Марк Лорънс

Колелото на Осхайм

(книга 3 от "Войната на Червената кралица")

Посвещава се на баща ми Патрик

Благодарности

Благодаря много на Даяна Гил и другите хубави хора от „Ейс“, които се трудиха усърдно, за да сложат тази книга в ръцете ви. Агнес Месарош също помогна много, за да стигне тази книга до феновете на Джалан и Снори. Задължен съм ѝ за всичките ѝ добрини, които включват предварителния прочит, коректурата, виното и шоколада. Благодаря за ранните прочити на Миа Карингал и Надин Харабян. И накрая, още веднъж аплодисменти за моя агент Йън Друри и екипа в Шейл Ланд за първокласната им работа.

Бележка на автора

За онези от вас, които е трябвало да чакат тази книга цяла година, давам кратки бележки за станалото досега, за да си освежите паметта и за да избегна неловкия момент да карам героите да си разказват неща, които вече знаят, заради вас.

Тук излагам само онова, което е важно за по-нататъшната история.

1. Джалан Кендет, внук на Червената кралица, има малко амбиции. Иска да се върне в столицата на баба си, да е богат и в безопасност. Освен това страшно би се радвал да получи власт над по-големите си братя Мартус и Дарин.

2. Напоследък животът е станал малко по-сложен. Джалан още изпитва страстен копнеж по бившата си любов, Лиза де Вийр, но сега тя е женена за най-добрия му приятел. Освен това е затънал в дългове към смъртоносния престъпен бос Мейрес Алус, а големите банки на Флоренция го търсят за измама. В добавка се е заклел да отмъсти на Едрис Дийн — човека, убил майка му и сестра му. Сестра му е била още в майчината утроба и некромантският меч, използван от Дийн (който сега Джалан носи), я е заточил в Ада, готова да се върне като нероден, за да служи на Мъртвия крал. Сестрата на Джалан е имала потенциала да стане велика магьосница и от нея ще излезе много опасен нероден — а нероден с такава мощ се нуждае от смъртта на близък роднина, за да се върне в света на живите.

3. Джалан е изминал пътя от замръзналия Север до обжарените от слънцето хълмове на Флоренция. Започва пътуването си със северняците Снори и Тутугу от клана на ундоретите, а пътьом подбират една северна вещица, Кара, и Хенан, малко момче от Осхайм.

4. Джалан и Снори са обвързани съответно с духове на мрака и светлината: Аслауг и Баракел. По време на пътуването им тези връзки са разкъсани.

5. Джалан притежава ключа на Локи — артефакт, който може да отвори всяка врата. Той е желан от мнозина — не на последно място от Мъртвия крал, който може да го използва, за да излезе от Ада.

6. В тази книга използвам две названия за онази част от задгробния живот, в която навлизат нашите герои — Ад и Хел. Северняците я наричат Хел. В християнския свят я наричат Ад.

7. Тутугу умира в затвора на Умбертиде, измъчван и убит от Едрис Дийн.

8. За последно виждаме Джалан, Снори, Кара и Хенан дълбоко в солните мини, където обитава порталният маг Келем.

9. Келем е замъкнат в света на мрака от Аслауг.

10. Снори влиза през вратата в Хел, за да спаси семейството си. Джалан казва, че ще отиде с него, и дава ключа на Локи на Кара, за да не попадне в ръцете на Мъртвия крал. Но куражът му изневерява и той не последва Снори. Открадва ловко ключа обратно от Кара, а миг по-късно някой отваря вратата от страната на Хел и го дръпва през нея.

11. В по-общ план: бабата на Джалан, Алика Кендет, Червената кралица, дълги години води тайна война срещу Синята дама и нейните съюзници. Синята дама е направляващата ръка зад Мъртвия крал, а некромантът Едрис Дийн е един от слугите ѝ.

12. На Червената кралица ѝ помагат по-възрастните ѝ брат и сестра близнаци — Мълчаливата сестра, която вижда бъдещето, но никога не говори, и сакатият ѝ брат Гариус, който управлява собствена търговска империя.

13. Войната на Червената кралица засяга промяната, която Строителите са направили в реалността преди хиляда години — промяната, която е довела магията в света малко преди някогашното общество (ние след около петдесет години) да бъде унищожено в ядрена война.

14. Промяната, направена от Строителите, се усилва с увеличаване на използваната магия, което на свой ред позволява да се използва още магия — порочен цикъл, който разкъсва реалността и води към края на всичко съществуващо.

15. Червената кралица вярва, че катастрофата може да бъде предотвратена — или че трябва поне да се опита. Синята дама иска да ускори края, вярвайки, че тя и още малцина избраници могат да оцелеят и да станат богове в онова, което ще последва.

16. Докотр Тапрут изглежда като собственик на цирк, който си гледа своята работа, но Джалан го е видял в спомените на баба си отпреди шейсет години като ръководител на службата за сигурност на нейния дядо и кажи-речи на същата възраст, на която е сега…

17. Колелото на Осхайм е район на север, където реалността се руши и всеки ужас от човешкото въображение придобива форма. Проучванията на Кара сочат, че в сърцето му има огромна машина, творение на Строителите — загадъчни двигатели, скрити в кръгъл подземен тунел с диаметър много мили. Каква точно роля играе то в предстоящата катастрофа е неясно…

Пролог

В дълбините на пустинята, сред дюни, по-високи от всяко минаре, хората изглеждат миниатюрни, по-дребни и от мравки. Тук слънцето пламти, вятърът шепне, всичко е в движение — твърде бавно за окото, ала по-сигурно от зрението. Пророкът е казал, че пясъкът не е нито добър, нито жесток, но в пещта на Сахар е трудно да мислиш, че той не те мрази.

Гърбът на Тахнун го болеше, сухият език дращеше небцето му. Той яздеше прегърбен, поклащайки се с хода на камилата, присвил очи от ярката светлина дори зад тънката материя на своя шеш. Насили се да изтласка неудобствата от мислите си. Гърбът, жаждата, натъртванията от седлото, нищо това нямаше значение. Керванът зад него разчиташе на очите на Тахнун и само на тях. Ако Аллах, трижди благословено да е името му, му дадеше ясен взор, значи е изпълнил предназначението си.

И така, Тахнун яздеше и гледаше, и виждаше необятната пуста пясъчна шир, миля след миля, жарени от слънцето. Зад него керванът се виеше в падините между дюните, където с наближаването на вечерта щяха да се появят първите сенки. Отстрани неговите сънародници ха’тари яздеха по склоновете, насочили бдителния си взор навън, за да пазят нежните ал’ефеми с опетнената им вяра. Само ха’тарите се придържаха както към словото, така и към духа на божиите заповеди. В пустинята подобна безкомпромисност бе единственото, което пазеше човек жив. Други можеха да минат оттук и да оцелеят, но само народът на Тахнун живееше в Сахар, винаги на не повече от един пресъхнал кладенец от смъртта. Те стъпваха по тънко въже във всяко едно отношение. Чисти. Избраниците на Аллах.

Тахнун насочи камилата си нагоре по склона. Ал’ефемите понякога даваха имена на ездитните си животни. Още една слабост на племената, неродени в пустинята. Освен това си спестяваха втората и четвъртата молитва всеки ден, отказвайки дължимото на Аллах.

Вятърът се надигна, горещ и сух, и пясъкът засъска, когато повя от изваяното било на дюната. Тахнун стигна до върха и се втренчи надолу към поредната пуста, напечена от слънцето падина. Поклати глава и мислите му се върнаха към кервана. Той хвърли поглед назад към гърбицата на съседната дюна, където неговите подопечни бъхтаха по пътя, който им бе начертал. Тези конкретни ал’ефеми се намираха под грижите му вече двайсет дни. Още два и щеше да ги достави до града. Още два дни да търпи шейха и семейството му, преди да спрат да го дразнят с упадъчните си и безбожни нрави. Дъщерите бяха най-зле. Вървяха зад камилите на баща си и не носеха дванайсетаршинови тоби като ха’тарите, а някакво деветаршиново извращение, което увиваха толкова плътно около себе си, че гънките едва скриваха жената отдолу.

Извивката на дюната привлече погледа му и за секунда той си представи женски хълбок. Тръсна глава да прогони видението и щеше да плюе, ако устата му не бе толкова пресъхнала.

— Боже, прости ми за греха.

Още два дни. Два дълги дни.

Вятърът премина от оплакване във вой и едва не събори Тахнун от седлото. Камилата му изпръхтя неодобрително и се опита да извие глава от жилещия пясък. Тахнун не се извърна. Само на двайсет крачки пред него и на един човешки бой над дюната въздухът трептеше като в мираж, но не приличаше на никой мираж, виждан от Тахнун през четирийсетте му сухи години. Празното пространство се накъдри, сякаш бе течно сребро, после се разкъса, разкривайки бегли картини от някакво място отвъд, някакъв каменен храм, озарен от мъртвешка оранжева светлина, която пробуди всяка болка, пренебрегвана от ха’тарите, и я превърна в туптящо страдание. Устните на Тахнун се изтеглиха назад, сякаш кисел вкус бе изпълнил устата му. Той се помъчи да овладее животното, което бе също толкова уплашено като него.

— Какво? — прошепна той под нос, но думите му се изгубиха сред жалния рев на камилата.

През разкъсаните ивици в тъканта на света Тахнун зърна гола жена, с тяло изваяно от всеки възможен мъжки копнеж, всяка извивка подчертана от сянка и милвана от същата онази мъртвешка светлина. Пищната фигура на жената задържа очите на Тахнун за десет дълги удара на сърцето, преди погледът му най-сетне да се плъзне към лицето ѝ, и шокът го събори от седлото. Докато се удари в земята, ятаганът вече бе в ръцете му. Демонът беше вперил в него очи, червени като кръв, а устата му зееше, разкривайки зъби като на дузина гигантски кобри.

Тахнун задрапа назад към върха на дюната. Ужасената му камила беше изчезнала, тупкането на бягащите ѝ копита заглъхваше зад него. Той стигна до билото навреме, за да види как раздраният воал между него и храма зейва широко, сякаш някой грабител си е прорязал път през стената на палатка. Сукубата се разкри напълно, а току пред нея един полугол мъж изпадна от онова място през разкъсания въздух. Тупна тежко на пясъка, но мигом скочи и протегна ръка нагоре към сукубата, опитваща се да го последва през зева, през който мъжът се беше хвърлил с главата напред. Докато тя посягаше към него, а от върховете на пръстите ѝ щръкнаха остри като игли нокти, онзи мушна нагоре, стиснал в юмрука си нещо черно, чу се ясно щракване и всичко изчезна: и дупката към другия свят, и демонът с алени очи и съвършени цици, и древният храм; мъртвешката светлина на онова ужасно място отново бе затворена зад тънкия воал, който ни дели от кошмарите.

— Д’еба! Д’еба! Д’еба! — Мъжът заподскача от единия си бос крак на другия. — Пари! Пари! Пари! — Беше неверник, висок, много бял, със златната коса на далечния север отвъд морето. — Д’еба! Пари! Д’еба! Пари! — Нахлузи един ботуш, който трябва да бе изпаднал заедно с него, тупна на земята, изгори голия си гръб на жежкия пясък и пак скочи на крака. — Д’еба! Д’еба! Д’еба! — Успя да нахлузи и другия си ботуш, преди да падне пак и да се затъркаля презглава по оттатъшния склон на дюната, пищейки сквернословия.

Тахнун бавно се изправи и пъхна ятагана си в извитата ножница. Ругатните на мъжа заглъхнаха в далечината. Мъж ли беше? Или демон? Беше излязъл от Ада, значи беше демон. Ала думите му бяха на езика на старата империя, наситени с дрезгавия акцент на северняците, който слагаше неудобни ръбове на всяка сричка.

Тахнун премигна и там, отпечатана в зелено и червено от вътрешната страна на клепачите му, сукубата се протегна към него. Той премигна още веднъж, дваж, триж. Образът ѝ се върна, изкусителен и смъртоносен. Тахнун въздъхна и закрачи надолу след квичащия неверник, заричайки се никога повече да не се тормози за скандалните деветаршинови тоби на ал’ефемите.

1.

Всичко, което трябваше да направя, бе да мина през храма, без да ме изкушат да се отклоня от пътя. Двеста крачки, не повече, и щях да изляза от Ада през съдната порта и да се озова където си пожелая. А мястото, където желаех да отида, беше дворецът във Вермилиън.

