовките за изслушването при съдия Брон на следващата сутрин.

Фримън си подсвиркваше весело, беззвучно, досадно, но нито една от трудолюбивите пчелички не последва примера му. Не работеха извънредно по собствено желание, Фримън бе чукал по вратите на канторите, бе прекъснал заниманията им и ги бе подбрал. И бяха още в самото начало — след като обработеха призовките, щяха да ги връчват до късно през нощта.

— Трябва да поговорим — каза лейтенантът.

Харди махна извинително на хората, които работеха заради него.

— Прощавайте. Пет минутки.

Глицки не бе толкова убеден. Изправи се лице в лице с раздразнените им погледи и спокойно заяви:

— Може и повече.

Докато се влачеха нагоре по стълбите, до ушите им долитаха недоволните коментари на младите сътрудници. Харди затвори вратата на кабинета си и запали лампите.

Глицки не загуби нито миг.

— Разработват ни.

Докато лейтенантът обясняваше, адвокатът тежко се отпусна на дивана. Книжата му и материалите по разследването все още лежаха пръснати по масичката, но сега му се сториха някак несъществени — остарели и неуместни.

Подобно на него самия.

— Доколкото успях да разбера — заключи Глицки, — новата теория на Областната прокуратура е, че ние с теб служим за прикритие на Рон Бомонт. Ти си негов адвокат, аз — твой приятел. И тримата ще изкараме луди пари от застраховката на Брий.

— Голям майтап ще падне — мрачно се обади Харди, — когато това стане.

— И аз така мисля. — Глицки също не се усмихваше. — Чух, че си я закъсал с наличните. Никак не бих се учудил, ако сам си подпалил къщата си. Как ти се струва?

— Просто като временна пречка, за да не се съсредоточа върху Брий. — Чутото му донесе поне малко облекчение — разбра защо следователите по палежите го бяха въртели на шиш днес следобед. Някой им го бе посочил като подпалвач и сега вече знаеше кой е той. — Този Скот Рандъл представлява заплаха, Ейб. Само стой и гледай как ще се сдушат с Прат и отиде, та се не видя.

— Абе гледам аз. Но ме карат да си мисля, че ще трябва да разкрия информацията за връзката между убийствата на Грифин и Канета с Брий Бомонт.

— И защо?

— За да докажа, че…

— Ти опитваш ли се да откриеш убиеца? С какво разполагат срещу тебе? С какво биха могли да разполагат?

— Не съм арестувал Бомонт.

— Знаеш ли къде се намира той?

— Не.

Харди едва не прихна.

— Ето, виждаш ли? Напълно основателна причина.

— Да, обаче се залавят за привидното. Те ми подхвърлят, че Рон е очевидният заподозрян, а аз не го търся. Прикривам го.

— Вместо това търсиш фактите. Какво ще кажеш? Нали уж така се работи?

— Зная, зная. — Глицки изпусна дълбока въздишка. — Прав си.

— Недостатъчно често — отвърна адвокатът, — но от време на време съм прав и случаят е точно такъв. — Макар че това си беше чиста фукня.

Всъщност положението бе по-лошо, отколкото подозираше Глицки. Дали има човек — бил той Рандъл, Прат или служителите от Вътрешните работи, — който би повярвал, че Харди е знаел за местонахождението на Рон Бомонт и не е споделил с приятеля си, лейтенанта? Едва ли.

И друго, ако сега кажеше на Глицки къде се намира Рон — а нямаше никакво намерение, — как би трябвало да постъпи приятелят му? Да се превърне в съучастник във федерално престъпление за отвличане ли? Да арестува Харди ли? Или — дори ако Харди успееше някак да изхитрува с фактите около Касандра — трябваше ли Глицки да вкара Рон в правораздавателната система и да се стигне точно до резултата, който Харди на такава висока цена се стремеше да избегне?

Не можеше да му каже. В никакъв случай.

Но ако не му кажеше, Глицки ставаше уязвим за обвиненията, които му предявяваха Рандъл и Прат, а те можеха да му струват работата, благонадеждността, честта.

— Какво? — попита Глицки.

— Нищо. Не зная. Просто едно хрумване. — Харди се престори, че рови из страниците по масичката пред него. — Ето — каза, — ето тук. Погребението на Брий.

— И какво за него?

Ловко извъртайки, ненавиждайки се за онова, което му се налагаше да извърши, адвокатът се зае да въведе Глицки в проблема. Уж току-що му бе хрумнало, каза, че в края на краищата Рон може би разполага с алиби за времето, когато е загинал Грифин. Може би свещеникът в… как се казваше църквата? „Света Катерина“ ли беше? Може би е прекарал деня с Рон или поне по-голямата му част, поемайки грижата за стотиците подробности?

Нима Ейб не си спомня? Когато съпругата му Фло почина, той още рано сутринта отиде в синагогата. Проверил ли е изобщо някой какво е правил Рон в деня на погребението на Брий? Нали тя в крайна сметка му е била сестра?

— Какво искаш да кажеш с това „сестра“?

Харди усети как лицето му пребледнява.

— „Сестра“ ли казах? Имах предвид „съпруга“. Погребението на съпругата му. Работата е там, че ако Рон има алиби за Грифин, значи не е убил Брий, нали така? Ако установиш това, натрий носа на Рандъл, че не прикриваш никого. Защо не престане да ти се пречка и не те остави да си гледаш работата?

Както седеше на ъгълчето на бюрото, Глицки незабавно взе решение и придърпа телефона.

— Номерът записан ли е там? На „Св. Катерина“?

Беше записан и когато пет минути по-късно остави слушалката, лейтенантът едва не се усмихваше, а побелелият белег върху устните му изпъкваше.

— Всичко би трябвало да става ето толкова лесно. Свещеникът е бил с Рон през целия ден. С децата. И още няколко души.

— Така изглежда. — Харди изигра задоволство, като се облегна на дивана и също се ухили. — Страхотно.

— Ако не страхотно, то поне добре. — Глицки не губеше нито секунда. — А това ни отвежда при Бакстър Торн, който, както ти сам изтъкна, е невероятно хлъзгав…

Прекъсна го чукане на вратата. Харди стана да отвори. В коридора стоеше Дейвид Фримън с ръце в джобовете.

— Петте минути изтекоха — натърти той.

— Още една — обади се Глицки.

Фримън го погледна, кимна и се обърна към Харди.

— Ако оттатък не остане никой, докато се наканиш да се върнеш, не обвинявай мен.

— Ей сега отивам. Обещавам.

Фримън вдигна рамене — беше опитал — и пое надолу по стълбите. Харди се изви към Ейб.

— Чу ли?

— Добре де. — Лейтенантът подаде на приятеля си книжната торба, която носеше. — Още материал за частната ти колекция. Снимки от колата на Грифин, от задната седалка и от описаното преди това. Инвентаризирани са само тъй наречените съществени материали, но можеш да огледаш снимките. Канета. Два записа от срещи, които може да ти потрябват.

И друго — Кери има „Глок“. Намира се там, където ни каза, и с него не е стреляно, откакто е бил чистен за последен път — според мен отпреди година, а вероятно нито веднъж. Разбира се, не му се е налагало да стреля с него, ако го е насочил достатъчно убедително.

И накрая, зная, че те чакат долу, но ето и съкратената версия на Торн. Ще ти се прииска да я чуеш, повярвай ми. — Когато приключи с идиотската, но напълно недоказуема информация за бензина и едно от слончетата на Харди в джоба на палтото на Торн, адвокатът попита дали са открили каквито и да е доказателства за връзките му със СКО, отравянето с МТБЕ или някакви други терористични акции.

Отговорът бе отрицателен, но утре Глицки щеше да издейства повторно разрешение и щеше да прати два екипа от следователи и компютърни специалисти както в апартамента, така и в офиса на ФМК. Щяло да бъде цялостно претърсване, с разпечатка от телефонните разговори и данни за изтрити дискети — с екипи от експерти.

— Откъде ще ги вземеш? — попита го Харди. — Мислех, че имаш още седем убийства и никакви служители.

— Прехвърлям още хора — простичко отговори лейтенантът. Поеха към стълбището. — Отработвам нов начин за управление, наречен „Прави каквото нареди шефът и виж дали животът ти няма да се оправи“.

— Допада ми.

— И на мен. Мисля, че ще даде резултати. А в случай, че не даде, винаги можем да се обърнем към ФБР.

Оказа се, че никой в „Солариума“ не си е тръгнал за вкъщи, макар завръщането на Харди да не стана повод за най-топлия прием, на който някога се е радвал. Все пак момчетата довършиха работата си, напуснаха кантората и се пръснаха да разнасят лошите новини на Кери, Валънс, Пиърс, Торн, Дейвид Глен. На всички, за които Харди се бе сетил.

Освен това, след дълги спорове, Харди и Фримън решиха да връчат призовки както на Рандъл, така и на Прат. Ще бъдат принудени да се явят пред съдия Брон за разпита на Харди и тежко им и горко тогава!

Не бе сигурен, че ще призове всички тези хора като свидетели, та дори и по-голямата част от тях. Но искаше да си запази изходи, а обратите в този случай вече го бяха изненадвали достатъчно често. За нищо на света нямаше да допусне неприятни изненади в съда.

Подобна стратегия обаче криеше и известни опасности. Подобен разширен обсег представляваше злоупотреба с авторитета на призовката и Харди можеше да си докара дори порицание от щатската адвокатска колегия, обвинение в незачитане, насочено към самия него, но той вече отхвърляше подобни съображения. Ако стратегията му се провали, незачитането щеше да му бъде последна грижа.

И най-сетне към девет и нещо дори и Фримън си събра чукалата и си тръгна, оставяйки го сам в кантората му на горния етаж с разпилените отпреде му страници, със скован от важността на взетото решение, от неосъществимостта на набелязаното разум.

„Ако Рон има алиби за Грифин, значи не е убил Брий, нали така?“

Собствените му думи, отправени към Глицки, не му даваха мира. Преди да ги изрече, беше ги използвал да убеди сам себе си и им вярваше безусловно. Толкова бе логично, че нямаше как да не е вярно: Грифин е разследвал убийството на Брий и е бил убит. Както и Канета. Следователно всички те бяха свързани по някакъв начин.

Ами ако не бяха?

Ами ако Карл Грифин, ровичкайки се по обичая си в живота на другите, се е натъкнал на неприятна истина за последния човек, който според записките му го е видял жив — Бакстър Торн? Ами ако Фил Канета, натъквайки се на тандема Торн-Валънс, след като си бе тръгнал от Харди и Фримън в събота през нощта, е хукнал сам да гони славата — да отведе убиеца на полицай на всичките ония чиновничета в отдел „Убийства“? И го е подценил?

Торн.

Опасен, решителен, ненатрапчиво самоуверен човек на действието, вече въоръжен с пистолета на Грифин, с повишена възбудимост от подпалването на къщата му. Или пък е станало, когато след убийството на Канета се е почувствал направо непобедим?

Но тогава, разбира се, оставаше Брий. И съвсем друг убиец.

Гостите на Дейвид Глен започваха да пристигат. Каза, че искал да помогне на Харди за 902, но не можел току-така да го пусне в апартамент на наемател. За такова нещо можели да го уволнят. Защо Харди не доведял лейтенанта или не донесял разрешение, както миналия път?

Но ето че пак — осъзна мъчително адвокатът — не можеше да се обърне към Глицки. И причината бе по-лична, по-непреодолима, от всичко, на което вероятно би се натъкнал.

Причината бе Франи.

Ако Рита Браунинг — невидимата Рита Браунинг — бе още една от самоличностите в кредитните карти на Рон Бомонт, ако в края на краищата Грифин е открил часовника „Мовадо“ в 902, а не в апартамента на Брий…

Не биваше да допуска Глицки да се добере до Рон. Можеше да мине и без арест, и без полицейски разпит. Защото ако Рон продължи да отрича каквото и да било свое участие в убийството — а почти нямаше съмнение, че той точно така ще направи, — Франи все така ще му вярва. И дори по-лошо: тя ще вярва и че правораздавателната система е предала Рон. Приятелят й я бе предал.

Съпругът й също.

И ако все пак Рон е убил Брий, Глицки изобщо не можеше да му помогне — неговото участие бе изключено.

Рон ще трябва да го заяви сам. Пред Франи. Пред целия съд.

Трябваше да тръгва, да види децата, да се увери, че Касандра е на сигурно място. Отпуснат, почти излегнат на дивана, вдигна дясната си ръка пред очите, за да се предпази от осветлението. Лявата му ръка напипа снимките, които Глицки му бе оставил — ясни фотоси в едър план на предметите под задната седалка в колата на Карл Грифин. А после идваха и документите: докладът от аутопсията на Канета, неговата кола. Разговори, разпити.

Насили се да стане, отнесе материалите на бюрото си и отиде в края на коридора да наплиска лицето си. Когато се върна, постоя един миг в нерешителност: изобщо не бе в състояние да анализира каквато и да е част от тях. Какъв смисъл имаше да се захваща?

Но сам знаеше, че го изкушава дяволът.

Ето защо започна, но след бърз оглед осъзна, че в момента не бе подготвен да схване каквото и да е от снимките на боклуците, обвивките от храна и чипс, намерени под седалката в колата на Грифин. Щеше да опита пак утре сутрин, но не очакваше нищо. Вместо това се зае със записите и постави една от микрокасетите в портативния си магнетофон.

Изслуша разбираемо подразнения, но в крайна сметка приел да съдейства Джим Пиърс, който разговаряше в кабинета си с Тайлър Коулман — за пореден път. Следваха Глицки, Харди, Кери и Валънс от снощи.

Осъзна, че този случай — а може би случаи? — навярно е влязъл под кожата и на Глицки. Лейтенантът спешно бе поискал копия от всичко, което бе връчил на Харди, и бе висял на главата на хората си, докато не се увери, че всичко е изпълнено.

И най-вече от аутопсията на Канета. Моргата се пукаше по шевовете от трупове, но следователят по смъртните случаи бе започнал с Канета. Адвокатът мрачно съобрази, че това може би в крайна сметка не се дължи на влиянието на Глицки, а е последна проява на почит към полицай, загинал при изпълнение на служебните си задължения.

Занимаваше се с материалите вече час и ефектът от наплискването със студена вода отдавна се бе изпарил. И в момента пред очите му се намираше протоколът от аутопсията на Фил Канета. Входни рани, изходни рани. Обля го нова вълна от преумора и той затвори очи, за да се предпази от нея.

И от още една мъчителна истина: ако не бе наел Канета, човекът щеше да е жив. Образът му изплува пред очите на адвоката: само преди два дни Канета се наслаждаваше до немай-къде на сандвича си с мортадела, на пурата си в събота вечерта в кантората на Фримън. Сержантът бе толкова жизнен — изцяло отдаден на вкусовете си, подвластен на любовни бури, спъвани от задълженията му, съвсем като Харди, а ето че за един само ден се бе превърнал в прах.

Дрехи. Барутни обгаряния. Редом с медицинските и химични анализи на съставките от захари, скорбяла и въглероди, някой от службата за разследване на смъртните случаи — може би по искане на Глицки — бе записал в полето на достъпен за непрофесионалисти език стомашното съдържание на Канета. Храна на ченге. Последният му бургер с кафе и десерт: шоколад, телешко, картофи, бадеми, хляб, туршия. Харди го прегледа и продължи със съдържанието на алкохол и никотин в кръвта…

Притвори очи и отново видя лицето на Канета на пейката на площад „Уошингтън“ със светнали от спомена за Брий Бомонт очи, с простичката наслада от вкусния сандвич.

Стига, стига, стига.