— Мамка му. — Надигнах се от парещия пясък. Той беше полепнал по устните ми, беше изпълнил очите ми с хиляда остри песъчинки и даже като че ли потече от ушите ми, когато наклоних глава. Приклекнах и почнах да плюя, примижал към яркия ден. Слънцето сипеше такава свирепа жар, че почти усещах как кожата ми се сбръчква. — Гадост!

Обаче тя наистина беше великолепна. Онази част от мозъка ми, която знаеше, че онова е капан, едва сега се измъкна изпод по-похотливите девет десети и закрещя: „Нали ти казвах!“

— Мътните го взели. — Изправих се. Гигантска пясъчна дюна се издигаше стръмно пред мен, по-висока, отколкото смятах за разумно, и адски нажежена. — Шибана пустиня. Страхотно, просто страхотно.

Всъщност след мъртвите земи дори пустинята не ми изглеждаше чак толкова зле. Със сигурност бе прекалено гореща и се стремеше да изгори всяка плът, допряла се до пясъка, и вероятно щеше да ме убие до час, ако не намеря вода, но освен всичко това бе жива. Е, да, тук нямаше и помен от живот, но самата материя на мястото не беше изтъкана от злоба и отчаяние, самата земя не изсмукваше от теб живота, радостта и надеждата, както попивателна хартия поглъща мастило.

Вдигнах очи към невероятната синева на небето. Всъщност синьото беше избеляло, сякаш са го оставили на слънце прекалено дълго, но след онова неизменно мъртвешко небе с равномерната му оранжева светлина всички цветове ми изглеждаха хубави: живи, ярки, наситени. Протегнах ръце.

— Мамка му, хубаво е да си жив!

— Демон! — прозвуча някакъв глас зад мен.

Обърнах се бавно, разперил ръце настрани, за да покажа, че са празни. Бях затъкнал ключа в разпасания колан, който се мъчеше да задържи панталоните ми.

Пред мен стоеше туземец в черно, насочил закривената си сабя към мен, а по склона на дюната зад него личеше дирята от преминаването му. Не можех да видя лицето му заради булото му — тук всички носят була, но не изглеждаше доволен да ме види.

— Ас-саламу алейкум — казах. Това е що-годе всичко, което успях да забърша от речта на езичниците през годината си в пустинния град Хамада, и представлява местният вариант на „здрасти“.

— Ти. — Той посочи рязко нагоре с оръжието. — От небе!

Извъртях длани нагоре и свих рамене. Какво можех да му кажа? Пък и всяка хубава лъжа вероятно би отишла на вятъра пред този човек, ако разбираше имперския език също толкова зле, колкото го говореше.

Той ме изгледа от горе до долу и някак си булото не успяваше да скрие дълбочината на неодобрението му.

— Ха’тари? — попитах. В Хамада местните разчитаха на родените в пустинята наемници да ги превеждат през нея. Бях доста сигурен, че им викат ха’тари.

Мъжът не каза нищо, само ме гледаше и държеше сабята си в готовност. Накрая махна с нея нагоре по склона, по който бе слязъл.

— Върви.

Кимнах и поех по оставената от него диря, благодарен, че не беше решил да ме намушка на място и да ме остави да ми изтече кръвта. Разбира се, той всъщност нямаше нужда от сабята си, за да ме убие. Само да ме изоставеше в пясъците, това би било смъртна присъда.

Да изкатериш пясъчна дюна е по-трудно, отколкото дваж по-висок хълм. Тя ти засмуква нозете, изцежда енергията ти на всяка крачка, така че още преди да си изкачил и един човешки бой, вече се задъхваш. След десет крачки бях жаден, по средата на пътя устата ми беше пресъхнала и се чувствах замаян. Държах главата си наведена, тъпчех нагоре по склона и се мъчех да не мисля за пораженията, които слънцето нанася на гърба ми.

Бях се измъкнал от сукубата по-скоро с късмет, отколкото с разсъдливост. Разсъдливостта си така или иначе явно я бях закопал доста надълбоко, за да позволя на онази твар да ме отклони от пътя. Вярно, тя беше първото същество, видяно от мен в мъртвите земи, което изглеждаше живо — нещо повече, беше въплътена мечта, оформена така, че да обещава всичко, което един мъж би могъл да си пожелае. Лиза де Вийр. Мръсен номер. Все пак не можех да кажа, че не са ме предупредили, така че когато тя ме притегли в обятията си, а усмивката ѝ се разцепи по-широко от тази на хиена и бе пълна с остри зъби, бях само наполовина изненадан.

Някак си успях да се изтръгна от нея, губейки ризата си, но тя бързо щеше да ме докопа пак, ако не бях видял как стените трепкат и не разбрах, че воалът тук е тънък, много тънък. Ключът го разкъса и аз скочих през дупката. Не знаех какво ме чака от другата страна — със сигурност нямаше да е нищо хубаво, но вероятно щеше да има по-малко зъби от новата ми приятелка.

Снори ми беше казал, че воалът изтънява най-силно там, където умират най-много хора. Войни, чуми, масови екзекуции — всяко място, където душите се отделят от телата в големи количества и трябва да преминат в мъртвите земи. Така че ми дойде малко изненадващо да се озова в пустиня, където нямаше сериозни изгледи да умре някой друг освен мен.

Всяка част от света съответства на част от мъртвите земи — където и да връхлети нещастието, преградата между двете места се стопява. Казват, че в Деня на хилядата слънца умрели едновременно толкова много хора на толкова много места, че воалът между живота и смъртта се разкъсал и така и не зараснал напълно. Оттогава некромантите се възползват от тази слабост.

— Там! — Гласът на туземеца ме върна в настоящето и открих, че сме стигнали до върха на дюната. Проследих посоката на сабята му и видях в падината долу, между нашата дюна и съседната, първите десетина камили от нещо, което се надявах да е голям керван.

— Слава на Аллаха! — Дарих езичника с най-широката си усмивка. В края на краищата когато си в Рим…

Още ха’тари се стекоха към нас, преди да стигнем до кервана, всичките в черно, а един от тях водеше изгубена камила. Подхвърли юздите на мъжа, който ме беше пленил, или спасил, и той се качи на животното. Аз трябваше да слизам по дюната пеш и да се хлъзгам през цялото време.

Докато стигнем до кервана, той се беше разкрил в цялата си дължина — поне сто камили, повечето натоварени със стока в платнени вързопи, отрупали гърбиците им, и големи делви, висящи по две от всяка страна — конусовидните дъна стигаха почти до пясъка. На двайсетина от камилите имаше ездачи, облечени в бяло, светлосиньо или тъмно каре, а още дузина езичници ги следваха пеш, омотани в купища черен плат, и вероятно се потяха. Най-отзад се влачеха няколко дръгливи овце — истинска екстравагантност, като се има предвид колко струваше вероятно поенето им.

Аз стоях и се пържех на слънцето, докато двама от ха’тарите тръгнаха да пресрещнат тримата конници, идещи откъм кервана. Друг ха’тар ме разоръжи, тоест ми взе ножа и меча. След минута-две жестикулиране и смъртни заплахи, или може би любезна беседа — на пустинния език двете звучат еднакво, — онези петимата дойдоха; по средата яздеше човек с бяла роба, от двете му страни по един в карирана, а в края ха’тарите.

Лицата на тримата новодошли бяха открити и загорели от слънцето, с орлови носове и очи като черни камъчета — предположих, че са роднини, може би баща със синовете си.

— Тахнун каза, че си демон и че трябвало да те убием по стария обичай, за да избегнем нещастие — каза бащата. Устните му бяха тънки и жестоки сред късата бяла брада.

— Принц Джалан Кендет от Червения предел, на вашите услуги! — Поклоних се от кръста. Учтивостта не струва нищо, което я прави идеалния дар, ако човек е стиснат като мен. — И всъщност аз съм ангел спасител. Трябва да ме вземете с вас. — Изпробвах усмивката си върху него. Напоследък не действаше много, но беше кажи-речи всичко, с което разполагах.

— Принц? — Мъжът отвърна на усмивката ми. — Прекрасно. — Някак си една извивка на устните му го преобрази. Черните камъчета на очите му заблещукаха и станаха почти добродушни. Даже момчетата от двете му страни спряха да се въсят. — Ела, ще вечеряш с нас! — Той плесна с ръце и излая нещо на по-големия син. Гласът му беше толкова свиреп, че можех да си помисля, че току-що му е заповядал да се изкорми. Синът препусна бързо. — Аз съм шейх Малик ал’Хамид. Това са синовете ми Яхмин — кимна към този до него — и Махуд — посочи към отдалечаващия се.

— За мен е удоволствие. — Поклоних се още веднъж. — Баща ми е…

— Тахнун казва, че си паднал от небето, преследван от демонска курва! — Шейхът се ухили към сина си. — Когато един ха’тари падне от камилата си, в това винаги е замесен демон или джин — горд народ са те. Много горд.

Засмях се заедно с него, най-вече от облекчение: тъкмо се канех да обявя, че съм кардиналски син. Може би вече бях слънчасал.

Махуд се върна с една камила за мен. Не мога да кажа, че си падам по тези животни, но язденето е може би единственият ми истински талант и бях прекарал достатъчно време в клатушкане на камилски гръб, за да усвоя основните техники. Метнах се в седлото с относителна лекота и смушках създанието след шейх Малик, когато той ни поведе. Думите, които промърмори на синовете си, взех за одобрение.

— Ще спрем на лагер. — Шейхът вдигна ръка, щом стигнахме челото на колоната. Пое си дъх да извика заповедта.

— Господи, не! — От паника думите излетяха от устата ми по-гръмко, отколкото възнамерявах. Продължих, надявайки се това „Господи“ да мине незабелязано. За да накараш някого да си промени решението, важното е да го направиш, преди да е обявил плановете си. — Милорд ал’Хамид, трябва да препускаме с всички сили. Нещо ужасно ще се случи тук, съвсем скоро! — Щом воалът не беше изтънял заради някакво текущо клане, това можеше да означава само едно: нещо далеч по-лошо предстоеше да се случи и стените, делящи живота от смъртта, падаха в очакване…

Шейхът се врътна към мен, очите му пак бяха заприличали на камъчета. Синовете му се напрегнаха, сякаш му бях нанесъл смъртна обида, като го прекъснах.

— Милорд, вашият човек Тахнун е наполовина прав. Аз не съм демон, но наистина паднах от небето. Нещо ужасно ще се случи тук съвсем скоро и трябва да се отдалечим колкото може повече. Кълна се в честта си, че е истина. Може би съм бил пратен тук, за да ви спася, а вие сте били пратени да спасите мен. Със сигурност не бихме оцелели един без друг.

Шейх Малик присви очи и в ъгълчетата им се появиха дълбоки бръчки — слънцето не оставяше никакво място, където възрастта да се скрие.

— Ха’тарите са прост народ, принц Джалан, суеверен. Моето кралство лежи на север и стига до брега. Учил съм в Математа и не дължа подчинение на никого в Либа, освен на халифа. Не ме взимай за глупак.

Страхът, който ме беше сграбчил за топките, затегна хватката си. Бях видял смъртта във всичките ѝ ужасяващи нюанси и се бях измъкнал на висока цена, за да се озова тук. Не исках да се върна в мъртвите земи само след час, този път просто още една душа, отделена от тялото и беззащитна срещу ужасите, обитаващи там.

— Погледнете ме, милорд ал’Хамид. — Разперих ръце и сведох очи към почервеняващия си корем. — Намираме се дълбоко в пустинята. Прекарал съм тук по-малко от четвърт час, а кожата ми вече изгаря. След още час ще е покрита с мехури и ще се бели. Нямам роба, нямам камила, нямам вода. Как съм могъл да стигна дотук? Кълна ви се във фамилната си чест, ако не се махнем оттук веднага, по най-бързия начин, всички ще умрем.

Шейхът ме изгледа така, сякаш ме виждаше за първи път. Проточи се една дълга минута на мълчание, нарушавано само от тихия шепот на пясъка и пръхтенето на камилите. Мъжете около нас ни гледаха, напрегнати и готови за действие.

— Дай на принца някаква роба, Махуд. — Той вдигна пак ръка и излая заповед. — Ще яздим!

Обещаното бягство се оказа доста по-мудно, отколкото бих искал. Шейхът обсъди нещата с главатаря на ха’тарите и потеглихме бавно нагоре по склона на една дюна, явно в посока перпендикулярна на първоначалната. Най-важното събитие през първия час беше, че пих вода. Неописуемо удоволствие. Водата е живот, а в сухите земи на мъртвите и аз самият бях започнал да се чувствам наполовина мъртъв. Наливането на този прелестен, мокър живот в устата ми беше като повторно раждане — вероятно придружено със също толкова шум и боричкане като първото, имайки предвид колко мъже бяха нужни, за да ми изкопчат стомната от ръцете.

Мина още час. Трябваше да вложа целия си самоконтрол, за да не забия пети в хълбоците на животното и да отпраша в далечината. Докато живеех в Хамада, бях участвал в надбягвания с камили. Не бях най-добрият ездач, но като за чужденец получавах добри ставки. Да седиш на гърба на препускаща камила в много отношения прилича на енергичен секс с невероятно силна и ужасно грозна жена. В момента това бе кажи-речи единственото, което исках, но бягането през пустинята е маратон, а не спринт. Тежко натоварените камили ще се изтощят за половин миля, или даже по-малко, ако трябва да носят пешаците, и макар че моята история подтикна шейха към действие, той явно смяташе, че шансът да съм луд надделява над всякакво предимство, което може да спечели, изоставяйки стоката си сред дюните.

— Накъде пътувате, лорд ал’Хамид? — Яздех до него в челото на колоната, пред нас бяха само двамата му най-големи сина. Още трима от наследниците му яздеха по-назад.

— Бяхме се отправили към Хамада и пак ще стигнем дотам, макар че това не е най-прекият път. Възнамерявах да прекарам тази вечер в Оазиса на палмите и ангелите. Племената се събират там за среща на шейховете преди влизането в града. Веднъж годишно Ибн Файед приема васалите си и е по-добре говорим пред трона с един глас, за да бъдат чути по-ясно исканията ни.

— И все още ли пътуваме към оазиса?

Шейхът се изхрачи — обичай, който местните, изглежда, бяха усвоили от камилите.

— Понякога Аллах ни праща послания. Понякога те са изписани в пясъка и трябва да си бърз, за да ги прочетеш. Понякога се крият в полета на птиците или в пръските агнешка кръв и трябва да си умен, за да ги разбереш. Понякога неверник пада от небето в пустинята и трябва да си глупак, за да не го послушаш. — Той хвърли поглед към мен, стиснал устните си в горчива линия. — Оазисът се намира на три мили западно от мястото, където те намерихме. Хамада е на два дни път на юг.

Много хора биха предпочели да отнесат предупреждението ми в оазиса. За миг изпитах силно облекчение, че Малик ал’Хамид не е от тях, иначе в момента вместо да се отдалечавам от онова, което предстоеше, щях да съм на три мили от него, мъчейки се да убедя цял куп шейхове да напуснат оазиса си.

— Ами ако всички те умрат?

— Ибн Файед пак ще чуе само един глас. — Шейхът смушка камилата си. — Моя.

На миля по-нататък ми хрумна, че макар Хамада да лежеше на два дни на юг, ние всъщност се движехме на изток. Приближих пак камилата си до шейха, измествайки единия син.

— Не отиваме ли вече в Хамада?

— Тахнун казва, че на изток имало река, която ще ни отнесе до безопасността.

Завъртях се в седлото и се втренчих в шейха.

— Река ли?

Той сви рамене.

— Място, където времето тече различно. Светът е напукан, приятелю. — Той вдигна ръка към слънцето. — Хора падат от небето. Мъртвите са неспокойни. А в пустинята има разломи, където времето бяга от теб или с теб. — Още едно свиване на рамене. — Разстоянието между нас и онази твоя опасност ще расте по-бързо, ако пълзим в тази посока, отколкото ако тичаме във всяка друга.

Бях чувал за такива неща и преди, макар че никога не ги бях виждал. На Бремерските склонове в Острайх има мехури от бавно време, които могат да уловят човек и да го пуснат след седмица, година или век, в свят остарял, докато той само е мигнал. Другаде пък има места, където човек може да остарее и да открие, че в останалата част от света е минал един-единствен ден.

Продължихме да яздим и може би намерихме тази така наречена река на времето, но това не личеше по нищо. Нозете ни не полетяха, нито пък крачките ни гълтаха по седем метра наведнъж. Всичко, което мога да кажа, е, че вечерта настъпи далеч по-бързо от очакваното, а нощта падна като камък.

Сигурно се обърнах в седлото поне хиляда пъти. Ако бях жената на Лот, солният стълб щеше да се издига на прага на Содом. Не знаех какво търся: черни демони, извиращи от дюните, или вълна от месоядни скарабеи… Спомних си как Червените викинги ни преследваха в Осхайм, сякаш преди цял един живот, и наполовина очаквах те да изникнат на върха на някоя дюна с размахани брадви. Но каквито и картини да рисуваше страхът ми, хоризонтът си оставаше упорито пуст и лишен от заплаха. Виждах само ариергарда на ха’тарите, подсилен по искане на шейха.

Шейхът продължи да ни пришпорва до късно през нощта, докато накрая пръхтенето на камилите го убеди да спре за почивка. Седях и отпивах вода от един мях, докато хората на шейха вдигаха лагер с пестеливи, отработени движения. Големи палатки бяха свалени от гърбовете на камилите и разпънати, а въжетата им вързани за плоски колчета, достатъчно дълги, за да се закрепят добре в пясъка. Бяха накладени огньове от камилски тор, събиран по време на пътуването. Лампи бяха запалени и сложени под навесите на входа на палатките — за палатката на шейха лампите бяха сребърни и в тях гореше земно масло. Бяха разопаковани казани, бяха разпечатани делви, даже една малка печка бе поставена над свои собствени горелки. Въздухът се изпълни с аромат на Подправки, някак си по-чужд дори от дюните и странните звезди над нас.

— Те колят овцете. — Махуд се беше приближил зад мен и гласът му ме накара да подскоча. — Татко ги караше по целия този път, за да впечатли шейх Калийд и останалите на срещата. Казах му, прати хора напред да доведат овце от Хамада. Но не, той искаше да нагости Калийд с наше овнешко, каза, че онзи щял да разбере, ако има измама. Пустинното овнешко е жилаво, но си има свой собствен вкус. — Докато говореше, гледаше ха’тарите. Сега те патрулираха пешком по облените в лунна светлина пясъци и си подвикваха от време на време с меки и мелодични звуци. — Татко ще иска да те разпита откъде идваш и кой ти е дал това гибелно послание, но това е разговор за след ядене, разбираш ли?

— Да. — Така поне имах известно време да съчиня подходящи лъжи. Ако им кажех истината къде съм бил и какво съм видял… ами, стомасите им щяха да се преобърнат и да им се прииска да не са яли.

Махуд и още един от синовете на шейха седнаха до мен и запушиха, подавайки си една дълга лула, изкусно издялана от морска пяна, в която, ако се съдеше по миризмата, горяха боклуци. Когато ми я предложиха, отказах с махване на ръка. След половин час се поотпуснах и се изпънах на земята, вслушвайки се в далечните ха’тари и взирайки се нагоре към яркия звезден рой. Не е нужно да прекараш дълго в Ада, за да се сведе определението ти за добра компания до „да не са умрели“. За пръв път от цяла вечност се почувствах уютно.

С времето тълпата около казаните за готвене оредя и редица носачи отнесе продуктите от целия този труд в най-голямата палатка. Отекна гонг и братята около мен се надигнаха.

— Утре ще видим Хамада. А тази вечер ще пируваме. — Махуд, слаб и навъсен, изтръска лулата си в пясъка. — Пропуснах да се видя с много стари приятели на срещата в оазиса тази вечер, принц Джалан. Брат ми Яхмин трябваше да се срещне с годеницата си. Въпреки че той, изглежда, е доста доволен да отложи тази среща, поне с ден-два. Да се надяваме, за твое собствено добро, че предупреждението ти ще се окаже основателно, иначе баща ми ще се е изложил. И да се надяваме, за доброто на нашите братя в пясъците, че грешиш. — С тези думи той тръгна към сияещата палатка и аз го последвах.

Отметнах платнището, люшнало се след Махуд, и застинах, все още полуприведен и заслепен от светлината на двайсетина фенера. Върху пясъка бе постлан пищен килим от тъкана коприна в ярки червено-зелени шарки и на него бяха наредени по-малки килимчета там, където човек би очаквал да стоят масата и столовете. Семейството и свитата на шейх ал’Хамид седяха около един централен килим със сребърни чинии по него, всичките отрупани с храна: ароматен ориз в купчини от жълто, бяло и зелено; купи с фурми и маслини; мариновани, сушени, сладки резенчета камилско месо, печени на открит огън и поръсени с прашеца на пустинна роза; и десетина други блюда с кулинарни мистерии.

— Сядай, принце, сядай! — Шейхът посочи към моето място.

Сепнах се, щом за първи път осъзнах, че половината компания, настанена около този пир, са жени. При това млади и красиви жени, облечени в неприлично количество коприна. Изобилие от злато покриваше деликатните китки под формата на блестящи гривни, а изящни обици се спускаха като водопади от множество листенца, за да покрият голите рамене или да се съберат във вдлъбнатините зад ключиците.

— Шейх… не знаех, че имате… — Дъщери? Съпруги? Затворих невежата си уста и седнах с кръстосани крака на мястото, което ми беше посочил, като се опитах да не отърквам лакти в тъмнокосите видения от двете ми страни, всяко от тях също тъй изкусително като сукубата и вероятно също толкова смъртоносен капан.

— Не видя ли сестрите ми да вървят зад нас? — обади се явно развеселен един от по-младите братя, чието име не бях запомнил.

Зяпнах. „Онова са били жени?“ Можеше да имат четири ръце и рога под всичкия онзи нагънат плат и изобщо нямаше да разбера. Благоразумно не позволих никакви думи да излетят от увисналото ми чене.

— Покриваме се и вървим пеш, за да са доволни ха’тарите — каза момичето от лявата ми страна: високо, слабо, изящно и вероятно на не повече от осемнайсет. — Те лесно се шокират, тези пустинници. Ако дойдат на брега, сигурно ще ослепеят от незнание къде да спрат погледа си… бедничките. Даже Хамада би им дошла нанагорно.

— Обаче са безстрашни бойци — обади се жената отдясно, вероятно на моята възраст. — Без тях прекосяването на пустинята би било тежко изпитание. Даже тук си има опасности.

Срещу нас другите две сестри си шушукаха нещо, като хвърляха погледи към мен. По-голямата се засмя с цяло гърло. Взирах се отчаяно в начернените ѝ очи, мъчейки се да попреча на погледа си да се плъзне към напращелите гърди, които се поклащаха под украсената с пайети ефирна коприна. Знаех, че либанските благородници — били те вездесъщите принцове, по-редките шейхове или единственият халиф — пазят жените си с легендарна ревност и биха започнали вековна вражда дори заради такава дреболия като похотлив поглед. А какво биха направили заради обезчестена девица — този въпрос бе оставен на ужасите на въображението.

Зачудих се дали шейхът не вижда в мен възможност за женитба, след като ме е настанил сред дъщерите си.

— Много съм благодарен, че ха’тарите ме намериха — казах, забил неотклонно поглед в храната.

— Дъщерите ми Лила, Мина, Тарел и Данел. — Шейхът се усмихваше благосклонно, докато ги сочеше една след друга.

— За мен е удоволствие. — Представях си някои начини, по които те биха могли да са удоволствие.

Сякаш прочел мислите ми, шейхът вдигна бокала си.

— Ние не сме толкова стриктни във вярата си като ха’тарите, но законите, които спазваме, са железни. Ти си добре дошъл при нас, принце. Но освен ако не се сгодиш за някоя от дъщерите ми, не ги докосвай и с пръст, ако искаш да си го запазиш.

Изчервих се и се завъзмущавах шумно.

— Господине! Един принц на Червения предел никога не би…

— А ако докоснеш някоя с нещо повече от пръст, ще ѝ поднеса в дар тестисите ти, обковани в злато, за да ги носи като обици. — Той се усмихна, все едно обсъждахме времето. — Време е да ядем!

Храна! Поне имаше храна. Щях да се натъпча така, че в мен да не остане място и за най-малката похотлива мисъл. И щеше да ми хареса. В мъртвите земи човек гладува. От момента, в който пристъпиш под онази мъртвешка светлина, до момента, в който ги напуснеш, гладуваш.

Шейхът поде езическите им молитви на езика на пустинята. Те отнеха дяволски дълго време, през което коремът ми непрестанно къркореше, а устата ми се изпълваше със слюнка при вида на гледката пред мен. Накрая останалите се включиха с една-две реплики и се свърши. Всички глави се завъртяха в очакване към платнището на палатката.