Прелисти напосоки оставащата купчина, която сякаш нямаше край. Кабинетът като че ли се сви и той пак затвори очи — само за миг. Стресна се, осъзнал, че навярно е задрямал. Ала не биваше да спира. Все още не знаеше…

Франи все така в затвора…

Обърна нова страница, мъчейки се да се съсредоточи. Нямаше смисъл. Едва различаваше буквите, а онези, които успяваше да различи, съставяха думи, чието значение му убягваше.

Част четвърта

37

Кафето имаше вкус на терпентин. Седнал до кухненската маса, изкъпан, избръснат и облечен, той си сипа още захар и разгърна сутрешния вестник.

Беше шест часът. Снощи се прибра у Кокранови малко след единайсет. И трите деца, както и възрастните, още не си бяха легнали. Въпреки донасящия се от спалнята кикот, настроението в къщата бе не по-ведро, отколкото в операционна.

Към два часа, след пет все по-строги посещения от страна на възрастните, децата престанаха да вдигат шум. Харди, легнал на дивана в дневната, чу часовникът да бие още два пъти, преди да заспи.

Разтърка очи, за да не парят. Захарта не подобри вкуса на кафето и той остави чашата, и взе да разтрива дясното си слепоочие, което тъпо го наболяваше.

Бе денят на изборите. Статиите не криеха кой знае какви изненади. Отравянето с МТБЕ и последвалата паника — както и неубедителната реакция на опонента му, — бяха дали на Деймън Кери в последния момент преднина от три пункта и той, макар и с нищожна разлика, вече наистина оглавяваше класацията. „Кроникъл“ го препоръчваше на избирателите.

Адвокатът с удоволствие отбеляза, че клеветническите заплахи на Бакстър Торн, изглежда, не бяха разубедили Джеф Елиът. Рубриката му „Градски клюки“ не отправяше каквито и да е преки обвинения към Торн, но успяваше да изложи редица факти по начин, който навеждаше на доста неласкави изводи. Репортерът обещаваше по-нататъшно разследване.

Внезапно до лакътя му изникна Винсънт. Пижамата му представляваше подобие на кардиналските облекла на Марк Макгайър. Подстриганата му на стъпала коса бе с един оттенък по-тъмна, отколкото на сестра му, но не излизаше от категорията на жълтеникавочервените. Ушите му стърчаха, а лицето му, с изключение на носа, който бе наследил от Франи — бе точно копие на Харди.

— Главата ли те боли? Защо си търкаш слепоочията?

Харди го привлече към себе си и му разроши косата.

— Здрасти, хлапе. Защо си станал толкова рано?

— Не е рано.

— Е, не е късно, а ти заспа едва в два.

— Не съм виновен аз — отвърна Винсънт. — Момичетата са криви. Заспах веднага, щом си побъбрихме. Татко!

— Какво?

— Искам да те питам едно нещо.

Харди копнееше за деня, когато Винсънт щеше направо да пита, без първо да обявява намерението си да зададе въпрос, но засега можеше само да въздъхне.

— Давай — насърчи го.

— Защо не поканихте и Макс? Как така все Беката води приятелките си да нощуват у нас и няма отърване от всякакви момичета, пък те не искат да си играят с мен?

— Това за един въпрос ли го броиш? — Все пак бащата отдръпна стола и взе момчето в скута си. От сина му все още дъхтеше на спящо дете и Харди го държа притиснат до себе си толкова дълго, колкото смяташе, че Винсънт ще издържи — навярно две секунди. — Знаеш ли колко ми липсваше?

— И ти на мен — отвърна момчето от кумова срама. — Ама напоследък си все зает — добави то, повтаряйки като папагалче оправданието, с което Франи без всякакво съмнение неизменно го бе извинявала. — Знаем, че е така. Обаче мама наистина ми липсва. А ти каза, че тя днес ще си дойде. Нали днес?

Харди се опита да не обръща внимание на острата болка, която го прониза при думите на сина му.

— Така сме го замислили. — И за да се измъкне, додаде: — Така се надявам.

Личицето на Винсънт тутакси се помрачи.

— Значи може да не си дойде. Стори ми се, че ти каза днес.

— Днес ще бъде. Не се безпокой.

— Тогава защо каза, че се надяваш?

— Шшшт. Да не събудим някого.

— Ама защо каза така?

— Не зная, Вин. Сигурно, защото го искам не по-малко от теб. Просто така се казва. Днес мама ще си дойде. — Едва не добави „обещавам“, но размисли. Всяко обещание, особено пред децата му, бе свещено.

Очите на момчето светнаха.

— У дома ли? В истинската ни къща ли? Ами тя нали изгоря?

Харди разтри гръбчето на сина си и поклати глава. Внимателно подбра думите си:

— Дом и къща не са едно и също нещо, Вин. Домът е там, където всички живеем заедно.

— А ние къде ще живеем тогава?

— Още не съм съвсем наясно, приятелче. Скоро ще си намерим някакво жилище, докато си поправим къщата, а засега ще можем да останем у дядо и баба. Няма за какво да се безпокоиш, нали?

— Добре.

— Обещаваш ли?

Винсънт вдигна рамене.

— Да. Щом татко казва да не се тревожи, значи точка. Всичко ще се оправи.

„Моля те, Господи — помоли се Харди, — нека не остане излъгана вярата му в мен!“

— А Макс защо не можа да дойде? — върна се отново към изходната точка детето.

— Искаш да знаеш истинската причина ли? Не беше се наспал предишната нощ и татко му реши, че за него няма да е добре.

Винсънт за миг се замисли над отговора му.

— Татко му е много добър — каза простичко.

Харди можа само да кимне безмълвно. Точно това му липсваше: още един безплатен адвокат на Рон Бомонт в лицето на невинния му, добросърдечен син.

— Така казват. Ти откъде го познаваш?

— От училище. Помага в класа, понякога дежури в двора. Много е добър — повтори детето. — Боли ли те главата?

— Май да — отговори Харди. — Не спирам да я разтривам, а?

Харди бе усвоил навика да излиза от къщи, преди да връхлети щурата суматоха от приготвящите се за училище деца. Няколко години се бе старал да опитва и другата възможност, но ежедневното повторение го побъркваше. Излизаше раздразнен и отиваше на работа в такова състояние. Това се отразяваше на работоспособността, на работата му. А какво щяха да правят без нея?

През последните две години се събуждаше рано, изпиваше си кафето, прочиташе вестника. Влизаше в спалнята и събуждаше Франи с целувка. Понякога разговаряха — обсъждаха делничните подробности. После си вземаше довиждане с децата и излизаше.

Така че пропускаше утринния им ритуал, но през последните няколко месеца Винсънт се бе научил от време на време да приготвя закуска. Препечени Филийки, палачинки — „Само полуфабрикати обаче. Не ги бъркам аз“ — бъркани яйца, омлет.

— Само ми кажи какво искаш, и аз ще ти го приготвя.

— Нямаш ли нужда от помощ?

И познатият поглед:

— Тааатко!

Наблюдаваше как момчето му регулира пламъка под тигана, пуска вътре малко масло, сръчно счупва пет яйца в купа и ги бърка. Опита се да си спомни кога бе започнал сам да си приготвя закуската — навярно е бил на годините на Винсънт, ала някак не бе допускал, че неговият малчуган е толкова вещ. Още му бе рано. И дълго ще е така. Та той е още бебе.

Винсънт леко намали огъня.

— Обичам моите да са рохки, но мога да извадя своите, ако ги предпочиташ по-препържени. Мама и Беката ги обичат така. Препържени. Ноти сам знаеш. Мама казва, че винаги ти си приготвял закуската, така че сигурно знаеш, нали?

— Аха — пресипнало отвърна Харди. — Да.

Застанал до печката, Винсънт се извърна при този звук.

— Ей — тихичко произнесе момчето. — Добре ли си, татко?

Тъй като къщата взе да се размърдва, Винсънт се върна да тормози момичетата, а Харди отнесе куфарчето си в трапезарията, където имаше място да се разпростре. Чу, че Ерин шета из кухнята, но не надникна при него да му каже добро утро.

Снимките не изглеждаха толкова стряскащи на сутринта — тези предмети под задната седалка на Грифин в контрастни цветове. Опаковка от фруктова дъвка. Два билета. Пластмасово пликче за закуски с трохи в него. Квитанция от Централния гараж с дата 22.07.1995 — отпреди три години! Монети с обща стойност долар и трийсет и два цента. „Бадемова радост“ — Харди се обзалагаше, че сигурно вече е доста е изсъхнал.

Насили се да продължи, но все повече се убеждаваше, че няма да открие нищо. Просто боклукчийско кошче. Прелисти фотографиите — все същото: пак материали от каросерията на колата. Позлатена обвивка със следи от шоколад — пак сладкиши. Няколко пластмасови капачки от чаши с кафе и безалкохолни напитки. Люспи от слънчогледови семки.

Глицки предвидливо бе прибавил и копие от доклада за аутопсията на Грифин, както и окончателен опис на личните му принадлежности: връзка ключове, джобно ножче на швейцарската армия, половин пакет животоспасяващи материали, две химикалки, празна пластмасова чантичка за закуски.

На Харди всичко това не му говореше нищо. Пък и бе напълно убеден, че в лабораторията бяха изследвали всички предмети за отпечатъци от пръсти, мазнини, секреции и ги бяха подложили на всевъзможните тестове, които се провеждат, за да се открият или елиминират заподозрени.

Следващите страници съдържаха същите сведения за Фил Канета и колата му и той се оказа много по-взискателен към себе си от Карл Грифин, доколкото изобщо имаше нещо за гледане.

Ребека подаде глава откъм кухненската врата и засия в усмивка.

— А, ето те и теб. Много се радвам, че още си тук. — Приближи, целуна го по бузата и се сгуши в него.

Той също я целуна.

— И аз се радвам, че още съм тук. Къде е Касандра?

Тя остана притисната към него.

— Забравила е да си вземе дрехи, но аз й казах, че може да вземе от моите. Искаше да се убеди, че ти нямаш нищо против.

— Разбира се, че нямам.

— Тя ще ходи ли на училище? Защото е отсъствала няколко дни, нали знаеш. — Ребека снижи глас. — Според мен е малко нервна.

— Защо? Училището ли й липсва?

Дъщеричката му поклати глава.

— Безпокои се, че ще й се наложи да се мести. Каза, че ти им помагаш, но все пак се тревожи.

— Тя ли ти каза?

— Татко — отвърна Ребека сериозно, — ние си казваме всичко. Тя е най-добрата ми приятелка. — Озърна се да се увери, че са сами в стаята. — Тревожи се и за още нещо. Познаваш ли Мари?

Харди кимна.

— Вчера се запознах с нея. Изглежда мила жена.

— Ами татко й защо е при нея, след като майка им е умряла само преди месец?

— Може да са приятели.

Изражението на Ребека бе съвсем възрастно и той чак се стресна.

— Татко, сигурна съм. Кас мисли, че те сигурно вече са имали връзка, още преди майка й да умре. Смята, че е ужасно.

— Ами…

Момичето зашепна настоятелно:

— Ти и мама си нямате други, нали?

Харди я притисна към себе си.

— Не, миличка. Само двамата сме си. Кълна ти се. И така ще си останем.

— Прекръсти се!

Той се прекръсти.

— Иначе да умра. — Потупа я. — А сега най-добре да й кажеш, че може да облече твоите дрехи, защото ще закъснеете за училище.

— О! — Тя едва ли не хукна да отнесе добрата новина.

Харди я проследи с очи как излиза от стаята. После сведе поглед към книжата на масата пред него. Небрежно прелисти аутопсията на Канета. Всички технически дреболии за насилствената смърт, както и при Грифин: степен на вкочаняване, телесна температура, стомашно съдържание, ъгъл на проникване на куршума. До болка познато и ужасно неприятно.

Събра книжата, хвърли ги в куфарчето си и го затвори. Стана, пое дълбоко дъх и се запъти към кухнята да се изправи лице в лице с децата.

Пристигнаха в „Меривейл“ няколко минути по-рано и Харди влезе без Касандра да обясни ситуацията на Тереза Уилсън. Излъга я, че очаква и е инструктиран да й предаде, че и двете деца на Бомонтови от утре започват да ходят на училище. След последната им среща господин Бомонт го бил наел за свой адвокат и те гледали Касандра, докато приключат последните юридически процедури.

Макс настанили при други приятели извън града и на следващия ден щял да дойде на училище. Адвокатът се извинявал за неудобството, бил й благодарен за търпението, но Рон се страхувал да не би полицията да си направи погрешни заключения — както станало със съпругата на Харди — и не искал да излага децата си на подобна травма и сътресение.

— Разбирам — отвърна му госпожа Уилсън в кабинета си. — И аз бих постъпила по същия начин. Между другото как е Франи, държи ли се? Четох, че може би днес щяла да излезе от… това положение.

Харди, готов да се номинира за Академичната награда за най-добър актьор, я уведоми, че бил разстроен от случилото се с жена му, но вече не се тревожел. Положението било овладяно.

— Отивам да я взема още сега — добави.

— Е, тогава не бива да ви задържам. На добър час.

Харди прекоси паркинга и спря до колата си. Пред училището все още спираха коли и от тях излизаха деца. Мъглата тази сутрин, съобрази той, е била безобидна и в небето дори се очертаваха изгледи за слънце. Различи групичка деца, застанали до стойката за велосипеди, а сред тях и дъщеря си. И Касандра Бомонт.

Скрита на видно място.

38

Обективният наблюдател би заключил, че двамата мъже, застанали на тротоара на улица „Църковна“, са колеги, обсъждащи някои досадни подробности по последната си сделка. И двамата бяха горе-долу на една възраст, в добра форма, облечени в традиционни делови костюми: единият с масленозелен, двуреден италиански костюм, а другият — с тъмносив, на тънки кафяви райета.

Но един по-близък поглед би разкрил нещо съвсем различно. Волевите, навярно дори хубави лица и на двамата издаваха напрежение и умора. А сделката не вървеше добре.

Чуйте:

— Искам да я видя.

— Едва след като дадеш показания.

— От къде на къде? Няма да дам показания, докато не я видя.

Раираният се усмихна студено.

— Изглежда забравяш, че тя все още е при мен. И всичко е честно и почтено. Спазарихме се. Такава е уговорката. Единствената възможна.

— Кучи син такъв!

— Така да е. Но поне почтен кучи син.

— Какво означава това?

— Че нито веднъж не те излъгах.

— Че аз да не би да съм те лъгал?

— За идиот ли ме вземаш? Нали щеше да им събереш багажа и да изчезнеш, още преди да дойда тук днес сутринта! — Замълча. — Ето какво си помислих, така че не ме ругай. Направих каквото трябваше. Дъщеря ти е на сигурно място.

— Като изключим травмата, която ти…

— Няма такова нещо. Тя дори няма да научи какво се е случило. Стига да не ме принудиш да й кажа.

Господинът в италианския костюм пристъпи няколко крачки и другият го последва.

— Аз съм единствения ти приятел. Не си ли го проумял досега? Никой с пръст няма да те докосне, докато не разкажеш историята си.

Мъжът в италианския костюм се извъртя.

— А после?

— А после, ако кажеш истината, няма за какво да се безпокоиш.

— Ако кажа истината ли? Аз казвам самата истина.

Настъпи продължително мълчание. Най-после раираният слезе от тротоара и отиде до шофьорската врата на една хонда, последен модел.

— Качвай се в колата.

До заседанието, обявено от съдия Мариан Брон за девет и половина, оставаше цял час и Харди не искаше да изпитва късмета си, влизайки в Съдебната палата. Ако той и затворникът му налетят на Скот Рандъл или Шарън Прат, бе абсолютно сигурно, че те ще успеят по някакъв начин да го предадат на полицията. А Харди щеше да е напълно безсилен да ги възпре, ако предизвикат предварително съдебно заседание под чието и да било ръководство.

В „При Лу Гърка“ бе здрачно и достатъчно уединено. Малцина, а може би и нито един от сутрешните пиячи щяха да вдигнат поглед и да ги разпознаят. Повечето от тях си имаха лични, по-безразсъдни ангажименти, щом са се озовали тук в този час, а един от тях — Дейвид Фримън — работеше. Седеше на последния стол в края на бара, както се бяха разбрали двамата с Харди предишната вечер.

Две димящи чаши кафе стояха недокоснати на масата между Рон и адвоката.

— Рита Браунинг ли? Кой ти каза това име? — Рон клатеше глава, видимо озадачен. Седеше с лице към стената в най-отдалеченото от вратата сепаре. — Не.

Харди бе седнал срещу него, за да вижда всички, които влизат.

— Значи искаш да ти повярвам, че то не е едно от имената на кредитните ти карти?

— Все ми е едно дали ще повярваш, но е така. Рита Браунинг ли? — Положението изобщо не бе комично, но Рон се усмихна. — Виж, може и да не съм най-мускулестият тип на света, но наистина ли смяташ, че бих могъл да мина за Рита Браунинг?

Харди трябваше да признае, че доводът му е разумен.

Рон го допълни:

— И за какво бих могъл да го използвам?

— За да плащаш ипотеката на друг апартамент в сградата.

На лицето му се изписа явно и истинско объркване.

— На кой?

— На деветстотин и втори.

Рон се замисли за миг и накрая се пресегна за едното кафе и го взе.

— И защо ми е още един апартамент в сградата?

Умен въпрос, но Харди бе сигурен, че и отговорът си го бива.

— Ако възникне трудност, каквато преживяваш в момента, да разполагаш с жилище, в което да се укриваш известно време и да прибереш там децата, докато успеете да се преместите.

— Е, както сам казваш, сблъсквам се с точно такава трудност. Както си забелязал, не съм ги отвел там. Това нищо ли не ти говори?

На Харди му бе неприятно да се съгласи, но така си беше.

— Кълна се в Бога. Никога не съм чувал за Рита Браунинг. Тя ли е собственик на деветстотин и втори?

— Възможно е. Така пише на пощенската кутия и на табелките. Дейвид Глен, домоуправителят ви, твърди, че никога не я е виждал.

— Тя откога живее там?

— От пет години, всъщност настанила се е няколко месеца преди вас.

— Дейвид постъпи, след като се нанесохме — сговорчиво отвърна Рон. — Май около две години по-късно. Според мен е напълно възможно да не я е виждал…

— Тя си изплаща ипотеката всеки януари.

— За годината ли? — Рон замълча, за да помисли. — Смяташ, че съм плащал за два апартамента в една и съща сграда цели пет години, така ли?

— Да кажем, че не вярвам Рита Браунинг да съществува. Всичките ти фалшиви имена са с инициали Р. Б.

— Да, но ще ти кажа нещо за тези сметки, за тези кредитни лимити. Ако си ги проучвал, вече си разбрал, че никога не съм им правил баланс. Държах ги в случай, че нещата тръгнат на зле. Като спасителен пояс за трийсетина, а може би и за четирийсет и пет дни, за да имам време да се установя другаде. Това е. Все пак само от любопитство щете попитам как, за Бога, се добра до тях?

— Благодарение досието на Брий в „Калоко“. Някой оттам ги е изпратил на Областната прокуратура, за да изглежда, сякаш си предвидил какво ще стане и си замислил бягството си. — Харди забеляза реакцията на Рон — непресторена уплаха. — В онези документи никъде не се натъкнах на името Рита Браунинг, така е. Но ми се струва, че в деветстотин и втори не живее никой.

— Можеш ли да го установиш? Някой проверявал ли е?

— В крайна сметка, да. Стига да издействат заповед. Могат да преобърнат жилището и да извадят късмет, ако точно там Брий… ако там е станало. Но това ще отнеме време — Харди хвърли поглед на часовника си, — а точно сега го нямаме. След четирийсет и пет минути ще сме в съда.

Рон повъртя чашата си с кафе. Погледът му срещна очите на Харди.

— Брий — произнесе той.

— И аз така мисля.

— Тя откри сметките ми. Нищо по-просто от това да открие и своя.

— Дори ако не е била срещу кредитна карта ли?

Рон вдигна рамене.

— То е почти едно и също. С фалшиви данни, под друга самоличност. Какво по-лесно, особено ако основната ти сметка идва от милиардерска мултинационална компания като „Калоко“. Банките се редят на опашка, само и само да ти помогнат.

— Но за какво й е трябвал друг апартамент?

Отговорът хрумна едновременно и на двамата, докато Рон го произнасяше:

— За любов.

— Мъже ли е приемала там?

— Защо не? Като си помисля, идеално е — дискретно, наблизо, никакви разправии…

— Но за да се изплаща ипотека, някъде трябва да има налични пари. Брий печелеше ли достатъчно…

Рон изрече „Не“, преди Харди да е довършил.

— До тази година печелеше много, но недостатъчно за такъв разход.

— Колко би струвало?

— В нашата сграда апартаментите с една спалня вървят по четиристотин и петдесет хиляди. Нашето жилище струваше седемстотин и петдесет.

Харди подсвирна.

— На мен ли го казваш? Парите, които тя получаваше, едва стигаха, за да живеем прилично. — Подвоуми се. — А след като напусна „Калоко“… — Той замълча, печелейки време, като отпи от кафето. — Трябва да знаеш. Може би и вече си наясно. Щеше да ни се наложи да се местим.

— А карахте ли се по този въпрос?

Рон въздъхна отегчено.

— Да ти кажа, към края се карахме за всичко. Ужасно беше. — Сведе глава задълго, после вдигна очи. — Толкова съм уморен. — Гласът му почти секна. — Невероятно уморен.

Харди се приведе над масата.

— Ти ли я уби, Рон? Ти ли уби Брий, може би по погрешка?

Рон вдигна глава, а в погледа му се четеше бездънно примирение и безизходица.

— Знаеш, че не съм аз. Тя ми беше сестра. Обичах я. Децата я обичаха — беше им майка. За нищо на света не бих я ударил, какво остава да я убия. Не съм я убил аз. Честна дума. Дори по погрешка. — Умоляващо простря ръце през масата. — Дори не бях там. Дори не бях там.

Мисълта, че оставя Рон сам в „Гърка“, изнерви Харди, въпреки присъствието на Фримън в бара. Каза му да изпие още едно кафе или нещо друго и в девети половина да се яви пред задната врата на Палатата, на изхода към затвора. Бе пределно убеден, че го е сгащил както подобава. Щом се е стигнало дотам да държат Касандра за заложник, Рон нямаше да избяга.

Поне така се надяваше.

Не бе обичайна практика, но Харди убеди Глицки да използва влиянието си пред съдебните пристави, та да позволят на Франи да се облече в подходящи дрехи за изслушването. Налагаше се да й ги занесе навреме и тя да успее да се преоблече. Протокол, външен вид, подробности.

Но не би успял да свърши и двете. Или тя щеше да използва оставащото време, за да се преоблече в прилични цивилни дрехи, които подсъзнателно да й придадат по-човешки вид в очите на Мариан Брон, или двамата щяха да прекарат насаме последните напрегнати мигове в стаята за адвокатски посещения.

Ала избор нямаше. След като излезе на свобода, щяха да имат достатъчно време за посещения. За всичко.

Остана му още половин час и се изкушаваше да се върне при Рон в „При Лу“. Но не. Това вече бе уредено. Рон ще се яви на задния вход в уреченото време. Нямаше друг избор.

Сложи тежкото си куфарче на дървената пейка точно до изхода към затвора и още веднъж свали кламерите, и още веднъж сложи страниците в скута си. Бе прегледал всяка дреболия поне по веднъж, с изключение на последните страници, които Глицки му бе донесъл снощи.

Но сега внезапно му се отвори достатъчно време да ги доразгледа, макар да не смяташе, че ще намери нещо. Е, ако не друго, поне се гордееше с усърдието си. Нямаше да ги пропусне поради немарливост или преумора. Когато влезеше в съдебната зала, щеше да е подготвен. Скот Рандъл нямаше да го изненада с нещо, което е трябвало да прочете, да забележи, да премисли.

Така че започна оттам, където бе прекъснал — от аутопсията на Канета.

И този път го забеляза. Върна се и повторно прегледа докладите за Грифин. Прекоси коридора и влезе при следователя по смъртните случаи, за да се увери. И най-сетне, разбрал къде да търси, се върна и го откри.

Глицки си беше в кабинета, когато Харди му позвъни. Бе изпратил отряд със специална задача за обиск у Торн и щял да бъде свободен до края на изслушването, на което държал да присъства.

Харди не искаше да му съобщава каквото и да е по телефона. Щеше да се види с лейтенанта след пет минути и ако успееха да останат насаме, щеше да му каже. Междувременно щяха да се срещнат пред задния вход на Палатата.

Щом излезе от затвора, кимна скришом на Фримън, който се мотаеше в коридора към моргата, и продължи към задния вход за служителите на Палатата. Според замисъла двамата с Рон трябваше да се качат на втория етаж по рядко използваното задно стълбище и като стигнеха в коридора, щяха да се скрият в съдебната зала на Брон.

Глицки им отвори вратата. Когато Харди представи онзи, когото предстоеше да придружат, изненадата за лейтенанта не беше приятна. Но той, изглежда, прие положението и мълчаливо ги поведе по стълбището, докато не се изкачиха на площадката пред вратата към главния коридор. Там обаче се обърна и се озова лице в лице с двамата.

— Момчета, вие май сте се срещнали случайно отвън, а? Така ли стана?

— Не съвсем. — Харди не трепна, досещайки се, че мигът е настъпил. Завари го подготвен. — Вчера по това време още нямах представа къде се намира.

— А когато аз те посетих най-любезно снощи? При последния ни разговор.

— Той беше ли заподозрян тогава?

— Почти, а ти…

— По времето, когато ти си тръгна? Ама честно!

Белегът на Глицки се беше изпънал, но адвокатът го бе изиграл. И продължи да го притиска:

— Добре, Рон не е заподозрян. Срещал ли си се с него досега, да кажем допреди минута? Говорил ли си с него?

— Сам знаеш, че не — изръмжа лейтенантът.

— Добре. Слушай сега. И изобщо нямаше представа, че съм бил във връзка с него, нали?

— И какво от това?

— Ами това, че когато скъпото ни приятелче Скот Рандъл те попита, може би след като се закълнеш, дали си бил в заговор с мен и/или Рон, какво ще си в състояние да отговориш?

Отстрани на челото на Глицки изскочи вена, но изражението му постепенно се отпусна, макар да не издаваше чак ведро спокойствие.

— Да се отбележи, че все пак не ми допада.

— Добре, взех си бележка — отсече Харди. — Но ти пък си отбележи, че ще ми бъдеш благодарен.

Глицки го погледа още една-две секунди, после се обърна и отвори вратата. Тримата пристъпиха в широкия коридор, точно когато Рандъл, Струлър, Прат и неколцина техни подчинени завиха откъм асансьорите в сгъстена редица. Двете групички едва не се сблъскаха.

— Виж ти, виж ти, виж ти. — Рандъл дори не направи усилие да прикрие чувствата си. Заговори с преливаща от неприязън театрална интонация: — Лейтенант Глицки, господин Харди, неуловимият господин Бомонт, интересно, че пристигате всички заедно в съда. — Обърна се към Прат — олицетворение на самодоволното удовлетворение: — Случаят подлежи на проучване, Шарън. Точно както и очаквахме.

Обикновено в минутите, преди съдията да заеме мястото си, съдебните зали пулсират от енергия: адвокати и клиенти се настаняват по местата си, секретарите и приставите се скупчват да обсъждат служебни въпроси и да си разменят закачки, съдебният протоколчик загрява. Ако присъстват съдебни заседатели, те четат вестници или си преглеждат бележките.

В галерията оттатък перилата зрителите и представителите на медиите, ако присъстват такива, се мъчат да заемат изгодна позиция спрямо евентуалните свидетели, приятелите и близките на жертвите или предполагаемите извършители. Носи се несекващо, тихо жужене от несвързани разговори.

Но като цяло, над всичко витае слабо, ала доловимо усещане за сдържаност. Навън, по коридорите, цели орди от неумити и недисциплинирани животни препускат в безредни въртележки, но озоват ли се веднъж в съдебните зали, редът често като че ли сам се налага над събраните вътре.

Обаче това не се отнасяше за тази сутрин.

Много от свидетелите, които Харди бе призовал, си бяха довели подкрепления и всички те очевидно бяха успели да се поопознаят, да поговорят, да си излеят душата и в края на краищата да кипнат от гняв.

Още щом Глицки отвори вратата пред тях, следвани неотстъпно от Скот Рандъл и екипа му от обвинители, отгоре им сякаш се стовари вълна от необуздан гняв. За пръв път през професионалната си кариера Харди бе принуден в буквалния смисъл на думата да си проправя път през тълпа от враждебни хора, задръстили централния проход. Глицки остана до него, уловил Рон Бомонт над лакътя, помагайки им да се придвижат напред.

Харди напредваше и не изпитваше потребност да отговаря на язвителните забележки, които стигаха до ушите му. Убеден бе, че тази демонстрация е инсценирана или от Бакстър Торн, когото зърна да стои опрян на стената, или пък от лагера на Кери. А може би и от двете страни.

Случаят със Скот Рандъл беше друг. Той не бе нает от някого актьор и имаше свое основание да се ядосва, че му се налага да се примирява с това лекомислено изслушване, че го разиграва някакъв си нахален адвокат на защитата, вероятно самият той престъпник.

Е, Харди щеше да си разчисти сметките със Скот Рандъл, когато му дойдеше времето. Както и с всички тях. Нямаше да се остави да го въвлекат в размяна на крясъци с шайка вбесени свидетели и приятелите им.

Глицки ги преведе оттатък перилата и скришом даде предварително уговорения знак на съдебните пристави, които излязоха напред да се уверят, че неприкосновеността на реда в съдебната зала ще бъде спазена. Дейвид Фримън някак си бе успял вече да се настани зад банката на защитата и наблюдаваше ставащото с развеселено и толерантно изражение. Театърът на закона! Обожаваше го.

— Добро утро, Дизмъс — проточи напевно глас той. — Май току-що си настъпил някого по мазола.

И в същия миг благословеният глас на секретаря се извиси над неистовата глъч.

— Тишина, тишина. Заседава двайсет и четвърта секция на Върховния съд на град и окръг Сан Франциско, щат Калифорния, под председателството на съдия Мариан Брон. Всички да станат.

Тъй като повечето присъстващи бяха вече на крака, влизането на съдията не промени почти нищо, освен дето прекъсна врявата. Брон, схванала какво прозира зад общото настроение, се въздържа да заеме мястото си и предпочете да остане права. Взе чукчето си и удари с него няколко пъти.

Взря се навъсено в секретаря и остро прошепна:

— Господин Дармън, публиката в галерията да си намери места за не повече от две минути, след което аз ще се върна в залата и ще определя последствията за онези, които не са в състояние да го сторят.

Когато се върна, Брон оправи тогата си и седна. Харди седеше до Фримън зад банката на защитата. Глицки и Рон Бомонт си бяха намерили места точно зад тях, на първия ред за публиката. Адвокатът се обърна и различи Валънс и Кери, които също го забелязаха. Ако човек можеше да убива с поглед…

Фримън му прошепна:

— Всички играчи ли са налице?

— С изключение на един.

— Кой е той?

— Джим Пиърс — отвърна Харди. — От „Калоко“.

— Мислиш ли, че ще се появи?

По лицето на Харди се изписа непоколебимост.

— За него така ще е най-добре.