Влязоха двама възрастни слуги, понесли основното ястие на сребърни чинии, съвсем в арабски стил. Седнал на пода, можех да видя само купчина храна, издигаща се над чиниите, печено овнешко без съмнение, като се имаше предвид одевешната касапница. Божичко, да! Стомахът ми заръмжа като лъв, привличайки одобрителни кимвания откъм шейх Малик и най-големия му син.

Сервитьорът сложи пред мен чинията ми и продължи нататък. От нея ме зяпна одрана овча глава, леко димяща. Сварените ѝ очи ме гледаха с весело изражение, или може би това се дължеше на ухилената уста. Тъмният ѝ език стоеше навит зад редица изненадващо равни зъби.

— Ъъъ. — Захлопнах собствената си уста и погледнах към Тарел вляво от мен, която току-що бе получила своята отрязана глава.

Тя ме дари със сладка усмивка.

— Не е ли прелестно, принц Джалан? Такова пиршество в пустинята. Вкусът на дома след толкова много тежки мили.

Бях чувал, че либанците могат да са също толкова докачливи, ако не докосваш храната им, колкото ако докосваш жените им. Върнах погледа си към димящата глава, чиито сокове се стичаха около нея, и се замислих колко далеч съм от Хамада и колко малко метри бих могъл да измина без вода.

Посегнах към най-близкия ориз и започнах да го трупам върху чинията си. Навярно можех да устроя на бедното животно прилично погребение, без никой да забележи. За нещастие аз бях центърът на внимание на този семеен пир и повечето очи бяха обърнати към мен. Даже овчите глави изглеждаха заинтересувани.

— Колко сте гладен, принце! — обади се Данел отдясно. Коляното ѝ се отъркваше в моето всеки път, щом се пресегнеше напред да добави фурма или маслина в чинията си.

— Много — заявих, трупах мрачно ориз върху своето чудовище. По проклетото нещо имаше толкова малко месо, че беше на практика ухилен череп. Присъствието на подчертано дълбока лъжица сред приборите, наредени до чинията ми, намекваше, че се очаква немалко дълбаене. Зачудих се дали етикетът позволява да използваш една и съща лъжица за очите и за мозъка…

— Татко казва, че ха’тарите мислят, че сте паднал от небето. — Това беше Лила от другата страна на трапезата.

— И ви е гонила дяволица! — изкикоти се Мина, най-малката. Един остър поглед от големия ѝ брат Махуд я накара да млъкне.

— Ами — казах, — аз…

Под купчината ми ориз нещо се размърда.

— Да? — подкани ме Тарел до мен, а коляното ѝ докосваше моето, голо под тънките коприни.

— Аз определено…

Дявол да го вземе! Ето пак, нещо се гърчеше като змия под калта.

— Аз… шейхът каза, че вашият човек паднал от камилата си.

Мина беше крехко създание, но прекалено красива, може би още нямаше шестнайсет.

— Ха’тарите не са наши. Сега ние сме техни, след като са приели парите на татко. Техни сме, докато не ни доставят в Хамада.

— Вярно е обаче — прошепна съблазнително в ухото ми Данел. — Ха’тарите по-скоро биха казали, че луната е минала прекалено ниско и ги е съборила от седлото, отколкото да си признаят, че са паднали.

Това беше посрещнато с всеобщ смях. Лилавият език на овцата си проби път през надгробната ми могила, шавайки сред ароматния жълт ориз. Забих вилица в него и го приковах към чинията.

Внезапното ми движение привлече вниманието.

— Езикът ми е най-любим — отбеляза Мина.

— Мозъкът е божествен — заяви шейх ал’Хамид от челото на трапезата. — Моите момичета го правят на пюре с фурми, магданоз и пипер, а после го връщат в черепа. — Той целуна върховете на пръстите си.

Докато шейхът залисваше децата си, аз бързо отрязах езика и с трескаво стържене на ножа го накълцах на шест или повече парчета.

— Добрите готварски умения са голямо предимство у една съпруга, не е ли така, принц Джалан? Дори никога да не ѝ се наложи да готви, добре е да знае достатъчно, за да дава указания на прислугата. — Шейхът отново насочи вниманието към мен.

— Да. — Размесих парченцата език с ориза и натрупах още върху тях. — Без съмнение.

Това, изглежда, достави удоволствие на шейха.

— Оставете клетия човек да яде! Пустинята му е отворила апетит.

Няколко минути се хранехме в почти пълна тишина. Всеки от пътниците се беше посветил на яденето след седмиците на оскъдица. Аз нападнах ориза по края на моето погребение, тъй като не желаех дори да доближа оскверненото овнешко до устата си. До мен деликатната Тарел обърна своята овча глава и се зае да гребе мозъка и да го пъха в устата си, която внезапно ми се стори далеч по-слабо желана. Лъжицата стържеше неприятно по вътрешната страна на черепа.

Знаех какво е станало. Докато се намирах в мъртвите земи, ключът на Локи бе невидим за Мъртвия крал. Това навярно беше някаква шега на Локи, да го направи видим само когато е извън досегаемост. Но каквато и да е причината, ние можехме да пътуваме през мъртвите земи в по-голяма безопасност от Мъртвия крал, отколкото през цялата предишна година в света на живите. Разбира се, грозеше ни много по-голяма опасност от всичко друго, но това е отделен въпрос. А сега, когато ключът се беше върнал сред живите, всяка мъртва твар можеше да го издирва за Мъртвия крал.

Бях доста сигурен, че овчите глави на Тарел и Данел са извъртели подутите си очи към мен, и не смеех да огреба ориза от моята от страх, че ще открия създанието да се взира в мен. Успях, чрез непрестанно опитване от ястията в центъра на трапезата, да изям огромно количество храна, като същевременно продължих да увеличавам купчината върху собствената си чиния. След месеци в мъртвите земи щеше да е нужно нещо повече от една отрязана глава в чинията ми, за да ми убие апетита. Изпих поне галон от бокала си, доливайки го постоянно от една близка гарафа — за съжаление беше само вода, но мъртвите земи бяха предизвикали у мен жажда, за чието утоляване би била нужна цяла река, а пустинята само я беше усилила.

— Тази опасност, за която твърдиш, че си дошъл да ни предупредиш. — Махуд избута чинията от себе си. — Каква е? — Отпусна ръце на корема си. Беше слаб като баща си, по-висок, с остри черти, сипаничав и изражението му можеше бързо да премине от приятелско в зловещо, само с леко трепване на лицето му.

— Лоша. — Възползвах се от случая да избутам настрани собствената си чиния. Да не си ометеш чинията в Либа се смята за комплимент към щедростта на домакина. Моята просто представляваше по-голям комплимент от обичайното, или поне така се надявах. — Не знам каква форма ще приеме. Моля се само да сме достатъчно далеч, за да сме в безопасност.

— И Бог е пратил един неверник да ни донесе това предупреждение?

— Божието послание е свято, независимо върху какво е изписано. — За този бисер трябваше да благодаря на епископ Джеймс. Беше набил в мен думите, макар не и смисъла им, след като украсих стената на тоалетната с онзи библейски пасаж относно кой към кого се прилепва. — И разбира се, никога не трябва да вините вестоносеца! Тази поговорка е по-стара от цивилизацията. — Издишах с облекчение, когато чинията ми беше вдигната без коментар.

— А сега десертът! — Шейхът плесна с ръце. — Истински пустинен десерт!

Вдигнах очи, когато сервитьорите се върнаха с по-малки квадратни чинии, наредени по ръцете им, наполовина очаквайки да ми поднесат чиния с пясък. Честно казано, бих предпочел чиния с пясък.

— Това е скорпион — казах.

— Остро око имате, принц Джалан. — Махуд ме удостои с мрачен поглед над бокала си с вода.

— Карамелизиран скорпион, принц Джалан! Нима е възможно да сте живели в Либа и още да не сте го опитвали? — Шейхът изглеждаше объркан.

— Това е голям деликатес. — Коляното на Тарел се удари в моето.

— Сигурен съм, че ще ми хареса — процедих през зъби. Зъби, които нямаха намерение да се разтварят, за да влезе онова нещо между тях. Втренчих се в скорпиона — чудовище, дълго педя и половина от извитата над гърба му опашка до грамадните щипки. Паякообразното беше покрито с полупрозрачен слой, а черупката му блестеше в оранжево от карамелизираната захар. Ако беше малко по-голям, бих могъл да го сбъркам с омар.

— Яденето на скорпион е изтънчено изкуство, принц Джалан — каза шейхът, привличайки вниманието ни. — Първо, не се изкушавай да ядеш жилото. За останалото обичаите варират, но в моята родна земя започваме с долната част на щипките, ето така. — Той хвана горната част и сложи ножа си между двете половинки. — Едно леко завъртане ще разчупи…

С крайчеца на окото си видях как скорпионът в моята чиния щапука към мен със скованите си карамелизирани крачета, мъчейки се да намери опора върху среброто. Стоварих бокала си върху него, смазах му гърба, краката му се пръснаха, парченца се разлетяха във всички посоки и от тялото му потече мътен сироп.

Всичките деветима ал’Хамид ме зяпнаха смаяно.

— Ъъъ… Това… — Помъчих се да измисля някакво обяснение. — Така го правим, откъдето идвам аз.

Мълчанието се проточи, бързо преминавайки от неловко в смущаващо, докато накрая шейх Малик избухна в смях и също стовари бокала върху скорпиона си.

— Не е изискано, но пък е ефикасно. Харесва ми!

Две от дъщерите и единият син последваха примера му. Махуд и Яхмин ме гледаха с присвити очи, докато разчленяваха своя десерт парченце по парченце, в стриктно съответствие с традицията.

Сведох очи към сиропената каша върху чинията си. Бяха оцелели само щипките и жилото. Не исках да ям нищо от тях. Срещу мен Мина пъхна в хубавата си устица лепкаво късче от смазания скорпион, като се усмихваше през цялото време.

Аз вдигнах едно парченце с остри ръбове, от което капеше сукървица, с надеждата нещо да разсее сътрапезниците ми, за да мога да го изхвърля скришом. Жалко, че езичниците са такива противници на кучетата. Присъстващото на един пир куче е удобен начин да се отървеш от нежеланата храна. С въздишка поднесох парченцето към устата си…

Когато желаното разсейване дойде, ме разсея дотолкова, че почти забравих да се възползвам от възможността. В един миг седяхме под трепкащата светлина на маслените лампи, а в следващия светът навън грейна по-ярко от пустинно пладне, ослепителен даже през стените на палатката. Успях да видя ясно откроените сенки на въжетата върху плата, очертанията на един минаващ слуга. Яркостта нарасна от невероятна до невъзможна и отвън започнаха писъците. Лъхна ме гореща вълна, все едно бях излязъл от сянка на слънце. Едва имах време да се изправя, преди сиянието да угасне, също толкова бързо, колкото се бе появило. Палатката изведнъж ми се стори тъмна. Блъснах се в Тарел, неспособен да различа нищо около себе си.

Изсипахме се в безпорядък навън и се втренчихме в гигантския огнен стълб, издигащ се в далечината. Стълб толкова огромен, че стигаше чак до небето, преди да се разплеска в небесния свод и да се подвие надолу към себе си в облак от кипящ огън с формата на гъба.

Дълго се взирахме мълчаливо, без да обръщаме внимание на писъците на слугите, които се държаха за лицата, на паниката на животните и на миризмата на пържено, идеща от палатките, които, изглежда, бяха на ръба да пламнат.

Даже сред целия този хаос имах време да си помисля, че нещата май се бяха развили доста добре. Не само че се бях измъкнал от мъртвите земи и се бях върнал в света на живите, но и сега очевидно бях спасил живота на един богаташ и прекрасните му дъщери. Кой знае колко голяма щеше да е наградата ми, или колко красива!

Далечен тътен отекна сред врявата на хора и животни.

— Аллах! — Шейх Малик стоеше до мен. Стигаше само до рамото ми. На камилата си бе изглеждал по-висок.

Старият джалански късмет отново си казваше думата. Всичко се развиваше прекрасно.

— Това е мястото, където го намерихме — отбеляза Махуд.

Тътенът премина в рев. Трябваше да повиша глас, за да ме чуят. Кимнах и се опитах да изглеждам суров.

— Беше мъдро от ваша страна да ме послушате, шейх Ма…

Яхмин ме прекъсна.