Когато Брон се върна и зае съдийското място, само един човек стоеше прав. Шарън Прат се намираше на пътеката в средата на галерията.

— Госпожо областен прокурор, добро утро — напевно проточи Брон. — Имате ли работа в този съд?

— Да, ваша светлост. Разрешете да приближа.

— Господин Харди има назначено изслушване. Аз…

— Разрешете да приближа, за да обсъдим това изслушване, ваша светлост.

Брон се намръщи, че я прекъсват.

— Добре. Господин Харди?

Харди знаеше точно накъде вървят нещата. След извършените от него основни проучвания, с които се надяваше да предразположи Брон към изгодно постановление, той бе взел голяма преднина, връчвайки призовки на Прат и Рандъл. Всъщност имаше такава преднина, че трябваше да положи усилия, за да сдържи смеха си.

Изправи се.

— Не възразявам, ваша светлост, но предполагам, че клиентката ми се намира в стаята за задържани зад нашия пристав и се питам дали съдът ще започне разглеждането на делото и ще й позволи да влезе сега в съдебната зала, преди успоредно да разгледаме молбата на госпожа Прат.

Франи бе облечена с шити по поръчка светлокафяви панталони и тъмнокафяв пуловер с шпиц деколте. Тъмнозеленото малахитово колие и съответните обици към него подчертаваха красивия цвят на очите й. Бе опънала назад червената си коса, прибрала я бе на тила и я бе оставила да падне до средата на гърба й.

Когато приставът отвори вратата към стаята за задържани, тя пристъпи напред и отправи на Харди нервна, объркана усмивка, а после се остави приставът да я отведе при банката на защитата и седна до него. Той я целуна по бузата.

— Обичам те. Не се тревожи. Всичко ще се нареди.

След това стана и се запъти към съдийската маса.

Скот Рандъл се промъкна в съдебната процедура, образно казано, под шлейфа на Прат и двамата с нея застанаха пред съдийската маса заедно с Харди и Фримън. Рандъл пое разговора — страстно и убедително, както винаги, — а Харди се задоволи да го остави да затъне толкова дълбоко, колкото му се иска. Обикновено на никого не се разрешаваше да обсъжда вътрешните дела на разширения състав от съдебни заседатели, но днес Рандъл бе принуден да свали картите си на масата, за да оправдае продължаването на обвинението за незачитане, отправено срещу Франи.

— Разширеният състав заседава в момента в същата тази сграда, ваша светлост, и разглежда уликите, свързани със смъртта на Брий Бомонт, както и на двамата полицаи, включени в разследването на убийството й.

— На двамата полицаи ли? — Брон, естествено, бе чула за смъртта на сержантите Грифин и Канета, но новината за връзката им с това дело очевидно я изненада.

— Да, ваша светлост. Щатът смята, че три са убийствата, свързани с делото на Брий Бомонт, което в момента се разглежда от съдебните заседатели. Тъй като отдел „Убийства“, оглавяван от лейтенант Глицки, систематично отказва да разкрие уликите, отнасящи се…

— Ваша светлост — кротко се намеси Харди, — единствената цел на това изслушване е да анулира обвинението в незачитане, повдигнато срещу клиентката ми. В тази процедура нямат място действията на отдел „Убийства“, свързани с други аспекти на случая.

Но Рандъл не прие възражението му.

— Моите почитания, ваша светлост, но нищо от делото не подлежи на разглеждане от този съд. Единствено разширеният състав е в правото си да решава. Дори не би следвало да го подлагаме на обсъждане извън залата му за заседания.

Харди с радост забеляза издайнически блясък в очите на Брон.

— Ако искате да задържите някого в затвора, господин Рандъл, ще ви се наложи да ми дадете по-добро основание от голословните ви твърдения.

— При цялото ми уважение, ваша светлост, няма нужда от други основания, освен отказа на свидетелката да отговори на изключително съществен въпрос.

Фримън, застанал до Харди, го сръга с лакът и хвърли бърз, признателен поглед на отдавнашния си съдружник. Бяха разигравали Рандъл, докато го докарат дотук, и в момента той просто действаше в тяхна полза, подценявайки правомощията на съдия Брон, и тя със сигурност щеше да се обиди.

Така и стана. Тя впи пламнал поглед в младия обвинител.

— Аз решавам кои въпроси и кои дела ще се разглеждат от моя съд, господин Рандъл. Разбирате ли?

Прат сметна за необходимо да се намеси.

— Ваша светлост, може би да минем в тяхната зала?

Съдията насочи гнева си към областната прокурорка.

— Току-що започнах заседанието си тук, госпожо Прат.

— Сниши глас. — Сигурно сте забелязали неколцината важни личности ей там — сред тях вероятно и следващият ни губернатор — и не съм склонна да им губя повече време, отколкото е необходимо. И в тази зала можем да кажем същото, каквото и пред съдебните заседатели.

Ала Рандъл, верен на правилата, явно не можеше да се остави току-така и след кратка безмълвна размяна на мнения с шефката си, незабавно се обади:

— В случая имаме изключително необикновено стечение на обстоятелства, ваша светлост. В момента подготвяме призовки за пред разширения състав на господин Харди и лейтенант Глицки, за да дадат показания във връзка с делото. Рамите те може да се окажат изложени на обвинение в престъпления.

Харди поклати отрицателно глава и цялото му същество изрази присмех, но не пророни дума.

— Освен това — продължи Рандъл, — Областната прокуратура неспирно настояваше за заповед за арестуване на господин Бомонт, който и в момента, докато разговаряме, седи в залата.

— Значи издаването на нареждане ще бъде лесно — сухо отвърна Брон.

— Да, само дето не е налице, ваша светлост.

— И защо така?

Най-после Харди бе принуден да се намеси:

— Защото липсват каквито и да било улики, ваша светлост.

— Това е смешно! — избухна Рандъл. — Разполагаме с повече от достатъчно доказателства за предявяване на обвинение.

— Ами покажете едно де — изсъска Харди.

Брон му хвърли суров поглед.

— Адвокатите да се обръщат към съда, а не един към друг. Ясна ли съм? — След като получи извинителни кимвания, Брон заговори с по-мек тон: — И тъй, господин Рандъл, поправете ме, ако греша, но ми се струва, че доводът на господин Харди бе изложен приемливо. Ако разполагате с улики да предявите обвинение на господин Бомонт, представете ги на съдебните заседатели, а те ще се разпоредят за съответното съдебно нареждане. Така се постъпва. Редно е да го знаете.

Прат се обади да защити помощника си:

— Той го знае, ваша светлост, но в това дело нашето разследване на всяка крачка се натъкваше на спънки. Всъщност смятаме, че господин Харди е въздействал на лейтенант Глицки да се възползва от поста си началник на отдел „Убийства“ да се замеси в систематично прикриване дейността на господин Бомонт.

Харди театрално вдигна ръце.

— Ваша светлост! Това наистина минава всякакви допустими граници.

Но Брон желаеше да чуе повече и му махна да замълчи.

— Отправяте сериозни обвинения, госпожо Прат…

Рандъл отново взе думата:

— И тъкмо поради това, ваша светлост, искахме да ги разпитаме пред съдебните заседатели в присъствието на представители от полицейския отдел „Управление и контрол“ и на собствените ни следователи.

— С други думи, господин Рандъл, вие като че ли искате да поемете цялото разследване, само че или всъщност не сте го сторили, или пък не сте открили нищо.

Улучен по слабото място, Рандъл заекна:

— Ааами не, ваша светлост, разбира се, че не. Разполагаме със силни доказателства…

— Ваша светлост, те не разполагат с нищо — прекъсна го Харди.

— Разработваме доказателствата.

С очи, вперени в Брон, Харди всъщност спореше с Рандъл.

— И отправяте обвинения, преди да сте намерили каквото и да е, за да ги подкрепите. — Изви се към съдията. — Ако разрешите, ваша светлост, имам предложение, свързано конкретно с изслушването днес, което ще засегне крайно сериозните въпроси и обвинения, повдигнати от Областната прокуратура… — помълча достатъчно, за да наблегне на най-важното: — … и от служителите й.

Брон започна да проявява нетърпение. Погледна над адвокатските глави към неспокойната зала. Вече бяха загубили прекалено много от времето на съда, пък и на всички останали.

— Добре, господин Харди, да го чуем, но по-бързичко.

Харди си пое дъх. В него напираха бурни емоции, но той все пак не им се поддаваше, защото едва ли биха му послужили за нещо. Когато най-сетне заговори, прозвуча гласът на разума:

— В основата на обвинението в незачитане, повдигнато срещу клиентката ми, обект на това изслушване, стои отказът й да разкрие пред съдебните заседатели сведения, отнасящи се до разследването за убийство. Надявам се, че всички са съгласни с това.

Никой не възрази.

— Както господин Рандъл, така и госпожа Прат дадоха да се разбере ясно и недвусмислено, че сведенията, които клиентката ми отказва да разкрие, имат връзка с мотивите, поради които господин Бомонт е или не е убил съпругата си. Прав ли съм?

Не кимна нито Прат, нито Рандъл — вече бяха нащрек, така че Харди реши да стреля в целта по-енергично.

— С други думи, ако Рон Бомонт не е убил Брий, каквато и тайна да е споделил с клиентката ми, тя няма пряко отношение към съдебните заседатели и разследването.

— Добре — замислено произнесе Брон. — И на какво ни навежда това?

— На следното, ваша светлост. Господин Рандъл изтъкна, че смъртта на сержантите Грифин и Канета е свързана с водените от тях, независимо един от друг, разследвания относно убийството на Брий Бомонт и аз допускам, че ако разширим неговото заключение, всички тези убийства са извършени от едно и също лице.

— Точно такова е нашето твърдение. — Рандъл се зарадва на възможността да вметне своята дума, а Харди с удоволствие му я даде.

— И то е разумно, а за целите на това изслушване вие ще бъдете подготвена да го признаете за вярно.

Прат усети, че капанът хлопва и се опита да го спре:

— Не зная, ваша светлост. Това е само теория, която все още не сме…

Брон я прекъсна със смразяващ глас:

— Госпожо Прат, току-що чух господин Рандъл да казва, че точно такова — цитирам — е твърдението на вашето ведомство. И нещо по-важно — ако не ме лъже паметта, тъкмо въз основа на тази теория вие двамата повдигнахте пред съда обвиненията си както срещу лейтенант Глицки, така и срещу господин Харди. Та кое от двете? Един човек ли е извършил тези убийства, или не?

Двамата прокурори се спогледаха. Отговори Прат:

— Така смятаме. Да, ваша светлост. Това е предмет на контрадоказателства, за които е възможно да научим по-късно.

— Да се надяваме — заяви Брон. — Продължавайте, господин Харди. Слушам ви с цялото си внимание.

— Благодаря, ваша светлост. Следователно, ако се докаже, че господин Бомонт няма вина за смъртта поне на един от двамата полицаи, възможно е да се допусне, че е също така невинен и за смъртта на съпругата си.

— Хубав силогизъм, господин Харди. — Брон се държеше толерантно, но си остана неубедена. — Но доказване на „невинността“ е трудна задача. Нима твърдите, че можете да докажете абсолютната му невинност в едно или повече от тези убийства? Обикновено затова делата се гледат от съдебни заседатели.

— Но до процеси със съдебни заседатели, ваша светлост, се стига, едва когато разширеният състав от съдебни заседатели предяви обвинение или предварително изслушване, за да се осигурят първоначално достатъчно улики, които да послужат за обвинение от страна на състава от съдебни заседатели. В дадения случай няма такива и въпреки това затварянето на клиентката ми се основава на предполагаемата виновност на господин Бомонт, а не на предполагаемата му невинност, както изисква законът.

— Много изискано, господин Харди, обаче…

— Ваша светлост, ако след това изслушване се появят нови и сигурни улики за убийството на Брий Бомонт, клиентката ми ще има възможността повторно да даде показания за Рон Бомонт пред разширения състав. Ако и тогава тя откаже да отговаря на съществени въпроси, разбира се, ще подлежи на повторно обвинение в незачитане.

Тъкмо да спечели на законно основание, да върне разследването в ръцете на съдебните заседатели и да задържи Франи навън, докато тя не реши да говори, и Рандъл пак си отвори устата:

— Ваша светлост, при цялото ми уважение, не можете да започнете разпит за убийство тук и сега — във вашия съдебен състав.

Лицето на Брон изразяваше ужасяваща любезност. Зениците на очите й се бяха свили като главички на топлийки и пронизваха Скот Рандъл.

— Аз не възнамерявам подобно нещо, адвокате. Напротив, според мен въпросът е дали, след като се изправите пред онова, за което самият вие признавате, че ще е неоспоримо доказателство за невинността на господин Бомонт в убийството на жена му, ще се постараете да възобновите задържането на госпожа Харди за незачитане, което се основава на неговата виновност. Правилно ли излагам доводите ви, господин Харди?

— Идеално.

— И така, господин Рандъл?

— Да, ваша светлост?

— Какво решавате?

— Не съм сигурен, че съм наясно с предложението на господин Харди.

— Смятам, че той предлага да призове някои свидетели на това изслушване. Права ли съм, господин Харди?

— Да, ваша светлост.

Шарън Прат се бореше да запази поне частица от достойнството си.

— А аз смятам, че господин Харди предлага да покаже, че господин Бомонт всъщност е невинен за едно или повече от тези убийства? Така ли е?

Харди се съгласи, че е така.

Прат размишляваше стремително. От една страна, не й се налагаше да разкрива как върви работата на разширения състав от съдебни заседатели. След като съдията не можеше да научи с какви доказателства разполагат те, то Харди за нищо на света не би могъл да докаже тук, че Рон Бомонт на практика е невинен, най-много да го представи не чак толкова виновен. Бе в състояние да изтъкне това и още сега да прекрати опитите на Харди да заобиколи процедурата.

От друга страна, тя знаеше, че ведомството й всъщност не разполага с нищо. Умираше от желание да разбере какво знае Харди. А публичната проява на здрав разум бе повече от важна, след като кметът и медиите сипеха удари по канцеларията й.

Реши да остави Харди да си разиграе спектакъла. И те, разбира се, можеха да подложат на кръстосан разпит всички, които той възнамеряваше да призове.

— Не възразяваме, ваша светлост, стига да не трае твърде дълго.

— Добре — заяви Брон. — Тогава нека започваме.

39

Но Харди се озова пред неочаквано затруднение. След като ловко пробута плана си, за да убеди съдията и да принуди представителите на Областната прокуратура да започнат нетрадиционна процедура, той огледа залата и осъзна, че ще трябва да печели време. Възнамеряваше да започне с показанията на Джим Пиърс и предполагаше, че той, подобно на останалите, на които бе разпратил призовки и които вече седяха в галерията, ще се яви навреме.

Докато спореше с Прат и Рандъл, очакваше като се обърне, щом свършат, да види Пиърс, седнал в залата. Но вече бе време да започва, а Пиърс още не бе пристигнал.

След всичко постигнато дотук, бе изключено да помоли съдия Брон за кратка отсрочка или дори за прекъсване. Принуден бе да жонглира и да поддържа темпото и можеше само да се надява, че ще задържи топките във въздуха, докато не дойде време за главната атракция.

— Казвам се Ейбрахам Глицки. Имам ранг лейтенант в полицейското управление на Сан Франциско, а в момента оглавявам отдел „Убийства“.

— И откога заемате този пост?

— От пет години.

— А преди това?

— Ваша светлост — скочи на крака Скот Рандъл. — Всички познаваме лейтенант Глицки.

— Това възражение ли е, адвокате? — Възраженията, както и толкова други неща в съдебната зала, представляваха част от инсценирания спектакъл на правосъдието и трябваше да се основават на отклонения от правилника. Изявлението, че всички познават Ейб Глицки, изобщо не се вписваше в тази категория. Нещо повече, отговорът на Брон повторно потвърди убеждението на Харди, че Скот Рандъл вече не разполага с приятел на съдийската маса. — Но, господин Харди — добави Брон, — нека продължим.

— Опитвам се да запозная съда с благонадеждността на лейтенант Глицки, ваша светлост.

— Добре, но по-накратко, моля.

Отне му не повече от две минути. Пет години лейтенант в отдел „Убийства“, дванайсет години инспектор в същия отдел, сигурно изкачване по служебната стълбица от улично ченге, през нравствения отдел и отдел „Обири“, до чиновник. Четири награди от Управлението, медал за храброст.

Хората, разбира се, се променят и за лошо, но Харди искаше да покаже на Брон, че ако някой пророкува, че Глицки ще се озове сред тях, подобно предположение би било доста налудничаво и невярно.

Брон бе наредила да бъде кратък и тъкмо това възнамеряваше да направи с Глицки: да го извика на свидетелската банка, да го представи като добър и честен полицай, за да види дали Рандъл ще клъвне въдицата и ще се опита да го срине, и по този начин да се дискредитира сам.

— Толкова за този свидетел — заяви той. — Противниковата страна?

Младият обвинител умираше от нетърпение.

— Да. — Рандъл отиде до свидетелското място и се изправи точно пред Глицки. — Лейтенанте, в качеството си на началник на отдел „Убийства“, включихте ли се от самото начало в разследването на убийството на Брий Бомонт?

— Не активно. Само в качеството си на администратор.

Привикнал през дългогодишната си практика със свидетелското място, Глицки бързо схвана удобния случай, който му даваше Рандъл, и очерта характеристиките на работата си: разполагал с екип от инспектори, които му се отчитали и си сътрудничели със следователите от отдела за оглед на местопрестъпленията, със съдебните експерти, с лаборантите, с градските и областни следователи по убийствата за събиране и сравняване на уликите.

Всичко това нямаше нищо общо нито с Рон, нито с Брий Бомонт и Харди не би могъл директно да му отдели и една дума. Но разчиташе на обстоятелството, че Рандъл преследва лични цели. Младият обвинител искаше да докаже на Брон, че нетрадиционната му и дори извънзаконова тактика се оправдава изцяло, тъй като началникът на „Убийства“ е корумпиран. Харди можеше да възразява, без да спира, но с радост остави Рандъл сам да си окачи въжето на шията.

— А когато служителите ви съберат уликите, лейтенанте, и решат, че е налице престъпление, и набележат заподозрян, какво предприемате тогава?

— Обръщаме се към Областната прокуратура, а там решават дали да отправят обвинение към съответното лице и какво точно да бъде то. За тежко, предумишлено и така нататък.

— И колко време е необходимо — най-грубо — от извършването на убийството, докато го предадете на Областната прокуратура?

— Различно — от няколко дни до няколко години.

— Добре. — Рандъл се простираше в добре позната на всеки адвокат област, но се усещаше съвсем явно, че го прави заради Брон. Задълбочи се в подробностите: — В случая с Брий Бомонт е минал повече от месец. Можете ли да обясните на съда защо?

— Първият инспектор, когото назначих да разследва случая — Карл Грифин, — бе застрелян и почина пет дни след убийството на Брий. Смъртта му донякъде позабави нещата.

Лек, нервен смях се разнесе из залата. Рандъл сякаш не забеляза, а Брон не реагира.

— И тогава ли се включихте лично в разследването?

— Не, не се включих.

— Разпитвахте ли свидетели?

— Не.

— Случайно да сте разговаряли със съпруга на жертвата Рон Бомонт?

— Не.

— Но нали е вярно, лейтенанте, че днес сутринта съпроводихте господин Бомонт и господин Харди до тази съдебна зала?

— Да, така е.

— Но твърдите, че досега нито сте се срещали, нито сте разговаряли с господин Бомонт?

— Не съм.

— Напомням ви, лейтенанте, че положихте клетва.

Устните на Глицки леко трепнаха.

— Съзнавам го. Но отговорът ми все пак е не.

Въпросите следваха бързо и без прекъсване, докато Рандъл превеждаше Глицки през всички стъпки до крайната му лична намеса в случая. Близостта на местопрестъплението, където е убит Грифин, до жилището на Брий и на останалите заподозрени и накрая — до Канета и балистичната експертиза, установила, че и двамата полицаи са убити с един и същ пистолет.

Харди не забеляза никакви признаци на нетърпение отстрана на съдията. Рандъл най-после стигна до въпроса, към който се бе насочвал през цялото време.

— И тъй, лейтенанте, след като сте изяснили, че сержантите Грифин и Канета са убити с един и същ пистолет, незабавно ли изпратихте това сведение на областния прокурор?

— Не.

— А бихте ли казали на съда защо?

Глицки обърна лице към Мариан Брон.

— Според стандартната процедура не даваме сведения на медиите, така че евентуалните заподозрени да не са в течение с какви злепоставящи ги доказателства разполагаме. По такъв начин, ако те ни съобщят нещо, което не е оповестено в медиите… Струва ми се напълно ясно, нали?

— Но не става дума за медиите, лейтенанте. А за Областната прокуратура, с която би трябвало да си сътрудничите. Защо не им съобщихте?

— По две причини. Първата — имаме големи неприятности с изтичането на информация. — Всички в сградата знаеха за този постоянен проблем, макар всяко ведомство да обвиняваше всички други, че са негов източник. — Втората, доста по-прозаична, защото до снощи още не знаех нищо със сигурност. Ако тази сутрин не трябваше да съм тук, навярно щях вече да съм съобщил в Областната прокуратура.

Харди се съмняваше, че Рандъл все още смята, че набира точки. Но очевидно все пак си мислеше точно така и премина към друга област, в която Глицки уж също не бе изпълнил задълженията си.

— Лейтенанте, познавате ли някой си сержант Тимс?

— Да. Той е специалист по оглед на местопрестъпленията.

— Работил ли е с вас по колите на сержантите Грифин и Канета?

— Да.

— И вие споделихте ли с него подозренията си, че е възможно двете убийства на полицаите да са свързани?

— Разбира се. Та нали аз го помолих да свери балистичните експертизи.

— А казахте ли му да не споменава на никого за евентуалната им връзка?

— Да.

— Защо?

— Щеше да е прибързано. Не знаех дали е вярно. Ако един и същ човек убие двама полицаи, останалите ще се развълнуват. Надявах се да го избегнем, ако не излезе вярно.

Рандъл театрално вдигна ръце.

— Но все пак се оказа вярно, нали? Така ли е?

— Да, така е.

— А те и двамата са разследвали смъртта на Брий Бомонт?

— Да.

Харди тъкмо си мислеше, че ще му бъде много лесно, когато Рандъл най-после напипа болното място.

— Лейтенанте, сержант Канета във вашия отдел ли работеше? Беше ли следовател по убийствата?

Глицки хвърли безизразен поглед към банката на защитата и пак се извърна към обвинителя.

— Не. Работел е в Централното управление.

— В Централното управление ли? Може би ще кажете на съда как е станало така, че е работел по убийство?

— Беше свързан със случая чрез един от свидетелите, които разпитахме.

— Кой е той?

— Джим Пиърс, вицепрезидент на „Калоко Ойл“. Навремето господин Пиърс е бил работодател на Брий Бомонт, а освен това е наемал сержант Канета като охрана при различни приеми и така нататък.

— И така нататък — изимитира го Рандъл. — Вярно ли е, че Канета всъщност е работел за господин Харди?

— В какъв смисъл?

— В смисъл на работа — той го е наел…

— По ведомост ли? Доколкото зная, не. Не. Питайте господин Харди.

Рандъл бе допуснал основната грешка да зададе въпрос, чийто отговор не знае предварително. За миг остана безмълвен.

И в настъпилата тишина най-после заговори Мариан Брон:

— Към какво се стремите с въпросите си, господин Рандъл? Имате ли някакви доказателства, че господин Харди е наел сержант Канета?

— Не, ваша светлост, все още не.

— Тогава насочете въпросите си другаде, за да докажете връзката им, или си седнете. Тази съдебна зала не е място за игра на сляпа баба.

Минаваше десет и половина и Брон обяви десетминутна почивка. Джим Пиърс още не беше пристигнал, но като гледаше как се развива това нетрадиционно слушане, Харди си мислеше, че дори и без показанията на изпълнителния директор на петролната компания съществува някакъв шанс да освободи Франи и да опази Рон и децата му от правораздавателната система. Наглостта на Рандъл прекрасно действаше в полза на Харди и той вече бе убеден, че съдията е напълно подготвена за следващото му разкритие, което щеше да подкопае благонадеждността на Областната прокуратура и да я сведе до нула.

Още щом Брон напусна съдебната зала, настана познатата лудница.

Засега Харди искаше само да поговори няколко минути с жена си и да отведе Глицки настрана, но и двете неща изглеждаха неосъществими.

Щом напусна свидетелското място, Глицки спря до банката на Харди, сподели, че рядко се е чувствал толкова добре в качеството си на свидетел, а после заяви, че пейджърът на колана му се е изтощил през изтеклия час. Най-добре било да отиде да отговори на обажданията. Подмина перилата и по централната пътека излезе през задната врата на съдебната зала.

Междувременно Ал Валънс, зачервен от ярост, вдигаше врява с настояване приставът да го пусне да се срещне със съдията. Добре де, ето те двамата с Деймън Кери — почтени граждани, уважаващи призовките, — дошли след гласуването, но едва ли можело да се очаква кандидатът за губернатор да виси цял ден в съда. Чакали го срещи, пресконференции, набиране на средства… в коридора репортерите вече пишели статиите си за появата му в съдебната зала във връзка с дело за убийство.

Бакстър Торн седеше на пейка близо до мястото, където бе застанал, когато влизаха. Разговаряше с добре облечена двойка младежи, очевидно давайки им някакви разпореждания, и Харди се радваше, че издокараният гадняр бе предпочел да си намери място в дъното на залата. Ако се приближеше към човека, подпалил къщата му, все още съществуваше голяма вероятност да му дръпне един бой, а това нямаше да съдейства за делото му при Брон.

Подведеният Рон Бомонт искаше да знае какви ги върши Харди. Какви бяха тези свидетелски истории? Колко щяха да траят? Смятал, че адвокатът възнамерява да се бори за освобождаването на Франи, а Рон е дошъл, за да я убеди, че вече не е обвързана с обещанието си към него. А после Харди да го измъкне по някакъв начин оттук, преди Рандъл и Прат да успеят да ги спрат. Но бил забелязал пазачите на вратите и току-що видял Прат да разговаря с един друг, който приближил края на тяхната скамейка. И какво щял да прави сега?

Харди го успокои, доколкото можа, с обяснението, че върши основната работа за пред съдията. Показанията на Глицки, естествено, не доказват юридически, че и Грифин, и Канета са убити с един и същ пистолет. Процедурата вече не е свързана с доказателства, макар адвокатът все още да се надявал, че и това ще стане по-късно. Отнасяло се за преценката и действията на Областната прокуратура и доверието или съответно липсата на такова у Брон.

— Само така ще излезеш свободен оттук, Рон. Тоест, ако Брон реши, че на Рандъл му трябва по-солидна основа, за да те сметне за заподозрян. И ако не друго, поне я накарах да слуша.

На Рон така и не му допадна, но Харди не му бе обещавал подобно нещо.

Дейвид Фримън поддържаше разговор с Франи на скамейката на защитата. Не искаха тя да има каквото и да е вземане-даване с Рон и Фримън се бе нагърбил да я занимава. Преди още Брон да се е върнала в залата, вече бе успял да я разсмее тихичко с една от историйките си. Докато траеше почивката, Харди изобщо не успя да вметне и думичка, но щом се изправиха при влизането на съдията, взе ръката й и я стисна. Тя вдигна очи към него и кимна. Изпълнена с вяра в него и с чувство за отговорност.

Усещаше, че се налага да представи още факти и изложи доказателствата от аутопсията и доклада на съдебния лекар за двамата полицаи. Прат и Рандъл нямаха възражения по откритията на доктор Страут, свързани с причината и времето на смъртта.

Харди ги изложи гласно за протокола:

— Според доклада на съдебния лекар, ваша светлост, сержант Грифин е бил застрелян между десет и половина и дванайсет на обяд в понеделник, пети октомври. Госпожа Прати господин Рандъл не оспорват този период от време. За сведение на съда през същия ден се е състояло погребението на Брий Бомонт.

— Добре, господин Харди. Нататък.

— Искам да призова отец Мартин Бърнардин.

Свещеникът бе облечен с расото и якичката си. Премина през залата и застана на свидетелското място. Бърнардин бе стегнат, посивял мъж с лице на аскет на възраст някъде между четирийсет и петдесет. След като секретарят го закле, Харди отдели минута за установяване на самоличността му като енорийски свещеник на „Св. Катерина“, църквата, в която се е състояло опелото на Брий. И започна по същество:

— Отче Бърнардин, познавате ли Рон Бомонт?

— Да, познавам го.

— А виждате ли го тук, в съдебната зала?

— Да. — Свещеникът го посочи. — Господинът в зеления костюм на първия ред ей там.

Неколцина от седящите в галерията се понадигнаха да разгледат главния герой във всички тези събития. Залата зашумя тихичко, но Брон леко удари с чукчето си и прекрати глъчката.

— И тъй, отче Бърнардин. На пети октомври, в деня на погребението на Брий Бомонт, имахте ли възможност да прекарате известно време с господин Бомонт?

— Да, сър. Почти целия ден.

Галерията отново се оживи, но този път Брон остави шумът да затихне от само себе си.

Макар Бърнардин вече да го бе заявил, Харди го накара да разкаже за деня час по час: за закуската, опелото, погребението, обяда в „Клиф Хаус“.

— С други думи, отче — заключи адвокатът, — вие свидетелствате под клетва, че непрекъснато сте били с господин Бомонт от седем сутринта до около два и половина следобед на пети октомври тази година?

— Точно така.

— И нито за миг не сте се отделяли от него?

— Не, сър.

— А има ли и други хора, които според вас могат да свидетелстват за същото?

— Ами да. Децата му, неколцина приятели. Тежък ден беше, както е често при погребения.

Харди постоя известно време, та значимостта на свещеническите думи да проникне в съзнанието на всички, а после се извърна и се изправи срещу Прат и Рандъл.

— Предоставям ви свидетеля.

Какво можеха да направят те? Пред тях се намираше заслужаващ пълно доверие свещеник, създал неоспоримо алиби за главния им заподозрян. Дълго се съвещаваха на банката си и накрая се изправи Прат.

— Нямаме въпроси, ваша светлост.

Брон каза на Бърнардин, че може да слезе, свали си очилата, отново си ги сложи и премести очи от Харди, застанал в средата на залата, към банката на Прат и Рандъл.

— Господин Харди? — попита.

— Ваша светлост, от показанията на отец Бърнардин — а очевидно има още няколко свидетели, които биха подкрепили изявленията му, — става ясно, че господин Бомонт не е бил в състояние да убие сержант Грифин. В такъв случай той не е убил и сержант Канета и въз основа на по-раншната ни дискусия може да се предположи, че що се отнася до това изслушване, той не е убил Брий Бомонт.

Лицето на Брон остана непроницаемо.

— Адвокатите да приближат до масата.

Когато застанаха там, тя отправи суров поглед към Прат и Рандъл.

— Струва ми се, господа адвокати, че загубихте доста време на съда — да не говорим за госпожа Харди, — при положение, че достатъчно задълбочено разследване по смъртта на сержант Грифин би извадило на бял свят това направо очебийно алиби.