— Не е възможно. То е на двайсет мили оттук. Никой огън не може да се види от такова…

Дюните пред нас избухнаха, първо най-далечната, после следващата, и следващата, и следващата, с бързината, с която човек бие барабан. После светът се надигна около нас и се превърна в хаос от летящи палатки, пясък и мрак.

2.

Може да съм загубил съзнание, но само за миг, защото дойдох на себе си навреме, за да видя десетина, че и повече камили, препускащи право към мен, подивели от ужас, с облещени очи. Рипнах, изплюх пясък и се метнах на една страна. Ако имах частица от секундата да помисля, щях да се хвърля в другата посока. Но сега почти моментално се блъснах в някого, който все още залиташе насам-натам, докато тътенът на експлозията заглъхваше. Двамата заедно последвахме планираната ми траектория, но не чак до точката, до която бих стигнал невъзпрепятстван. Положих всички усилия да издърпам пищящия си другар изпод себе си, за да го използвам като щит, но в ръцете ми останаха само две шепи коприна и един камилски крак ме настъпи по задника, докато животните ме подминаваха с грохот.

Аз изстенах, хванал се за задните части, и се претърколих настрани, за да открия, че съм съблякъл и може би убил една от дъщерите на шейха. Лунната светлина не скриваше много подробности, но с тази разрошена коса не можех да позная коя от четирите е. Фигури се приближиха от двете ми страни, докато пясъкът се слягаше в нощта. Някъде някой продължаваше да пищи, но звукът стигаше до мен приглушен, сякаш тътенът на взрива бе свел до незначителност всички други шумове.

Двамата най-големи синове на шейха ме вдигнаха на крака, но продължиха да стискат ръцете ми в желязна хватка дори след като се изправих. Някакъв сивокос прислужник, с кървящ нос и осеяна с мехури лява страна на лицето, покри мъртвата дъщеря с туниката си, оставайки гол от кръста нагоре; имаше хлътнали гърди и увиснала старческа кожа. Синовете крещяха към мен въпроси или обвинения, но нищо от тях не проникваше през звъна в ушите ми.

За минута-две пясъкът във въздуха се слегна и луната огря останките от лагера. Стоях полузамаян, с ножа на Яхмин на гърлото ми, докато Махуд крещеше срещу мен обвинения, предимно за сестра си, като че ли унищожаването на лагера не беше нищо в сравнение с оголването на две цици. Колкото и да са хубави. Странно, но не се чувствах уплашен. Взривът ме беше оставил откъснат от всичко, сякаш се реех извън тялото си, безстрастен наблюдател, който обръща еднакво внимание както на околността, така и на беснеещия Махуд или на ръката на Яхмин, стискаща опряния в гърлото ми нож.

Мястото изглеждаше, сякаш е минал някакъв ураган, който не е оставил нито една палатка права. Онези от нас, които се намираха вътре, когато нощта грейна, бяхме почти невредими. По онези отвън личаха изгаряния върху всяка гола плът, обърната по посока на експлозията. Патрулиращите ха’тари се бяха отървали по-леко, макар че един, изглежда, беше ослепял. Но пустинниците, седели незабулени в мрака около молитвения си стълб, бяха обгорени също толкова зле като слугите.

Камилите бяха избягали, ала много от керванджиите се бяха събрали в подножието на най-близката дюна, където се грижеха за ранените; само аз, двамата братя и трима прислужници на шейха бяхме на по-открито. Пустинната нощ беше дяволски студена и открих, че треперя. Братята навярно решиха, че е от страх, защото Яхмин ми се усмихна гадно, но някои бедствия са толкова кошмарни, че обичайният ми подтик просто да си плюя на петите в момента все още бе изгубен някъде в нощта.

Едва когато шейх Малик се приближи откъм дюните с двама ха’тари, водещи няколко камили, изведнъж дойдох на себе си и започнах да се паникьосвам, спомняйки си безгрижните приказки за обковаване със злато на топките на всеки мъж, който докосне с пръст дъщерите му.

— Не съм я докосвал! Кълна се!

— Кого не си докосвал? — Шейхът остави камилите на ха’тарите и дойде при нас.

Яхмин свали ножа и двамата братя ме завъртяха с лице към баща си. Зад него огненият стълб продължаваше да се кълби в нощта: жълто-оранжев, нашарен с петънца мрак, той се стелеше по небето — гигантски, въпреки че щеше да ни е нужен цял ден, за да се върнем до мястото, от което се издигаше.

— Това беше Строителско слънце — каза шейхът и посочи.

Умът ми още не беше започнал да се пита какво и защо е станало, но когато шейхът го каза, разбрах, че е прав. Нощта се бе озарила по-ярко от ден. Ако бяхме само няколко мили по-близо, палатките щяха да пламнат, а хората вътре да се превърнат в огнени стълбове. Кой друг освен древните притежаваше такава сила? Опитах се да си представя Деня на хилядата слънца, когато Строителите обгорили целия свят и пуснали на воля смъртта.

— Неверникът обезчести Тарел! — изкрещя Махуд и посочи лежащото под робата момиче.

— И я уби! — Яхмин размаха ножа си, сякаш за да прикрие факта, че това им беше хрумнало впоследствие.

Лицето на шейха се вкамени. Той се смъкна до момичето и отметна робата, за да разкрие главата ѝ. Тарел избра точно този момент, за да кихне, да отвори очи и да впери размътен поглед в баща си.

— Дете мое! — Шейх Малик притисна дъщеря си към себе си, оголвайки достатъчно от шията и раменете ѝ, за да докара на ха’тарите апоплексия. Студените му очи се впиха в мен.

— Камилите! — Тарел подръпна ръката на баща си. — Те… той ме спаси, татко! Принц Джалан… се хвърли на пътя им, докато препускаха, и ме дръпна встрани.

— Вярно е! — излъгах. — Закрих я с тялото си, за да я спася от прегазване. — Изръмжах и се отърсих от ръцете на братята. — Бях настъпен от камилата, която щеше да стъпче дъщеря ви. — Наперено си оправих дрехите, като ми се искаше те да бяха кавалерийска риза и куртка. — И не ми е приятно да ми опират нож в гърлото братята на жената, която защитих с риск за себе си. Братя, които, трябва да отбележа, сега щяха да горят в Оазиса на палмите и ангелите, ако не бях пратен да спася живота на всички ви!

— Пуснете го! — Шейхът стрелна с мрачен поглед синовете си, никой от които всъщност вече не ме държеше, и им махна да се дръпнат назад. — Отивайте с Тахнун да върнете животните! А вие — врътна се той към тримата прислужници, пренебрегвайки раните им, — сложете този лагер отново в ред!

После насочи вниманието си пак към мен и ми се поклони.

— Хиляди извинения, принц Джалан. Ако ми направите услугата да пазите дъщерите ми, докато си събирам стоката, ще ви бъда вечно задължен!

— Честта е изцяло моя, шейх Малик. — И му върнах поклона, за да прикрия широката усмивка, разляла се неудържимо върху лицето ми.

След час стоях пред втората най-хубава палатка на шейха и пазех всичките му четири дъщери, които се бяха сгушили вътре, увити отново в абсурдно дългите си тоби. Момичетата имаха три възрастни прислужнички, които да се грижат за нуждите им и да пазят целомъдрието им, но дъртофелниците не бяха извадили късмет, когато Строителското слънце озари нощта. Две от тях имаха изгаряния, а третата, изглежда, си беше счупила крак, когато взривът ни размята насам-натам.

Важното при ранените беше, че никой от тях не изглеждаше смъртоносно ранен. Пясъците са изумително пусти: Мъртвия крал може да бе обърнал взора си към мен, но без трупове, които да използва, не представляваше голяма заплаха.

Чух името ми да се споменава неведнъж, докато сестрите обсъждаха бедствието на тих глас зад мен. Тарел разказа за моята храброст пред лицето на препускащите камили, а Лила напомни на сестрите си, че тъкмо моето предупреждение е спасило всички. Ако не бях принуден да стоя отвън в номадска роба, която смърдеше на камила и предизвикваше адски сърбеж по слънчевите ми изгаряния, вероятно щях да се чувствам доста доволен от себе си.

Шейхът, заедно със синовете и стражите си, беше изчезнал сред дюните да търси безценния си товар и животните, върху които бе вързан той. Ум не ми побираше как биха могли да проследят камилите нощем, нито как смятат да намерят обратния път, със или без тях, но това изглеждаше изцяло проблем на шейха, а не мой.

Стоях приведен срещу вятъра, присвил очи да ги опазя от ситните песъчинки в него. През целия ден ни беше полъхвал лек западен ветрец, но сега той се беше обърнал по посока на експлозията, сякаш в отговор на някакъв повик, и се бе усилил до нещо, което лесно можеше да се превърне в пясъчна буря. Огънят на юг бе угаснал, оставяйки само мрак и въпроси.

След половин час се отказах да стоя на пост и започнах вместо това да седя на пост. Разрових пясъка, за да го направя по-удобен за насинения си задник. Гледах как по-здравите слуги на шейха спасяват още палатки и ги вдигат наново, доколкото могат. И слушах дъщерите, като от време на време въртях в ръце един счупен кол за палатки, който бях взел вместо меч. Даже започнах да си тананикам: нужно е нещо повече от експлозия на Строителско слънце, за да помрачи първата нощ на човек в света на живите, след като е прекарал сякаш цяла вечност в Ада. Бях изкарал първите два куплета на „Атаката на Желязното копие“, когато някакво необяснимо затишие ме накара да се поизправя и да се огледам. Напрягайки очи, можех да различа в мрака най-близките мъже, стоящи неподвижно около една полувдигната палатка. Зачудих се защо ли са спрели работа. Истинският въпрос ме връхлетя след няколко мига. Защо едва ги виждах? Беше станало по-тъмно — много по-тъмно, — и то само в разстояние на няколко минути. Вдигнах очи. Нямаше звезди. Нямаше луна. Което би трябвало да означава облак. А в Сахар това просто не се случваше. Със сигурност не се беше случвало през годината, която прекарах в Хамада.

Първата капка дъжд ме улучи право между очите. Втората попадна в дясното ми око. Третата — дълбоко в гърлото ми, когато понечих да се оплача. За десет секунди трите капки се превърнаха в потоп, който ме накара да се шмугна под навеса на палатката. Тънки ръчици посегнаха да ме хванат за раменете и ме издърпаха през платнището.

— Дъжд! — възкликна Тарел. Лицето ѝ беше в сянка, светлината на една-единствена лампа загатваше извивката на скулата ѝ, челото ѝ, линията на носа ѝ.

— Как е възможно да вали? — Беше Мина, уплашена, но и развълнувана.

— Ами… — Не знаех. — Сигурно Строителското слънце го е направило. — Можеше ли огънят да предизвика дъжд? Един толкова голям огън би могъл да промени времето… пламъците със сигурност бяха стигали достатъчно високо, за да оближат самия небесен покров.

— Чувала съм, че след Деня на хилядата слънца настъпила стогодишна зима. Зима като на север, където водата става на камък и пада от небето на парцали — каза Данел. Лицето ѝ беше току до рамото ми и плътният ѝ глас предизвика тръпки по гръбнака ми.

— Страх ме е. — Лила се притисна по-силно към мен, когато дъждът заплющя по покрива на палатката над главите ни. Съмнявах се, че ще останем сухи задълго — палатките в Либа са предназначени да пазят от слънце и вятър; рядко им се налага да се справят с влага.

Трясък на гръмотевица отекна абсурдно близо и изведнъж принц Джал се озова в ролята на плънка на сандвич от четири момичета. За миг гърмежът ме парализира от ужас и ме остави със звънтящи уши, затова ми бе нужно малко време да оценя положението си. Дори трийсет и шест аршина тоби не можеха да скрият напълно привлекателността на сестрите от такова разстояние. Секунди по-късно обаче нов страх се надигна и прогони всякакви мои мисли да се възползвам от ситуацията.

— Мили дами, баща ви отправи някои съвсем конкретни заплахи относно вашето целомъдрие и аз наистина…

— О, няма нужда да се притесняваш за това — прошепна нечий дрезгав глас толкова близо до ухото ми, че ме накара да потреперя.

— Татко разправя какво ли не — промълви тихо едно момиче, отпуснало глава на гърдите ми. — А и докато дъждът не спре, никой няма да помръдне от мястото си.

— Не помня друг момент, когато над нас да не са бдели татко или братята ни, или хората му. — Още една се притисна, меко към рамото ми.