— Ваша светлост — Рандъл си бе подготвил извинение, — по времето, когато отправих обвинение в незачитане срещу госпожа Харди, нямах представа за каквато и да е връзка между смъртта на сержант Грифин и Брий Бомонт.

Редно беше Харди да се намеси. Постара се гласът му да не издаде злорадство:

— Връзка, установена от лейтенант Глицки, би следвало да добавя, ваша светлост.

Но извиненията не интересуваха Брон. Беше се вбесила.

— Обърнете се и вижте тази съдебна зала, господин Рандъл. Казах да се обърнете Госпожо Прат, и вие също.

И двамата го сториха неохотно, така направи и Харди и забеляза, че Ейб Глицки се е върнал. Имаше и други приятни попълнения сред публиката. Господин Ли от химическо чистене „Херитидж“, макар Харди да не му бе връчил призовка, му беше казал, когато адвокатът се обади днес сутринта, че ще се опита да пристигне в съда, и ето го тук. А освен това най-после се бе явил Джим Пиърс. Дори в момента си проправяше път в един от редовете за сядане, придружен от друг известен в града адвокат — Джаред Райт.

„И съвсем навреме“, помисли си Харди.

Прат и Рандъл отново се обърнаха с лице към съдията.

— Погледнете колко хора сте обезпокоили сериозно в безотговорната си гонитба очевидно не на някакъв убиец, а просто на човек, когото полицията все още не е сметнала за подходящо да обвини, защото все още не са приключили с доказателствата. И вече, изглежда, разбрахме защо, нали? — Тя негодуващо поклати глава. — Ужасяващо безотговорно поведение.

Рандъл стоеше и мълчеше. Прат мърмореше нещо.

Тъй като публиката зашумя, Брон ги отпрати по местата им и повиши глас:

— Господин Харди, струва ми се, че вече съм готова да изляза с постановление по доведената в съда затворничка.

Харди ровичкаше в куфарчето си и подреждаше още документи на масата пред себе си. Вдигна поглед и заговори с премерен тон:

— Може ли още няколко минути?

Думите му накараха съдията да се смръщи, а сред публиката отново се чу мърморене.

— За какво, господин Харди?

Той излезе иззад масата и застана пред подиума на Брон.

— Разработихме стесненото предположение, условно прието както от съда, така и от Областната прокуратура, че убиецът на сержантите Грифин и Канета е причинил също и смъртта на Брой Бомонт.

— И?

— Това предположение обаче не е правно доказателство, че господин Бомонт фактически не е отговорен за последното деяние, нито пък че не е наел лице, което да извърши първото. Всяко съмнение, което може един ден да падне върху господин Бомонт, сериозно заплашва бъдещата свобода на клиентката ми. Убеден съм, че съм в състояние да елиминирам тази опасност за няколко минути, стига съдът да бъде снизходителен.

В залата зад гърба му се възцари мъртва тишина. Брон свали очилата си и допря едната им дръжка до устните си. Най-после крадешком погледна часовника си и взе решение.

— И какво предлагате?

— Да призова още един свидетел, ваша светлост.

— Още един?

— Да, ваша светлост. Бих искал да призова Джим Пиърс.

40

— Това е нелепо!

Харди чу как Пиърс избухна в дъното на залата, но като се обърна, видя, че възражението идва от Джаред Райт, скочил на крака.

— Ваша светлост, господин Пиърс е разговарял с полицията и с нейни представители най-малко шест пъти. Съдействал е на цялото разследване по случая „Брий Бомонт“ и… — Излезе от скамейката си на пътеката и се запъти напред.

Брон удари с чукчето, за да го накара да замълчи.

— Господин Райт, ако господин Пиърс е съдействал до такава степен съвестно досега, едва ли ще има нещо против да го стори още веднъж.

— Това си е чист тормоз, ваша светлост.

— И защо смятате така, господин Райт?

Райт бе стигнал до перилата.

— Защото работодателят на господин Пиърс — „Калоко Ойл“ — бе дарител за предизборната кампания на госпожа Прат и поддръжник на нейната администрация. Днес станахме свидетели на враждебността между полицейското управление и тук присъстващия господин Харди, от една страна, и Областната прокуратура, от друга. Като добър гражданин господин Пиърс се отзова на своеволната, връчена в последната минута призовка на господин Харди, но е безсмислено да търпи нов разпит за тези събития. Той не е замесен. Да се подмята обратното, е в най-добрия случай безразсъдно, а в най-лошия — престъпно.

Брон го изслуша, после се взря в Пиърс, който стоеше зад адвоката си.

— Господин Пиърс, призован сте редовно и сега ви викат като свидетел. Излезте напред. Господин Райт, възражението ви е отбелязано в протокола.

— Ваша светлост… — не се предаваше Райт.

— Да, господин адвокат. Какво има пък сега?

— Ще помоля съда за разрешение да придружа клиента си на свидетелската скамейка. Той е изтърпял неколкократни полицейски разпити, без да се ползва от услугите на адвоката си, и смятам, че…

Брон вдигна ръка да го прекъсне.

— Господин Харди, имате ли възражения?

На Харди това не му допадна, но нямаше да даде да се разбере.

— Нямам възражения, ваша светлост.

Петролният магнат се подвоуми още миг, после ядосано се изправи и пое по пътеката, мина край Харди и се запъти към свидетелското място. Райт го пресрещна до перилата и застана от едната му страна. Секретарят вдигна Библията.

— Кажете си името.

— Джим Пиърс.

— Господин Пиърс, заклевате ли се да говорите истината, цялата истина и нищо друго, освен истината и Бог да ви е помощ?

— Заклевам се.

— Моля, седнете.

— Господин Пиърс, разговаряли ли сме преди?

Приставът бе донесъл стол и Джаред Райт седна до клиента си. Не загуби време да се качи на подиума, за да възрази:

— Несъществено, ваша светлост.

Брон удари с чукчето, за да го накара да замълчи.

— Отхвърля се. Господин Пиърс?

— Сам знаете, че сме разговаряли — проговори свидетелят.

Харди излъчваше деловитост.

— Ваша светлост, бихте ли наредили на свидетеля да отговори на въпроса?

Брон така и направи, Харди повтори запитването си и Пиърс измърмори едно „Да“.

— И тогава, докато разговаряхме, вие отрекохте ли да сте имали лична връзка с Брий Бомонт?

— Не, разбира се, че не. Няколко години бях неин началник и приятел.

— Господин Пиърс, имахте ли интимна връзка с Брий Бомонт? Сексуална връзка?

Отново се обади Джаред Райт:

— Клиентът ми е отговарял на този въпрос десетки пъти, ваша светлост. Той…

Тряс!

— Господин Райт, юридическо възражение, ако обичате.

— Добре, въпросът е несъществен.

Беше несъществен, но Харди вече бе извадил зайче от цилиндъра си при разпита на Бърнардин и Брон бе склонна да го остави да извади и второ.

— Отхвърля се.

Той леко се поклони.

— Благодаря ви, ваша светлост. Господин Пиърс, желаете ли да повторя въпроса си?

Този път Райт прошепна нещо в ухото на клиента си, но Пиърс не му обърна внимание.

— Не, чух го, а отговорът ми, както неизменно досега, пак е не.

— Значи не сте имали сексуална връзка с Брий Бомонт?

— Точно така.

Със скръстени на гърдите ръце и намусен поради несправедливото отношение на съда към него и клиента му, Райт се облегна на коравия стол. Харди забеляза промяната в настроението му и я прие като добър знак.

Адвокатът се извъртя и отиде до масата си, порови из книжата си, остави ги на мястото им.

— Добре. Имали ли сте лични взаимоотношения със сержант Канета?

— Не, не съм имал.

— Но сте го познавали, нали?

Пиърс се размърда на мястото си и отговори раздразнено:

— Май помагаше в осигуряването на охрана за някои мероприятия на „Калоко“. Възможно е в такива случаи да съм разговарял с него. Изобщо не си спомням.

— Не си спомняте — повтори Харди. — А какво ще кажете за сержант Грифин? Той разпитвал ли ви е?

Пиърс се подвоуми, хвърли бърз поглед на адвоката си. Но не последва никаква реакция и той отговори:

— Да, струва ми се.

— Струва ви се, така ли? Не си ли спомняте?

— Добре де. Да, разпитва ме.

— И кога стана това?

Свидетелят отново се запъна:

— Тряб… трябва да погледна в календара си. Не зная с точност.

Но Харди нямаше съмнения.

— Може би ще ви помогна да си спомните, господин Пиърс. Не беше ли веднага след погребението на Брий?

— Не, не съм сигурен.

— Не сте сигурен, така ли? Спомняте ли си какво правихте след погребението, господин Пиърс?

— Ваша светлост! — На Джаред Райт отново му се подпали фитилът: — Ваша светлост, длъжен съм да възразя. Какви основания има господин Харди да задава който и да било от тези въпроси? Господин Пиърс не е подсъдим. Не е длъжен да отговаря на такива въпроси.

Брон размисли за миг. Адвокатът на Пиърс всъщност имаше право. И макар да се възхищаваше от стила на Харди — той се отнасяше към това изслушване по същия начин, по който би се държал Скот Рандъл при заседание на разширен състав от съдебни заседатели, — не биваше да допуска този разпит да продължи. Подозрителна бе цялата насока, която бе поел.

Но преди дори да успее да каже на Райт, че е прав, и да излезе с някакво постановление, Дейвид Фримън се изправи и се притече на помощ на колегата си:

— Ваша светлост, господин Пиърс винаги може да се позове на Петата поправка.

Нещата обаче ставаха неудържими. Брон удари с чукчето си и хвърли свиреп поглед към подиума.

— Господа, седнете. Аз ръководя този съд и аз давам инструкциите. — Извърна се и погледна свидетеля. — Господин Пиърс, ако ви се струва, че отговорът би могъл да е във ваша вреда, можете да се позовете на Петата поправка. Желаете ли да го направите?

По челото му изби пот и това изглежда го изненада, когато прокара пръсти по него. Съзнаваше, че ако се позове на Петата поправка, неприятностите му със закона тепърва предстоят — продължаващото полицейско разследване щеше да е неумолимо.

Всички вече бяха забравили за възражението на Райт, че въпросът е несъществен.

На Харди му се струваше, че вижда с очите си какви мисли преминават през главата на свидетеля, решил да опита късмета си тук и сега и да сложи край на обвиненията и подозренията. С какво удоволствие го наблюдаваше! Пиърс бе преуспяващ, нахален, недостъпен, благодарение на парите и положението си човек и в светогледа му просто не съществуваше представата, че някакви си простосмъртни могат да го победят в честен двубой. Така беше, защото честни двубои не съществуват.

Той зае бойка поза — положи длан върху перилата пред свидетелското място — и заговори на съдията:

— Нямам какво да крия, ваша светлост, макар да съм възмутен до дъното на душата си от задаваните ми въпроси.

И Брон трябваше да признае, че разрешавайки на Харди да продължи без каквито и да било доказателства, се излага на упреци. Но адвокатите могат да питат каквото си искат, докато противната страна не възрази, а Пиърс отговаряше.

— Негодуванието ви, което не е правно възражение, се приема. — Съдията насочи вниманието си към мъчителя на Пиърс. — Господин Харди — сурово започна тя, — ще допусна нови въпроси, само ако предоставите на съда някаква доказателствена основа. В противен случай ще освободя свидетеля.

Харди замръзна за миг.

— Добре, ваша светлост. — Отиде до масата си и този път се върна с малка купчинка листове. Първо ги показа на съдията, после подаде копие от един от тях на свидетеля. — Господин Пиърс, познавате ли този документ?

Пиърс предпазливо го погледна, сви устни и отново вдигна очи. Гласът му изневери. Очевидно на адвоката му също.

Харди не спря атаката си.

— Бихте ли обяснили на съда какво съдържа той?

Пиърс като че ли не го чуваше. Най-после въздъхна, неспособен, както изглежда, да откъсне очи от листа, безмълвно препрочитайки написаното.

Харди:

— Това е писмо от вас до Брий Бомонт, нали?

Отново мълчание.

— Бихте ли нарекли документа любовно писмо?

Пиърс не отговори.

— Да прочета ли няколко реда пред съда? Противно на по-раншните ви показания, написаното не показва ли, че сте имали връзка с нея?

В това време Райт яростно шепнеше нещо на клиента си, който сякаш не го чуваше.

Харди бе принуден да му даде да се разбере. Механизмът действаше бързо и безотказно. Само миг, и пред съкрушителното разкритие от самообладанието на Пиърс не остана и помен. Той леко удари перилата с ръка, мъчейки се и не успявайки да представи жеста си като нехаен.

— Беше отдавна.

— Кога? Преди година? Преди пет години?

— Да. Горе-долу толкова.

Райт излезе от кожата си от безизходност и гняв.

— Ваша светлост, нека в протокола залегне, че не съветвам господин Пиърс да отговаря.

Но свидетелят бе решил да постъпи посвоему. Усмихна се студено.

— Не му отдавах значение, флирт, за който съжалявам. — И пак се обърна към съдията. — От уважение към съпругата си, ваша светлост, се опитах да не го огласявам публично. Сгреших.

Но ако смяташе да получи съчувствие от Брон, не бе познал.

— Лъжесвидетелстването пред моя съд също е грешка.

Харди не отслаби натиска:

— Господин Пиърс, повторно ви питам кога приключи връзката ви?

Навярно изкаран от равновесие от недоброжелателната реакция на Мариан Брон, Пиърс се позабави с отговора си:

— Казах, че не помня.

— Всъщност казахте друго — отвърна Харди. — Казахте, че било преди една или пет години. Желаете ли съдебният протоколчик да прочете предишния ви отговор?

— Не, не е необходимо. — Престори се, че се опитва да си спомни, да помогне. — Не зная кога точно скъсахме.

— Не знаете точно ли? Нима не е вярно, господин Пиърс, че връзката ви с Брий Бомонт е приключила само преди шест месеца, горе-долу когато тя е напуснала „Калоко“?

— Не, по-рано беше.

— Но не си спомняте кога? — попита адвокатът. — Кога точно?

— Не. — Пиърс се силеше да не загуби твърда почва под краката си. — Не означава, че съм я убил, само защото съм искал да запазя връзката ни в тайна.

— Така е — съгласи се Харди. — Не означава, обаче аз не съм ви питал дали сте я убили. Вие ли убихте Брий Бомонт, господин Пиърс?

— Не. Разбира се, че не съм аз.

— Но все пак излъгахте, въпреки дадената клетва, за отношенията си с нея, така ли е?

— Да, навярно. Но ви казах, че…

— Господин Пиърс, излъгахте ли и за отношенията си със сержант Канета?

Край устните на свидетеля затрепери мускулче.

— Казах ви вече. Не съм имал взаимоотношения със сержант Канета.

— Не наредихте ли на сержант Канета да ви докладва за влизането и излизането на Брий Бомонт, след като тя прекъсна отношенията си с вас?

— Не, не съм му нареждал.

— А не му ли плащахте за тази услуга?

Пиърс стрелна с очи съдебната зала, после пак сведе поглед.

— Не.

— Не — повтори Харди. — Господин Пиърс, сержант Канета не ели идвал у вас миналата събота през нощта, когато беше убит?

И мускулчето отново потрепна, и свидетелят отново се съвзе.

— Не.

— И не се ли опита той да ви измъкне още пари, задето насочва разследването за смъртта на Брий Бомонт в погрешна посока? И го отклонява от вас?

— Не.

— А вие не го ли поканихте в къщата си да си поговорите, а после…

И най-сетне свидетелят избухна истински. Приведе се напред, а очите му пламнаха:

— Не, не и не. Нищо подобно не съм вършил. Измисляте си всичко, за да ме дискредитирате.