— А ние толкова се нуждаем от закрила… — Глас зад мен. Мина? Данел? Която и да беше, именно нейните ръце галеха бедрата ми по съвсем не целомъдрен начин.

— Но шейхът…

— Златен обков? — Отекна звънлив смях, когато четвъртата сестра започна да ме натиска надолу. — Наистина ли го вярваш?

Поне две от момичетата се бяха заели да развиват тобите си с чевръсти и опитни ръце. Сред сенките, хвърляни от толкова много тела, не виждах почти нищо, но каквото виждах, ми харесваше. И то много.

Вече и четирите ме натискаха надолу — плетеница от гладки крайници, дълги коси и опипващи ръце.

— Златото е толкова скъпо. — Тарел ме възседна, все още полуомотана в тобата си.

— Това би било глупаво. — Данел се притискаше от едната ми страна, възхитително мека, и езикът ѝ правеше приказни неща с ухото ми. — Той винаги използва сребро…

В този момент се опитах да стана, но те бяха прекалено много и нещата излязоха извън контрол — освен нещата, които те държаха в ръце… пък и, дявол да го вземе, бях прекарал толкова дълго в Ада, че ми беше време да видя малко рай.

В Либа имат поговорка: Последният аршин от тобата е най-хубавият.

— Ааааау!

Открил съм, че малко неща могат да уталожат жарта на един мъж по-ефективно от студената вода. Когато покривът на палатката, отслабнал от по-раншното изпитание, внезапно поддаде и изля върху гърба ми няколко галона ледена дъждовна вода, аз рипнах пъргаво, разпилявайки ал’Хамидките, и без съмнение ги научих на сума ти нови чуждоземни ругатни.

Едно нещо, което стана ясно, докато водата се лееше от мен, беше, че много малко нова вода се лее върху мен, за да я замести.

— Шшшт! — Извисих глас над последните им писъци — мокренето им беше харесало не повече, отколкото на мен. — Спряло е да вали.

— [1] — извика някакъв мъж отвън на поганския им език, а към него се присъединиха и други. Сигурно бяха чули писъците. Колко ли още време страхът от онова, което би им сторил шейхът, ако нахълтат при дъщерите му, щеше да надделява над страха от онова, което би им сторил, ако не ги опазят — не знаех.

— Покрийте се! — извиках и пристъпих да отбранявам изхода.

Чух зад себе си хихикане, но те се раздвижиха — вероятно не очакваха да се измъкнат невредими, ако вест за техните лудории стигне до баща им.

Отвън някой хвана платнището на палатката. Дори не го бях вързал! Изквичах и се метнах да стисна долния му край.

— По-бързо, за бога! И духнете лампата!

Това ги накара да се разкикотят отново. Аз грабнах лампата и изпреварих всякакъв опит за влизане, като изскочих навън, събаряйки най-близкия слуга на шейха, който тупна по задник в мокрия пясък.

— Всички са добре! — Изправих се и посочих назад към палатката. — Покривът поддаде от дъжда… има вода навсякъде. — Постарах се да обясня последната част с жестове, за в случай че никой от тях не знае имперския език. Не мисля, че идиотите ме разбраха, защото стояха и ме зяпаха, все едно съм им сервирал гатанка. Отдалечих се с решителни крачки от палатката, като дадох знак на тримата да дойдат с мен. — Вижте! Ей тук ще е по-чисто. — Искрено се надявах тобите да се обличат също толкова бързо, колкото се събличат. Двама от хората на шейха вече водеха насам една от прислужничките, подтиквайки я да побърза въпреки нараняванията ѝ.

— Я, какво е онова там? — Казах го най-вече за да разсея всички. Но когато погледнах в посоката, накъдето сочех… там имаше нещо. — Ей там! — зажестикулирах още по-усърдно. Лунната светлина беше започнала да си пробива път през разкъсаните облаци над нас и ми се стори, че нещо изниква от дюната, която бях избрал наслуки. Не се показва на върха ѝ, нито пък излиза от сянката ѝ, а се изравя от мокрия пясък.

Другите също го видяха и гласовете им се надигнаха в объркана гълчава. От разровения пясък се надигна нещо — фигура, невероятно кльощава и бледа като кост.

— Мамицата му… — Бях се измъкнал от Ада, а сега сякаш самият Ад ме следваше по петите. Дюната беше разкрила скелет, чиито кости не бяха свързани с нищо повече от спомен за предишната им близост. Още един скелет си пробиваше път през мократа земя до първия, сглобявайки се на излизане.

Навсякъде около мен хората закрещяха тревожно — ругаеха, призоваваха Аллах или просто пищяха. Започнаха да отстъпват. И аз с тях. До неотдавна тази гледка би ме накарала да хукна в посоката, която ме отдалечава най-бързо от двата ужаса пред нас, но вече бях виждал достатъчно мъртви, в Ада и извън него, така че задържах паниката си малко под точката на кипене.

— Откъде се взеха? Какви са шансовете да вдигнем лагер точно на мястото, където са умрели двама пътници? — Не ми се струваше справедливо.

— Повече от двама — обади се боязлив глас зад мен. Врътнах се и видях четири увити в тоби фигури пред женската палатка. — Погледни натам! — Тази, която говореше — най-ниската, значи вероятно Мина, най-малката, — посочи наляво. Пясъкът от подветрената страна на дюната бе започнал да се надига и костеливи ръце щръкваха от него като кошмарни плевели.

— Тук някога е имало град — обади се най-високата… Данел? — Пустинята го погълнала преди двеста години. Тя е засипала много градове. — Говореше спокойно: вероятно от шока.

Слугите на шейха заотстъпваха в нова посока, която да ги отдалечава и от двете заплахи. Първите два скелета сякаш ни съзряха с празните си орбити и се понесоха към нас в безшумен смъртоносен бяг, забавян само от мекия пясък. Това вече накара паниката ми да изкипи. Ала преди да успея да си плюя на петите, покрай мен се втурна един самотен ха’тари, който явно бе прекосил лагера. Шейхът сигурно го беше оставил да патрулира по дюните наоколо.

— Нямам меч! — Разперих извинително празните си ръце и се оставих на отстъплението да ме отнесе при четирите щерки.

Стояхме заедно и гледахме как пустинникът пресрещна първия скелет. Замахна към врата му със закривената си сабя. Резултатът бе окуражителен: костите се пръснаха под удара, черепът отлетя, а останалата част от скелета се блъсна в мъжа, за да отскочи и да се срине на купчина върху пясъка.

Вторият скелет връхлетя към воина и той го промуши.

— Идиот! — изкрещях аз, може би неразумно, защото той действаше по инстинкт, а рефлексите му бяха добре заточени.

За нещастие промушването на скелет в гърдите представлява по-дребно неудобство за него, отколкото в дните, когато костите му са били покрити с плът и са предпазвали някой бял дроб. Скелетът се наниза на сабята и посегна към лицето на воина с костеливите си пръсти. Мъжът отстъпи с вик, като остави оръжието си заклещено между ребрата му.

Сега, когато и последните останки от облаците се разнесоха и лунната светлина заля сцената, видях, че костите на скелета не са толкова несвързани, колкото си мислех. Сребристата светлина озаряваше сива мъглива субстанция, която обвиваше всяка кост и я свързваше, макар и слабо, със съседната, сякаш призракът на бившия им собственик все още витаеше около тях и се мъчеше да ги задържи заедно. Там, където се беше разпилял първият скелет, мъглата или димът бяха образували петно на земята и докато то попиваше, пясъкът се загърчи, в него се появиха кошмарни лица, раззинали усти в беззвучни писъци, преди да загубят форма и на свой ред да се разпаднат.

Ха’тарският воин продължи да отстъпва, превит одве и притиснал ръце към лицето си. Скелетът извъртя черепа си към нас и се затича отново, а останалата в гръдния му кош сабя потракване в унисон с костите му.

— Насам! — Аз се обърнах с намерението също да хукна, само за да видя, че от всички страни към лагера прииждат скелети, лъщящи в бяло под лунната светлина. — По дяволите!

Хората на шейха не разполагаха за самоотбрана с нищо по-добро от ками, а аз не бях успял дори да свия някой нож по време на вечерята.

— Там! — Данел ме хвана за рамото и посочи към най-близката от няколкото стойки за лампи между палатките. Всяка представляваше махагонова колона, висока шест стъпки и крепяща се върху широка основа, а на върха ѝ се гушеше медната лампа.

— Това не ни е от никаква скапана полза! — Въпреки това я грабнах, като съборих лампата, и я надигнах с пъшкане.

Понеже нямаше накъде да бягам, зачаках първия от нападателите ни и изчислих замаха си така, че да съвпадне с пристигането му. Стойката за лампи се вряза в гръдния кош на скелета, пръсна го като трески и прекърши гръбнака сред дъжд от прешлени. Мъртвата твар се срина на стотици парчета и призракът, който ги държеше заедно, се слегна бавно върху останките като падаща сива мъгла.

Инерцията на замаха ми ме завъртя в обратната посока и се наложи дъщерите да проявят пъргавина, за да не ги уцеля. Озовах се с гръб към първоначалния си противник и с лице към нови двама, без време да замахна отново. Мушнах с основата на стойката към гръдната кост на по-близкия скелет. Лишен от плът, той не беше особено тежък и ударът спря атаката му, натроши костите му и го повдигна от земята. Следващият скелет стигна до мен миг по-късно, но аз успях да го цапардосам по врата със стойката като със сопа, а после да го съборя на пясъка, където теглото ми отдели черепа от тялото му, преди костеливите му пръсти да ме докопат.

Така се оказах на четири крака сред останките от последния си враг, но още половин дузина тичаха към мен, а най-близкият беше само на няколко крачки. Други пък нападаха хората на шейха, както ранените, така и здравите.

Надигнах се на колене, с празни ръце, и се озовах лице в лице със скелет, който тъкмо се канеше да се нахвърли върху мен. Писъкът още не бе излетял от устата ми, когато над главата ми изсвистя ятаган и разцепи черепа, който всеки момент щеше да се блъсне в лицето ми. Останалата част от задгробния ужас отлетя от мен и се срина на парчета, оставяйки във въздуха студена сива мъгла. Надигнах се пъргаво и изтръсках ръце, когато призракът се опита да се просмуче през кожата ми.

— Дръж! — Тарел, която беше замахнала с ятагана, го тикна в ръцете ми. Мечът на ха’тарския воин — сигурно го беше прибрала от останките на първия скелет.

— Мамка му! — Отстъпих встрани от следващия нападател и отнесох главата на този зад него.

Още пет или шест ни атакуваха в плътна групичка. За миг се поколебах дали да се предам, или да изровя дупка. Нито едно от двете не даваше големи надежди. Преди да имам време да разгледам други варианти, някаква едра фигура се вряза сред немъртвите, кършейки костите им с остър пукот. Покрай мен прелетя един ха’тари на камила с размахан ятаган, следван от още свои другари.

След броени мигове шейхът и синовете му слизаха от животните си до нас, като крещяха заповеди и размахваха саби.

— Оставете палатките! — ревеше шейх Малик. — Насам! — И посочи към долината, виеща се сред дюните около нас.

Не след дълго колона мъже и жени куцукаха зад яздещия шейх, ограден от синовете си и воините от собственото си племе, докато ха’тарите се сражаваха в тила срещу ордите скелети, които мокрият пясък продължаваше да бълва.

Половин миля по-нататък се присъединихме към останалите ездачи на шейха, стоящи на пост около натоварените камили, които бяха успели да съберат от пустинята.

— Ще пътуваме цяла нощ. — Шейхът се изправи в стремената на призрачно бялата си камила, за да се обърне към нас. — Без спиране. Който изостане, няма да го чакаме.

Погледнах Яхмин, който се взираше напрегнато в баща си.

— Ха’тарите ще се справят с умрелите, нали? — Не можех да си представя, че едни мокри скелети ще представляват кой знае каква заплаха за воини на камили.

Яхмин хвърли поглед към мен.

— Когато костите не кротуват, това означава, че иде джин — от празните пространства.

— Джин ли? — В ума ми изникнаха приказките за вълшебни лампи, веселяци с копринени шалвари и изпълняване на три желания. — Те наистина ли са толкова лоши като мъртвите, които се опитват да ни изядат?

— По-лоши. — Яхмин извърна очи. Сега приличаше по-малко на ядосан млад мъж и повече на уплашено дете. — Много, много по-лоши.

3.