Най-накрая се обади и Мариан Брон:

— Свидетелят има право, господин Харди. Отправяте множество обвинения, без да представяте каквито и да е доказателства.

Харди, пое дълбоко дъх и издиша.

— Имам доказателство, ваша светлост — спокойно отвърна той. — Господин Пиърс го държи в ръцете си.

Свидетелят все още държеше писмото си до Брий и във внезапно настъпилата тишина отново го вдигна към очите си. Но с това издаде, че ръцете му треперят, и побърза да ги опре на перилото.

Брон смъкна очилата си на върха на носа си и погледна над тях.

— Той вече призна, че е лъжесвидетелствал относно връзката си с госпожа Бомонт, господин Харди. Но това не означава, че я е убил.

— Не, ваша светлост, не означава. Но писмата, разпознати от господин Пиърс като негови собствени, съдържат улики, които директно го свързват с убийството на Брий Бомонт.

Брон се подвоуми: ако Пиърс не бе дал веднъж лъжливи показания, тя щеше да прекрати разпита незабавно. Вместо това несъзнателно за самата нея кимна. Искаше да разбере.

— Но внимавайте, господин Харди.

Адвокатът кимна.

— Ако разрешите, ваша светлост, ще ми се да прочета пред съда откъс от едно писмо.

Брон кимна.

Очаквам,

Бленувам

И тръпна.

Чуй ме,

Аз искам те,

Младост.

Ти, укроти ме,

Ела!

Харди не изчака въздействието на сладникавите стихове. Друга бе неговата цел.

— Почти всички писма, ваша светлост, съдържат подобни стихотворения. — Подаде към подиума писмото, което току-що бе прочел. — Както съдът ще забележи, първите букви от всеки стих представляват акростих — в случая: „Обичам те“. Както ваша светлост ще види, това се отнася за всички стихотворения в писмата.

Брон прехвърли няколко странички и кимна.

— Добре.

— Писмото, което господин Пиърс държи в момента, съдържа друго подобно стихотворение. — Приближи до свидетеля и взе листа от ръцете му. — Ако обичате. — Зачете, наблягайки на отделните стихове:

Да те докосна

Е мечтата ми

Веднъж поне.

Е, не можах

Това да сторя

Ни веднъж,

Уви.

Любов,

Ад,

Див копнеж

Веднъж да те докосна

Ела!

И пак не запази мълчание.

— Господин Пиърс, бихте ли казали на съда значението на фразата „девет нула две“?

По лицето на Пиърс течеше пот.

— Не зная — каза той. — Не си спомням.

— Не си ли спомняте?

— Не.

Тъкмо това искаше Харди: да го притисне със забързания ритъм на въпросите и свидетелят да отговаря с „не“, без да е помислил достатъчно.

— Вярно ли е, господин Пиърс — продължи адвокатът, — че „девет нула две“ е номерът на апартамента в сградата на Брий Бомонт, в който сте се срещали с нея?

— Не, аз…

— А вярно ли е, че двамата с Брий сте го купили преди близо шест години?

Пиърс хвърли поглед към публиката.

— Не. Тя… — и замълча.

— Какво тя, господин Пиърс? Тя ли го е купила?

— Не. Не зная.

— Ваша светлост! — Джаред Райт не издържаше повече да гледа как клиентът му се самоунищожава пред очите му. — Това е възмутително…

Харди извиси глас, за да го надвика:

— Но вие знаете, нали, господин Пиърс, че апартамент деветстотин и две е точно два етажа по-долу под нейната надстройка.

— Не, не мисля, че…

Ала Харди вече не можеше да се спре и продължи с все сила:

— Искате да кажете, че не се намира под надстройката й ли, господин Пиърс? След като знаете, че не е вярно?

Пиърс не бе в състояние да отговори.

Харди се приведе към него и едва ли не извика:

— Господин Пиърс, нима не знаете, че всъщност деветстотин и втори е апартаментът, от който тя е била хвърлена и убита?

— Ваша светлост! Моля ви!

Нейна светлост удари с чукчето си.

— Седнете, господин Райт. Господин Харди!

Харди се помъчи да сподави набраната инерция, да се овладее и вдигна очи към съдията. Беше се зачервил, дишаше неравномерно.

Гласът на Брон прозвуча сурово:

— Искам незабавно да спра разпита, господин Харди. Дадох ви достатъчно време. Вие не представихте на съда никаква улика, която да свързва господин Пиърс с апартамент „Деветстотин и две“, никаква улика за каквото и да е. Казахте, че разполагате с доказателство и представихте тези писма и стихотворения, но нито едно от тях не може да се разглежда като същинско доказателство. Господин Пиърс не призна нищо от твърденията ви, свързани с убийството на Брий Бомонт. Ако не разполагате с нищо по-сериозно, нямам друг избор, освен да позволя на свидетеля да слезе от мястото си.

Харди пое дълбоко дъх и издиша тежко.

— Разполагам с веществена улика, която свързва господин Пиърс с апартамент „Деветстотин и две“, ваша светлост.

Търпението на съдията също се бе изчерпало. Личеше си от тона й:

— Ако е вярно, съдът настоява да я види незабавно.

Харди бързо се върна до масата си, бръкна в куфарчето си и извади ксерокопието от разписката на Грифин за часовника „Мовадо“, който сержантът бе взел от химическо чистене „Херитидж“.

Върна се при съдийската маса, прочете я на глас и я връчи на Брон. Докато тя я разглеждаше, той продължи словото си:

— Ваша светлост, както виждате, разписката се отнася за особен модел часовник „Мовадо“, който инспектор Грифин е взел като улика при разследването си на смъртта на Брий Бомонт. Готов съм да призова свидетеля, господин Ли, който се намира в залата. Господин Ли е управител на компания за химическо чистене „Херитидж“, която почиства някои апартаменти в сградата на Брий Бомонт. Господин Ли ще свидетелства, че този часовник е намерен от служителите му в апартамент „Деветстотин и две“ в същата сграда в четвъртъка след убийството на госпожа Бомонт.

Брон сведе поглед към Харди, после изви очи към Райт и Пиърс и най-сетне — към съдебната зала.

— Добре, но не разбирам… — Замълча. — Но къде е самият часовник, господин Харди? Без него…

Харди кимна и посочи свидетеля.

— Господин Пиърс го носи в момента.

Неочаквано и най-после в помещението се възцари дълбока тишина. И в настаналото мълчание Харди изрече едва ли не шепнешком:

— Господин Пиърс?

Свидетелят не можеше да се препира безнаказано. Знаеше, че из целия апартамент има улики за пребиваването му там. И макар това да не бе убедително доказателство, че е убил Брий, знаеше и какво ще намери полицията, стига да започне оглед: чаши от същото стъкло като парченцата, намерени в косата на Брий, следи от боричкането, при което часовникът му бе паднал.

Вторачи безизразен поглед в Харди.

— Не исках да…

Гласът на Джаред Райт избумтя в залата:

— За Бога, Джим, млъкни! Нито дума повече!

А Брон удряше ли, удряше с чукчето си сред последвалата глъчка.

Глицки го биваше за подобни неща. Съдебният пристав задържа Пиърс, въпреки горещите възражения на Джаред Райт. А после в залата настъпи бъркотия, предизвикана от ощетените свидетели, принудени да загубят толкова часове от деня си. Накрая дойде времето и за Рон — извинения и благодарности. Няколко не съвсем ясни закачки относно Касандра, която пак била тръгнала на училище.

Изчакал търпеливо, Глицки придружи Харди и Дейвид Фримън, докато слизаха по стълбите и извеждаха Франи от дебрите на правораздавателната система. Дейвид Фримън си тръгна, за да се върне на работното си място, и двамата мъже най-после останаха за пет минути насаме в чакалнята на затвора, докато една пазачка отведе Франи да си получи личните вещи.

Не минаха и три секунди, откакто тя се бе скрила от погледите им, и Глицки се обърна към Харди:

— Добре мина. Не че убийствата са ми професия де.

Харди не бе съвсем сигурен в точното време, но тогава не можеше да направи друго.

— Научих едва тази сутрин, Ейб, и имах намерение да ти кажа, но нали си спомняш, че се посдърпахме дали си се срещал с Рон, и точно тогава Рандъл и Прат изникнаха в коридора. Сметнах, че все ще го преживееш някак.

Лейтенантът за миг се замисли — все още спокоен, по-скоро заинтригуван, отколкото ядосан.

— И как го откри? Не по стихотворенията, нали?

— Не. За тях се сетих, чак когато вече бях разбрал. Дори не и по часовника. А по „Бадемовите скалички“.

Харди му разказа за купата с бонбони до вратата в къщата на Пиърс, за стомашното съдържание на Грифин и Канета, за златистите обвивки в двете коли.

— Отначало не съобразих, заради проклетата „Бадемова радост“ в колата на Грифин. И като видях бадеми и шоколад, реших, че е от „Бадемовата радост“, разбираш ли?

— Да.

— Само че при аутопсията на Грифин не е бил открит кокос, значи напоследък той не е ял „Бадемова радост“. Проверих при Страут. Само бадеми и шоколад. У Канета също бяха намерили бадеми и шоколад, което ме накара да се замисля. Канета е наминал към къщата на Пиърс, да го поизцеди, грабнал е два бонбона до вратата и ги е изял точно преди да го застрелят.

— Смяташ, че Пиърс го е пречукал в собствената си къща ли?

— Допускам. Били са сами. Ако огледате, все ще намерите нещо, но предполагам, че и Пиърс ще ви каже. Като започнат веднъж с признанията… впрочем ти и сам знаеш.

Глицки знаеше. Едно нещо не разбираше: защо Канета е чакал толкова време, преди да започне да изнудва Пиърс.

— Защо точно тогава? Защо не по-рано?

Честно казано, Харди не бе съвсем сигурен.

— Предполагам, че първоначално — и бих добавил най-вероятно — е умирал от желание да приеме, че убиецът е Рон. Щом му е станало ясно, че не е така, от негова гледна точка е оставал един-единствен заподозрян, а пък той се случил паралия. — Тъжно поклати глава — Канета, макар подмамен и объркан, му харесваше. — Излъгал се е в човека.

Глицки смучеше вътрешността на бузата си.

— Грифин е носел часовника, когато е говорил с Пиърс след погребението — промълви най-после. — Показал му го е.

Харди кимна.

— Точно така. И Пиърс очевидно е сметнал, че самият Грифин го е намерил, а не чистачите. А щом е така, само Грифин е знаел за „Деветстотин и втори“ апартамент и часовникът е бил единствената улика. И тъй, Пиърс е грабнал пистолета му — може и да са се сборичкали, знам ли, — но все пак Пиърс е надвил. Успял е да го вземе и е застрелял Грифин. И си е прибрал часовника. — Поклати глава. — Станало е импровизирано, но едва не мина. Добре, че беше разписката в „Херитидж“.

Глицки би могъл да пита и разпитва защо Харди не му е показал разписката, но осъзна, че ще прилича на вайкане. Приятелят му бе направил каквото е смятал за нужно и нито една дума на лейтенанта нямаше да промени каквото и да е. Нито пък щеше да въздейства на поведението му в бъдеще. Но имаше още един, последен въпрос:

— И на Франи изобщо не й се наложи да издава голямата тайна на Рон, нали?

Адвокатът му хвърли кос поглед.

— Добре, че ми напомни — май не.

— А ти случайно да си разбрал каква е тя?

— Какво? — дръпна си ухото Харди.

Глицки понечи да повтори въпроса си, но приятелят му вдигна ръка да го спре.

— Не те чувам. Имам банан в ухото.

Епилог

В петък, на двайсет и шести март, губернаторът Деймън Кери ратифицира закона за забрана на МТБЕ в Калифорния. Законът, наречен от медиите „Закона на Брий“ представляваше кулминацията на главните законодателни усилия на губернатора през първите три месеца от мандата му и обществеността го приемаше като политическа и морална победа над петролните магнати и лобиращите за конкретните им интереси. Кери разчистваше щатското законодателство, щатските водоизточници. Вече се носеше мълва за негова бъдеща национална кампания.

Ал Валънс се погрижи резултатите от доклада на Брий Бомонт, порицаващ етанола и всички останали окислители, да не попаднат на бюрото на губернатора. Всъщност във встъплението на закона се възхваляваше Агенцията за опазване на околната среда, задето бе въвела задължително използване на окислители в преформулирания бензин. Под въздействието им щатският въздух се бе подобрил и бе достигнал най-чистите си равнища от десетилетия. Окислителите като етанол и МТБЕ се оказаха ефективни при намаляване замърсяването на въздуха.

За нещастие бензиновата добавка МТБЕ се бе оказала канцерогенна. Някои други окислители, най-вече етанолът, се намираха в достатъчни количества да задоволят нуждите на щата. Все по-нарастващото наличие на МТБЕ в подпочвените води на Калифорния представляваше сериозна и нарастваща опасност за здравето и от този ден насетне употребата му настойчиво щеше да се преустановява.

Две седмици по-късно, при срещата на акционерите на „Спейдър Круч Охайо“ в Синсинати, изпълнителният директор Елис Джаксън с гордост прочете на глас откъси от годишния отчет, украсявайки го за пред слушателите си, където му се струваше уместно:

— Що се отнася до производството на етанол, със задоволство ви съобщавам, че последната битка във войната между Близкия изток и Средния запад засега завърши в наша полза. Завишеното търсене на етанол като бензинова добавка в много щати, но най-вече на обширния Калифорнийски пазар, принуди правителството на САЩ да продължи освобождаването на федералните горива от данъци. Освен това правителството гарантира изкупуването на всички излишъци от царевичен етанол, произвеждан в нашата страна, чак до средата на следващото хилядолетие.

Думите му предизвикаха бурни аплодисменти.

— … но си имаше своята цена. Благодарение усилията на корпоративното щатско и федерално лобиране и проучвания в полза на субсидиите за етанол, през финансовата година те възлизат на осем милиона и шестстотин хиляди долара. Изтеклата година, разбира се, бе изборна. Ние подкрепихме политически кампании във всички двайсет и три щата, където се провеждаха избори, и с огромна радост отчитаме, че седемдесет и два процента от кандидатите ни успяха да заемат изборни длъжности.

С увеличаване на политическото ни влияние неизбежно ще нарастват и разходите ни за лобиране. Но тяхната сума бледнее в сравнение с четирийсетте и пет милиона долара печалба — повтарям, такава е печалбата, — получена от продажбата на етанол в Съединените щати през изтеклата година. След неотдавнашната забрана на МТБЕ се очаква потреблението на етанол в Калифорния да се увеличи многократно в най-близко време. А сме свидетели на подобни кампании в много други райони на страната.

Джаксън се въздържа да им прочете следващите изречения. А те гласяха следното: „За съжаление пазарите в Калифорния и други щати все още остават в известна степен незадоволени заради трайната ни неспособност да им доставяме етанол в достатъчни количества и ако не беше правителствената програма за субсидии, цената му щеше да е значителна. Въпреки това проучванията по този проблем продължават. Понастоящем без помощта на правителството реалните разходи за добив на етанол — включително заплатите, стойността на рафинирането, на горивото за засяване и жътва на царевицата — са средно долар за четири литра и половина или грубо — два пъти повече от бензина. За щастие правителствените данъчни кредити ни осигуряват конкурентоспособност, но очевидно е, че тази сфера се нуждае от подобрения.“

Ала тези редове сякаш изобщо не съществуваха. Джаксън продължи гладко, а в гласа му звънтеше самоувереност:

— Печалбите от етанола през следващата година ще варират в границата от сто милиона долара и ако съумеем да увеличим производството, за да посрещнем нуждите на пазара, в недалечно бъдеще можем да предвиждаме печалби, които ще възлязат на половин милиард долара годишно!

Елис изчака, докато аплодисментите разтърсваха помещението. Най-накрая, широко усмихнат, вдигна ръце и шумът стихна. Изпълнителният директор се приведе към микрофона:

— Дами и господа — победоносно се провикна той, — беше страхотна година!

Следващата събота децата на семейство Харди прекарваха последния си ден в къщата на баба и дядо.

В момента, час преди здрачаване, Дизмъс и Франи работеха в мълчание и приключваха с последните придобивки в наново обзаведената си кухня. Прозорци на покрива, бели шкафове и петдесет допълнителни квадратни метра, приспособени за сметка на стаите в задната част на къщата, придаваха на помещението усещане за въздух и простор.

В крайна сметка бяха възприели китайското гледище, че бедата и сполуката се означават с един и същ символ. И тъй, след като възстановиха първоначалната основа на къщата, те се прехвърлиха нагоре. Над първия етаж надстроиха спалня и баня. Това им освободи пространство да превърнат старата си спалня в семейна стая. Което пък означаваше, че в дневната вече няма да има телевизор — отдавна набелязана цел: вече бе възможно там да се проведе смислен и непрекъсван разговор.

Харди вгради нов, двеста и седемдесетлитров аквариум за рибки в стената между кухнята и семейната стая, за да му се любуват и от двете страни. На достъпна височина завинти стара въдица за марлини на стената над новата печка и на нея окачи железния си тиган, чиято черна вътрешност заблестя, закалена в пожара и прясно натъркана със зехтин.

По време на строителството бяха струпали в задните стаи колкото се може повече от вещите и през последните три дни приключиха с пренасянето на най-тежките от тях. И ето, новите мебели красяха дневната и трапезарията. Три нови и оцелялото слонче от венецианско стъкло отново се строиха на полицата над камината. Върху новото им легло горе се кипреше ватирано одеяло с венчален пръстен, което бяха открили в антикварен магазин при семейно пътуване през почивните дни до Мендосино.

Бяха се изръсили и въпреки парите от застраховката, приличаха на разорени младоженци след сватбено пътешествие.

Харди приключи с нареждането на купчина чинии в един шкаф, извърна се и се изненада, че внезапно е останал сам. Отвори вратата към трапезарията и я прекоси покрай солидната и елегантна маса със столове. Десетината слоя лимоново масло все пак не премахнаха миризмата на изгоряло от бюфета, но тази вещ от преди създаваше уют и представляваше поне някаква връзка с миналото.

Слънцето клонеше към залез и лъчите му струяха през капаците на еркерните прозорци, осветявайки дневната, Франи седеше на крайчето на дивана пред нещо, което според Харди можеше да се превърне в негово кресло за четене, но все още бе рано да се каже, тъй като не бе привикнал към него.

— Добре ли си?

Тя побърза да се усмихне любезно.

— Просто си почивам.

Застанал между двете помещения, той се загледа в лицето й за известно време, после взе един стол иззад гърба си и седна с лице към нея.

— Красиво е, нали? — попита жена му.

Здраво забил ходила в пода, с лакти на коленете, Харди се огледа: лъскавия дървен под, килимчето в стил навахо, светлия кожен диван, няколко изискани нови принадлежности, няколко произведения на изкуството, Франи имаше право — подредбата бе малко еклектична, смътно напомняше за Санта Фе, но всичко прекрасно си подхождаше.

— Добра работа свършихме.

Начинът му на изразяване я шокира и неопределената усмивка отново се изписа на устните й, потрепна и изчезна.

— Какво има? — попита Харди.

— Така е, сам знаеш. Заедно вършим нещата добре.

— Точно това казах и аз.

— Да, разликата обаче е, че аз наистина го мисля.

Той я изгледа.

— И аз, Франи.

Тя се подвоуми, после стана, отиде до прозореца и остана там известно време, преди да се обърне отново към него.

— Истинският живот отново ще започне тук в понеделник. Ще си бъдем четиримата.

— Зная.

— Училището, децата, домакинските грижи, твоята работа. Не искам пак да се докараме до предишното положение. — Махна да покаже новия им дом. — Ако няма да имам теб, всичко това не ми трябва — ето какво имах предвид. Още утре ще го зарежа, ако започне да ти се струва, че се налага да работиш денонощно, за да го изплатиш, ако бремето е прекалено голямо.

Той вкопчи ръцете си една в друга.

— Причината не е в работата. — Изпусна въздух с надути бузи. — За мен работата беше бягство.

— От какво? — Едва долови следващите й думи: — От мен ли?

Харди вдигна рамене и ги отпусна тежко.

— Не зная. От всичко. Май бях забравил, че трябва заедно да постигаме всичко.

Думите му докоснаха някаква струна в душата й и тя се изсмя тихичко:

— Е, предишното си го постигнахме заедно. Но знаеш ли, никога не съм те лъгала. Никога.

— Зная.

— Наистина ли? Защото е така.

Той се замисли, въздъхна дълбоко.

— Всъщност винаги съм ти вярвал, Франи. Просто тогава ми беше трудно да те разбера.

— Зная. Толкова съжалявам за станалото. — Тя колебливо пристъпи към него. — Значи ще можем да започнем наново? Нова къща, нови взаимоотношения.

— Опитвам се.

Тя измина и останалия път до стола му.

— Зная. Аз също. Но последните ни месеци, прекарани при Ед и Ерин, бяха чудесни. И не бяха досадно ежедневие, както при нас четиримата вкъщи. А ми се струва, че се дразниш точно от досадното ежедневие.

Харди дълго мълча и накрая й отговори:

— Права си.

— И то отново ни предстои.

Той се опита да го обърне на шега:

— Чак от понеделник.

Но Франи не се отказа.

— И какво ще предприемем?

Дизмъс въздъхна повторно.

— Какво ще кажеш: като ти се иска да се изповядаш пред някого, да идваш при мен?

— Ще опитам. Стига да ме изслушваш.

— Изглежда справедливо. — Той срещна погледа й. — Но какво ще кажеш и за малко повече равновесие между „детските работи“ е работите на възрастните? Не моля за невъзможни неща — например седемдесет на трийсет процента и да излизаме само двамата на всеки две седмици.

Франи бе принудена да признае, че той има право.

— Зная, че малко прекалявам. Аз съм виновна. — Изправи раменете му и седна в скута му. — Но пак ще имам приятели и вероятно някои от тях ще са мъже.

Тук Харди едва не се усмихна.

— И през ум не ми минава да спирам. Приятелите са хубаво нещо. Възможно е и аз да си имам няколко — имам предвид жени. Което обаче май не е като твоето приятелство с мъжете.

— Не зная — отвърна тя. — На някои жени им допада твоят стар и неумолим вид.

— Едва ли приятелствата ми ще имат нещо общо с външния ми вид. А какво искаш да кажеш с това „стар“?

— Е, всъщност не стар, а по-скоро зрял, внушителен.

— Внушителен. Това ми допада. — Целуна я, и то както трябва. След около петнайсет секунди, току-що приключил с едната целувка, я целуна втори път. — Внушавай ми това — заключи.

— Уверена съм, че ще мога — отвърна Франи.

Изправи се, улови го за ръка и го поведе през трапезарията, през кухнята и нагоре по стълбите към новата им спалня.

На следващия ден, в неделя, силен, дъхтящ на море вятър задуха откъм океана, но небето бе яркосиньо и температурата позволяваше да ходиш по риза.

Цялото семейство Харди и повечето им приятели и роднини се бяха събрали да отпразнуват нанасянето им в къщата: Глицки, баща му Нат и синът му Орел, Дейвид Фримън, Еди Ерин Кокран, Моузес Макгайър, съпругата му Сюзън Вайс със сина си Рико и Анджела Моралес с две от децата си, Макс, Касандра и Рон Бомонт, както и приятелката му Мари.

Задният двор на Харди представляваше продълговата и тясна ивица трева, оградена с розови храсти. Той се намираше между два невисоки блока, които за щастие пропускаха слънчевите лъчи.

Всички, освен Фримън, бяха донесли тенджери с гощавки: чили, спагети, чопино[9], задушено овнешко със зеленчуци. Всички тези ястия, заедно със салатите и хляба и буренцето с бира, бяха наредени на масата за пикник. И сега, след огледа на къщата и ахканията и охканията, след като пийнаха и похапнаха, Глицки хвърли поглед на Харди и двамата влязоха вътре да се полюбуват на последните подробности от подредбата или нещо подобно.

Всъщност прекосиха цялата къща и излязоха на новата веранда, два пъти по-широка от предишната. Харди приседна на новия парапет, но все още не себе настанил като хората, когато външната врата се отвори и се появи Дейвид Фримън, размахал пура.

— Рекох си да изляза навън да попуша.

— Ти си беше навън, Дейвид — отвърна Харди. — В задния двор.

Но старецът цъкна недоволно.

— Деца. Долнопробни пури. Съсипва им дробовете. Ако вие обаче, приятели, искате да останете насаме…

Харди изгледа въпросително Глицки, а той сви рамене. Нямаше значение.

— Стига да умееш да пазиш тайни.

— Такова ми е призванието — отговори Фримън с безизразно лице.

— И какво? — обърна се Харди към лейтенанта.

— Знам го от става вече две седмици — започна Глицки, — но исках да изчакам до днес, за да ти кажа нещо, което да внесе хармония в случилото се.

— Виж го само какви ги ниже — отбеляза Харди пред Фримън.

— Тъкмо му се любувах — отвърна старият човек.

Глицки рядко се усмихваше, но Харди сметна, че изражението му в момента със сигурност следва да се определи като самодоволно ухилване.

— Няма да ти падам на колене — сериозно продължи той.

— Става дума за Бакстър Торн.

— Добре — прие Харди, — може пък и да ти се примоля мъничко.

Една седмица след изборите, през която специалният издирвателен отряд на Глицки не бе успял да изкопае поне някаква улика, свързваща нападението над пулгаския Храм на водата с Торн и компанията му, ФМК бе затворила офиса си на „Ембаркадеро“ завинаги. Макар полицейските следователи да бяха помолили Торн да остане на разположение, два дни след затварянето на ФМК той бе изчезнал безследно, без да остави новия си адрес.

Харди не бе наясно какво възнамерява да прави с Торн, ако някой ден го пипне. Настаняването на Франи и децата у дядо и баба му бе попречило да издири Торн, а после вече бе станало прекалено късно. Когато най-после се опита да влезе във връзка с него, той вече бе избягал.

— Утре стават две седмици от опита за обир в дома на един сенатор в Джорджтаун в големия селскостопански щат Ню Джърси, огласил неотдавна решението си да поведе битка срещу освобождаването на етанола от федерални данъци за горива. Предполагало се, че в къщата няма никой, но камериерката била там и спяла в стаята си на горния етаж, когато станал взломът. Тя държала зареден пистолет в нощното си шкафче. Може би си чел за случая.

— Торн — произнесе Харди.

Глицки кимна.

— Два дни не успели да установят самоличността му, а когато най-после го идентифицирали, новината вече не интересувала никого. Де да го беше застреляла съпругата на сенатора или нещо подобно — тогава щеше да се вдигне шум, а така чисто и просто изглеждало като поредния неуспешен обир с взлом. Но тъй като го бях обявил за издирване, за да го разпитам, от полицията в Джорджтаун ми се обадиха. Твоят господин Торн, както се казва, вече не е между живите.

Харди се надигна от перилата.

— Е, ето на — промълви той. Помълча и добави: — А защо не се радвам?

— Защото е тъжно, когато някой умре, затова. — Фримън палеше пурата си. — Винаги е тъжно, когато някой умира.

Слънцето бе залязло. Рон, Мари и двете им деца махаха и викаха за довиждане на път за външната порта и смехът им отекваше и отскачаше от двата блока, докато те вървяха към колата си.

Харди стоеше на верандата, прегърнал Франи. Тя се притисна до него, каза, че на негово място много би се радвала за Бомонтови.

— Изглеждат щастливи — призна той.

— Нямам предвид това.

— Зная, зная.

Всъщност той знаеше повече от нея. Веднага след собственото си разследване, за да задоволи любопитството си, бе проверил разказа на Рон Бомонт за първия му брак. Първоначалното дело за присъждане на попечителство и последвалата присъда бяха вдигнали доста шум в Расин, но самото отвличане на децата няколко седмици бе държало в напрежение почти целия Среден запад. Относително лесно бе да проследи историята, докато тя не се бе превърнала в остаряла новина в същинския смисъл на думата и не бе изчезнала от страниците на вестниците.

Доста по-трудно се оказа да проследи живота на Даун. Във всички вестникарски репортажи — както за делото за попечителство, така и за отвличането — майката на Макс и Касандра се споменаваше като Даун Брунета. По това време в Расин и околностите вече не живееше никой с подобна фамилия. Накрая Харди се обади на Рон и го попита дали бившата му жена не е използвала професионален псевдоним. „Да — бе отвърнал той, — Амбър Даун.“

Един сержант в отдела на Глицки на име Пол Тию се бе преместил от отдел „Издирване на изчезнали лица“ и все още се фукаше, че няма човек на света, когото не би могъл да открие. Харди, без да издава причината за интереса си — „заради един клиент“ — се хвана на бас с Тию на каса хубаво вино, че последният не е в състояние да открие порнографската актриса, която през последните десет години е работила под псевдонима Амбър Даун.

И дори на запаления и опитен Тию му бе нужен цял месец. Амбър Даун, известна още като Даун Брунета, с истинско име Джуди Роузън, бе починала през 1996 година в Бърбанк от свръхдоза кокаин и хероин. През последните пет години от живота си тя периодично бе работила като помощник-администратор и актриса за вече несъществуващата компания „Увеселителни продукции“, ръководеща търговията си от един склад.

Актът й за раждане и някои лични вещи се намирали в апартамента, който деляла с Дърк Болинг — трийсетгодишен актьор, чието истинско име било Дон Стантън. Била на четирийсет и пет — пет години по-възрастна, отколкото е казала на Рон, съобрази Харди.

Тию поиска да разбере дали Харди желае да се сдобие с копие от някой неин филм. Натъкнал се на седем, в които тя изпълнявала второстепенни роли. За още една каса вино сигурно щял да намери и повече, макар че получаването на истинските копия щяло да изисква повечко ровене. Адвокатът благодари на Тию за положените усилия, даде му касата с каберне и му каза, че е дотук. Получил каквото му трябвало.

Сега, застанал на верандата, притисна жена си още по-силно. Чу как собствените му деца играят на някаква импровизирана игра в задния двор. Смееха се, тичаха, все повече пощуряваха и вдигаха невъобразим шум. Всеки момент щяха да прекалят. Целуна Франи по косата и й се усмихна.

— Мой ред е — каза Харди.

1

Герои от известни комикси. — Б.пр.

2

Нищо (исп.). — Б.пр.

3

Вълнест напръстник — силноотровно растение. — Б.пр.

4

Традиционен въпрос, с който на 31 октомври в навечерието на Вси светии маскирани деца обикалят от къща на къща и искат сладкиши. Ако стопанинът не им даде нещо, скрояват му номер. — Б.пр.

5

Хавайско блюдо, което се приготвя от корените на таро. — Б.пр.

6

Език на тагалите, един от двата официални езика на Филипините. — Б.пр.

7

Игра на думи — в разговорния език Дик, освен съкратено от Ричард, означава и човек, и пенис. — Б.пр.

8

В интерес на едната страна и в ущърб на другата, пристрастно, необективно (лат.). — Б.пр.

9

Пикантно ястие от задушена риба, скариди и раци със зеленчуци и червено вино. — Б.пр.

Content

Джон Лескроарт
Нищо друго, освен истината
(книга 6 от " Дизмъс Харди")

Първа част

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

Част втора

14

15

16

17

18

19

20

21

Част трета

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

Част четвърта

37

38

39

40

Епилог

1