— Та значи, тези джинове… — Бяхме изминали не повече от две мили, но някак си сред дюните вече бе ден, жарък, ослепителен и непоносим както винаги. С излизането си от реката на времето, вместо да навлезем в следващия ден, сякаш се върнахме в предишния — слънцето изгря от запад, повтаряйки на обратно залеза, на който бяхме станали свидетели преди много часове. Чувството беше определено смущаващо, а предвид последните ми премеждия „смущаващо“ не бе никак мека дума! — Я ми разкажи повече за тях. — Всъщност нямах никакво желание да знам повече за джиновете, но ако Мъртвия крал пращаше още свои слуги за ключа, хубаво би било да знам поне от какво бягам.

— Същества от невидим изгарящ огън — отвърна Махуд от дясната ми страна.

— Строителското слънце ще ги привлече — обади се Яхмин отляво. Яздеха от двете ми страни по време на цялото пътуване, вероятно за да ми попречат да разговарям със сестрите им.

— Бог е създал три същества, притежаващи силата на мисълта — извика назад към нас шейх Малик. — Ангелите, хората и джиновете. Най-великият от всички джинове, Шейтан, се опълчил на Аллах и бил низвергнат. — Шейхът забави хода на камилата си, за да се приближи до нас. — Има много джинове, които танцуват в пустинята, но те са от по-нисшия вид. В тази част на Сахар има само един велик джин. От него трябва да се боим.

— Казваш ми, че Сатаната идва за нас? — Плъзнах поглед по върховете на дюните.

— Не. — Белите зъби на шейх Малик блеснаха. — Той живее дълбоко в Сахар, където хората не могат да пристъпят.

При тези думи се поотпуснах на седлото.

— Това е само негов братовчед. — И шейхът пришпори камилата си към челото на колоната.

Опърпаният ни керван продължи между дюните, ограничаван от скоростта на ходещите ранени — изгорени от светлината на Строителското слънце, потрошени от ударната вълна, която беше стигнала до нас минути по-късно, и разкъсани от ноктите на отдавна мъртви хора, изникнали от пясъците.

Аз яздех, прегърбен над зловонното си добиче, поклащайки се от хода му, и се потях в робата си, копнеейки час по-скоро да стопя милите между нас и безопасността на стените на Хамада. Но някак си знаех, че няма да успеем. Може би дори само споменаването на джина беше подпечатало съдбите ни. Като говориш за дявола…

Строителското слънце оставяше след себе си невидим огън — това всеки го знаеше. Даже в Червения предел имаше места, все още омърсени от сянката на Хилядата слънца. Места, където човек ще открие, че кожата му без причина се покрива с мехури, и ще умре по ужасен начин през следващите няколко дни. Наричаха ги Обетованите земи. Един ден те щели да бъдат отново наши, но не скоро.

Наполовина очаквах джинът да дойде така — като светлината на Строителското слънце, само че невидим, превръщайки хората един след друг в огнени стълбове, от които тече разтопена мазнина. В Ада бях виждал ужасни неща и въображението ми разполагаше с предостатъчно материал.

Всъщност джинът изгаря хората отвътре.

Започна се с надписи върху пясъка. Докато криволичехме между дюните, ослепително белите им склонове се нашариха със засуканите писмена на езичниците. Отначало ги виждахме само където слънцето огряваше склона под достатъчно остър ъгъл, за да могат изпъкналите букви да хвърлят сянка.

Никой от нас не знаеше колко време сме яздили между склонове, осеяни с описания на съдбата ни, преди Тарел да забележи знаците.

— Какво пише? — Всъщност не исках да знам, но това е един от онези въпроси, които се задават сами.

— Не ти трябва да знаеш. — Махуд изглеждаше обзет от гадене, все едно е изял прекалено много овчи очи.

Или целият керван беше грамотен, или тревогите бяха заразни, тъй като само минути след откритието на Тарел всеки пътник като че ли вървеше или яздеше, затворен в свой собствен мехур от отчаяние. Треперещи гласове мълвяха молитви, ха’тарите яздеха по-наблизо и цялата пустиня сякаш ни притискаше, необятна и празна.

Махуд беше прав, не ми трябваше да знам какво гласят надписите, но въпреки това някаква моя част копнееше да разбере. Очертанията на думите, изпъкнали върху гладкостта на дюните, привличаха погледа ми, едновременно влудяващи и ужасяващи. Искаше ми се да препусна и да залича посланията, но страхът ме задържаше сред другите. Най-важното, когато връхлети бедата, е да си тих и незабележим. Не привличай вниманието към себе си — не бъди гръмоотводът.

— Колко още остава? — Вече бях задавал този въпрос няколко пъти, първо с раздразнение, после с отчаяние. Бяхме близо. Десет мили, може би петнайсет, и дюните щяха да се разделят, за да разкрият Хамада, още един град, който чака своя ред да потъне в пустинята. — Колко остава? — попитах пак, сякаш повторението би погълнало милите по-ефективно от хода на камилите.

Като видях, че Махуд ме пренебрегва, се обърнах към Яхмин и открих, че вече съм център на неговото внимание. Нещо в скованата му стойка, в непохватността, с която яздеше камилата си, ме накара да се сепна и въпросът заседна в гърлото ми.

Срещнах очите му. Той задържа погледа ми със същия неумолим взор, който използваше баща му — но после го видях: трепкащ пламък зад зеницата на всяко око.

— Какво… какво пише върху пясъка? — изломотих нов въпрос.

Устните на Яхмин се разтвориха и помислих, че ще заговори, но вместо това устата му зейна толкова широко, че чак челюстта му изскърца, и от нея излезе съскане, като на пясък, свличащ се от дюните. Той се приведе напред, ръката му ме стисна за китката и под нея лумна огън, който се опитваше да си прогори път, да нахлуе в мен. Целият ми свят се сведе до този изгарящ допир — нищо друго, нито картина, нито звук, нито вдишване, само болката. Болката и спомените… най-лошите от всички спомени… спомените от Ада. А докато аз страдах и се губех в тях, колко ли време щеше да е нужно на джина, за да се измъкне от Яхмин и да изпепели плътта ми отвътре, отнасяйки собствената ми недохранена душа в Ада завинаги? Видях Снори да стои там в спомените ми, да стои в началото на история, която нямах желание да следвам, с онази негова усмивка, онази безразсъдна, глупава, смела, заразна усмивка… Всичко, което трябваше да направя, беше да се държа за настоящето. Трябваше да остана тук, сега, при тялото си и при болката. Трябваше да…

Ръката на Снори ме стиска за китката, а другата е на рамото ми, за да ми попречи да падна. Вдигам очи и го виждам очертан на фона на мъртвешкото небе, от което кърви равномерна оранжева светлина. Всичко ме боли.

— Вратата ти се изплъзна, а? — Той ме изправя на крака. — И аз не можах да я удържа — трябваше да те издърпам бързо, преди да се е затръшнала.

Преглъщам писъка на неподправен ужас, преди да ме е задушил в стремежа си да се излее на воля.

— Ъъъ.

Вратата е точно пред мен, блед сребрист правоъгълник, надраскан върху мътносивата повърхност на гигантска канара. И чезне пред очите ми. Целият живот, цялото ми бъдеще, всичко, което познавам, лежи от другата страна на тази врата. Кара и Хенан са там, само на две крачки от нея, и вероятно още я зяпат объркано.

— Да дадем на Кара минутка да я заключи. После ще тръгваме. — Снори се извисява до мен.

Съвсем скоро объркването на Кара ще премине в гняв, щом осъзнае, че съм свил ключа на Локи от джоба ѝ. Проклетото нещо кажи-речи само скочи в ръката ми и се залепи за пръстите ми, като че ли искаше да бъде откраднато.

Хвърлям бърз поглед наоколо. Отвъдният живот изглежда забележително скучен. В детските приказки разправят, че Строителите правели летящи кораби и някои от тях се издигали над облаците, чак до чернотата между звездите. Казват, че най-богатият крал веднъж събрал толкова данъци, че докарал народа си до просешка тояга, за да построи кораб тъй огромен и бърз, с хиляда акра платно, че отнесъл хора чак до Марс, който също като Луната представлява самостоятелен свят. Те изминали всички тези неизброими хиляди мили и се върнали с образи на място със скучни червени скали, скучен червен прах и сух вятър, който духа безспир… и хората никога повече не си направили труда да идат там. Мъртвите земи изглеждат горе-долу по същия начин… само че не толкова червени.

Сухотата дращи кожата ми, сякаш самият въздух е жаден, и всяка частица от тялото ми ме боли като насинена. В слабата светлина сенките по лицето на Снори изглеждат зловещо, като че ли самата плът е сянка върху костите отдолу и всеки момент мога да открия, че е изчезнала, оставяйки само взиращ се в мен гол череп.

— Какво, по дяволите, е това? — Посочвам обвинително с пръст през рамото му. Веднъж вече съм опитвал този номер, когато се запознахме, и той дори не трепна. Сега обаче се обръща, задължен от доверието. Бързо измъквам ключа на Локи от джоба си и мушвам към избледняващата врата. Появява се ключалка, ключът потъва в нея, аз го завъртам, после го завъртам обратно и го изваждам. За по-малко от миг. Заключено.

— Нищо не виждам. — Снори още се взира в хаоса от камъни, когато пак се обръщам към него. Полезно нещо е доверието. Прибирам ключа в джоба си. За Келем той струваше шейсет и четири хиляди златни крони. На мен ми струва кратък престой в мъртвите земи. Ще отворя пак вратата, когато съм сигурен, че Кара няма да ме чака от другата страна. А после ще се прибера у дома.

— Може да е било сянка. — Оглеждам хоризонта. Не е никак вдъхновяващ. Ниски хълмове, набраздени от дълбоки клисури, чезнат в унилата мараня. Гигантската канара, до която стоим, е една от многото, пръснати из тази обширна равнина от натрошен камък: тъмни назъбени парчета базалт, забити в скучния червеникав прах. — Жаден съм.

— Да вървим. — Снори вдига брадвата на рамото си и тръгва, като стъпва от един остър камък на друг.

— Накъде? — Тръгвам след него, съсредоточил цялото си внимание върху терена под краката си, усещам неудобните ръбове през подметките на ботушите си.

— Към реката.

— И откъде знаеш, че се намира в тази посока? — Мъча се да не изоставам. Не е горещо, нито студено, просто сухо. Има вятър, не достатъчно силен, за да вдигне прах, но той духа през мен — не покрай мен, а през мен, като болка дълбоко в костите.

— Това са мъртвите земи, Джал. Тук всички са загубени. Всяка посока може да те отведе където отиваш. Просто трябва да се надяваш, че наистина искаш да бъдеш на въпросното място.

Не казвам нищо. Варварите не се поддават на логиката. Вместо това хвърлям поглед назад към канарата, където се е намирала вратата, опитвайки се да я запечатам в паметта си. Тя е извита надясно, почти като буквата Г. Уж би трябвало да мога да отворя врата където си поискам, но нямам особено желание да подлагам това на проверка. Беше ни нужен маг като Келем, за да ни покаже врата за влизане, а в момента той вероятно се намира в мъртвите земи. Бих предпочел да не го моля да ми покаже изхода.

Продължаваме. Стъпваме от камък на камък с подбитите си нозе и газим през праха там, където камъните са по-нарядко. Не се чува никакъв звук, освен издаваните от нас. Нищо не вирее тук. Само суха и безбрежна пустош. Очаквал съм писъци, разкъсани тела, мъчения и демони.

— Ти това ли очакваше? — Ускорявам крачка и настигам пак Снори.

— Да.

— Винаги съм мислил, че Адът ще е по-… оживен. Тризъбци, виещи души, огнени езера.

— Вьолвите казват, че богинята Хел създава специален ад за всеки човек.

— Богиня ли? — Удрям пръста на крака си в камък, скрит под праха, и закуцуквам нататък с ругатни.

— Прекара цяла зима в Тронд, Джал! Нищо ли не си научил?

— Мамка му. — Продължавам да куцукам. Болката в крака почти ме обезкуражава. Все едно съм стъпил в киселина и тя си прояжда път нагоре по крака ми. Щом един ударен пръст боли толкова в мъртвите земи, изпитвам ужас при мисълта за някакво по-сериозно нараняване. — Научих сума ти неща. — Само че не за скапаните им саги. Повечето от тях, изглежда, се отнасяха за Тор, който млати разни неща с чука си. Вярно, бяха по-интересни от историите, с които се опитва да ни пълни главите Рим, но не точно пример, по който да живееш.

Снори спира и аз го подминавам с куцукане, преди да осъзная това. Обръщам се и той разперва ръце.

— Тук властва Хел. Тя бди над мъртвите…

— Не, чакай. Това си го спомням. — Кара ми го е разказвала. Хел, със сърце от лед, прорязана от носа до чатала от линия, която дели лявата ѝ половина от чист гагат и дясната ѝ половина от алабастър. — Тя се взира в душите човешки и светлото ѝ око вижда доброто в тях, а тъмното ѝ око — лошото, обаче на нея не ѝ пука за никое от двете… правилно ли съм го схванал? — Заподскачвам на един крак и разтривам пръста си.

Снори свива рамене.

— Горе-долу. Тя вижда смелостта у мъжете. Иде Рагнарьок. Не Хилядата слънца на Строителите, а истински край, когато светът ще се разцепи и изгори и великаните ще се надигнат. Тогава единствено смелостта ще има значение.

Оглеждам скалите, праха, голите хълмове.

— Тогава къде е моят? Щом това е твоят ад, къде е моят? — Не искам да видя моя. Ама хич. Но въпреки това да скитам из ада на един варварин ми се струва… грешно. Или може би главната съставка на личния ми ад е никой да не признава превъзходството на благородниците над простолюдието.

— Ти не вярваш в него — казва Снори. — Защо Хел ще го изгражда за теб, като не вярваш в него?

— Вярвам! — Имам инстинкт да защитавам вярата си във всичко.

— Баща ти е свещеник, нали?

— Кардинал! Кардинал е, а не някакъв скапан селски поп!

Снори свива рамене, като че ли това са само думи.

— Децата на свещениците рядко вярват. Никой не е пророк в собствената си страна.

— Тия езически безсмислици могат да…

— Това е от Библията. — Снори спира пак.

— О. — Аз също спирам. Предполагам, че е прав. Никога не съм виждал особена полза от религията, освен когато става дума за ругатни или молби за пощада. — Защо спряхме?

Снори не казва нищо, затова поглеждам накъдето гледа той. Пред нас въздухът е натрошен и през пукнатините зървам частици небе, което изглежда невъзможно синьо, прекалено изпълнено с живот, за да има място в сухите земи на смъртта. Пролуките се разширяват — виждам дъгата, описана от един меч, дъжд от червени пръски и един мъж се изсипва от нищото, а пролуките се затварят след него. Казвам мъж, но всъщност е само спомен за мъж, скица от бледи линии, заемаща мястото, където би трябвало да е той. Мъжът стои, без да размества и прашинка, и аз виждам безкръвната рана, която го е убила — резка през челото му, спускаща се до счупената му ключица и през нея в месото му.

Докато той стои там, процесът се повтаря от лявата и дясната му страна, и още веднъж на двайсет крачки зад него. Още мъже изпадат от някакво бойно поле, където гинат. Те не ни обръщат внимание, стоят с наведени глави, по някои от тях има остатъци от броня, всичките са невъоръжени. Тъкмо се каня да извикам на първия, когато той се обръща и се отдалечава; пътят му води горе-долу в нашата посока, но се отклонява леко вляво.

— Души — опитвам се да кажа на глас, но от устата ми излиза само шепот.

Снори свива рамене.

— Мъртъвци. — Той също тръгва напред. — Ще ги последваме.

Поемам след него, но въздухът се разцепва току пред мен. Виждам света, мога да го помириша, да усетя вятъра, да вкуся въздуха. И изведнъж разбирам глада в очите на мъртвите. Прекарал съм в сухите земи по-малко от час, а нуждата, която предизвиква у мен това мимолетно зърване на живота, е всепоглъщаща. Там бушува битка, пред която онази в Аралския проход прилича на дребна схватка: мъже се секат с ярка стомана и диви крясъци, воинските пълчища реват, ранените пищят, умиращите стенат. И въпреки това аз се хвърлям напред, обзет от такъв отчаян копнеж по живия свят, че няколко мига там, преди някой да ме прободе с копие, ми се струват достатъчни.

Единствено душата ме спира. Същата душа, която е пробила тази дупка към смъртта. Сблъсквам се с него, докато се появява, докато се ражда в смъртта. В него няма нищо, само бледите линии, които го помнят — а също и бясната ярост, страха и болката от последните му секунди. Но това е достатъчно, за да ме спре. Той се плъзва по кожата ми като вряла вода, попива в нея и аз се люшвам назад с писък, завладян от спомените му, удавен в мъката му. Мартел, така се казва той. Мартел Харис. Това име ми се струва по-важно от моето собствено. Опитвам се да изрека името си, каквото и да е то, и откривам, че устните ми са забравили формата му.

— Ставай, Джал!

На земята съм и наоколо се вдига прах. Снори се е навел над мен, тъмната му коса се сипе покрай лицето му. Губя го. Потъвам. Прахът се надига, все по-гъст от миг на миг. Аз съм Мартел Харис. Мечът се вряза в мен като лед, но съм добре, просто трябва да се върна в битката. Мартел движи ръцете ми, мъчи се да стане. Джалан го няма, потънал е в праха.

— Остани с мен, Джал! — Усещам ръцете на Снори върху себе си. Нищо повече, само тази желязна хватка. — Не му позволявай да те изтика. Ти си Джалан. Принц Джалан Кендет.

Фактът, че Снори произнася името ми правилно — с все титлата, — ме изтръгва от меката прегръдка на праха.

— Джалан Кендет! — Хватката му се стяга. Наистина боли. — Кажи го! КАЖИ ГО!

— Джалан Кендет! — Думите се откъсват от мен като мощен вик.

Озовах се лице в лице със създанието, било доскоро Яхмин, сина на шейх Малик, преди джинът да го изгори отвътре. Някак си споменът за онази влизаща в Ада душа, която проникна в мен и открадна плътта ми, ме върна към този момент — момента, в който се борех с джина, използвайки всеки номер, усвоен от мен в сухите земи.

Хватката върху китката ми беше желязна, приковаваше ме. И болката! Сега, когато усещанията ми се бяха върнали, открих, че цялата ми ръка пламти от нажежена до бяло агония. В отчаяното си желание да се измъкна, преди джинът да излезе от Яхмин и да ме обсеби вместо него, аз го фраснах с глава в лицето и изтръгнах ръката си. Миг по-късно забих свирепо пети в хълбоците на камилата си. Животното нададе протестиращ рев и се втурна в галоп, а аз подскачах върху гърба му, вкопчен в него с де що крайници имам.

Дори не погледнах назад. Майната им на девойките в беда! Преди да се откопча от тази хватка, бях изпитал познато чувство. Докато джинът се мъчеше да влезе в мен, аз на свой ред бях изтикван навън. Знаех какво точно представлява Адът и именно там джинът се опитваше да прати онези мои части, които не му бяха нужни.

На около миля по-нататък, все още в падината между двете гигантски дюни, които ни притискаха отстрани, камилата ми спря. Докато конете, при достатъчно насърчаване, често биха надминали границата на своята издръжливост, камилите са създания със съвсем различен темперамент. Моята просто реши, че ѝ стига толкова, и се закова на място, като използва пясъка, за да спре движението си. Един опитен ездач обикновено успява да долови предупредителните знаци и да се подготви. Един неопитен и обезумял от страх ездач трябва да разчита също на пясъка да го забави. Това се постига, като оставиш инерцията да те изхвърли над главата на камилата ти. Останалото се получава от само себе си.

Изправих се доста бързо, плюейки пустиня. Ако уплашиш или смутиш достатъчно един човек, той става недосегаем за всичко, освен за най-силната болка. Назад по пътя ми, виещ се между дюните, се беше надигнала пясъчна буря. В нея ме безпокояха най-вече четири неща. Първо, за разлика от праха, на пясъка му е нужен адски силен вятър, за да го вдигне във въздуха. Второ, вместо обичайния напредващ пясъчен фронт тази буря изглеждаше локализирана в долината между двете дюни, на не повече от двеста метра една от друга. Трето, почти не духаше вятър. И последно, какъвто вятър имаше, той духаше към бурята, и все пак тя напредваше към мен със сериозна скорост!

— Мамка му! Мамка му! Мамка му! — Хвърлих се към камилата и задрапах нагоре по нея. Някак си проклетата твар прихвана моята паника и драсна още докато бях само наполовина в седлото. В разстояние на двайсет метра лежах проснат върху гърбицата ѝ, вкопчен отчаяно в нея, но да се задържиш върху препускаща камила е трудна работа дори и да си на правилното място, а за съжаление понякога отчаянието не е достатъчно лепило. Двамата с животното се разделихме, при което за мен остана шепа камилска козина, смърдящо одеяло и двуметрово падане до земята.

Външният край на пясъчната буря стигна до мен, преди да успея да си поема и частица от въздуха, излетял от дробовете ми при удара. Усещах джина вътре в нея, по-разпръснат, отколкото когато беше затворен в Яхмин, но все пак си беше там, дращеше с пясъчни пръсти по лицето ми, пламтеше около всяка песъчинка, носена от вятъра.

Този път нахлуването дойде непряко. Джинът се беше опитал да ме надвие и да изрита душата ми в Ада, но по някаква причина, може би защото тъкмо идвах оттам, или пък заради магията, която тече в жилите на Кендетите, бях устоял. Сега той ми отне зрението и слуха и докато се превивах, мъчейки се да си поема дъх, който няма да изгори дробовете ми, и се надявах да не бъда погребан жив, джинът човъркаше в дъното на ума ми и търсеше начин да влезе. Спомените ми от пътуването през Ада се надигнаха отново: как Снори ме сграбчва, опитва се да ми помогне да изтласкам онази чужда душа и да си запазя тялото.

— Няма начин. — Думите се процедиха през стиснатите ми зъби и свитите устни. Джинът нямаше да ме измами втори път. — Аз съм Джалан Кендет и разбирам твоите…

Но пясъкът вече е прах, задавящ прах, и ме влачи някаква голяма ръка, вкопчила пръсти в ризата ми.

— Аз съм Джалан Кендет! — изкрещявам, после се давя в кашлица. Прахът, примесен със слюнката ми, изглежда като кръв по ръцете ми — досущ като кръв. — … алан. — Кхъ-кхъ! — Кендет!

— Добро момче! — Снори ме вдига на крака и отупва повечето прах от мен. — Един от мъртвите налетя право на теб — за малко да ти отмъкне тялото!

Имам чувството, че съм бил някъде другаде, на някакво песъчливо място, и съм правил нещо важно. Имало е нещо, което трябва да помня, нещо съдбоносно… но какво точно, ми убягва, макар да го търся.

— Да ми отмъкне тялото ли? Те… могат ли да правят това? — Още плюене. Гърдите ме болят. Избърсвам си ръцете в панталоните, които са виждали и по-добри времена. — Мъртвите могат да ти отмъкват тялото?

Снори свива рамене.

— По-добре е да не им се пречкаш. — Изчаква ме да се съвзема, нетърпелив да последва душите, които сме видели.

— Прах и камъни. — Още не съм готов. Вдишвам хрипливо. — Това ли е най-страшното, което северните бардове могат да измислят за отвъдния живот?

Отново свиване на рамене.

— Ние не сме като вас, следовниците на Белия Христос, Джал. Не ни се обещава рай, няма скитане из зелени пасища за блажените, нито вечни мъки за злодеите. Има само Рагнарьок. Последната битка. Никакво обещание за спасение или щастлив край — само, че всичко ще свърши с кръв и война и мъжете ще имат един последен шанс да надигнат брадвите си и да изкрещят своите предизвикателства в края на времето. Жреците ни казват, че смъртта е само място за чакане.

— Прекрасно. — Изправям се. Посягам към него, когато той понечва да тръгне. — Щом е място за чакане, защо бързаме толкова?

Снори пренебрегва думите ми. Вместо това протяга юмрук и го разтваря, за да покаже пълната си шепа.

— Между другото, това не е прах. А изсъхнала кръв. Кръвта на всички, живели някога.

— Мога да те накарам да видиш страха в шепа прах. — Думите излитат от мен на един дъх.

Снори се усмихва.

— Елиът Джон — казвам аз. Веднъж прекарах цял ден в запаметяване на цитати от класическата литература, за да впечатля една доста начетена жена — която освен това имаше значително състояние и фигура като пясъчен часовник, пълен със секс. Вече не мога да си спомня цитатите, но сегиз-тогиз някой от тях изскача наслуки. — Велик бард от времето на Строителите. Освен това е написал някои от онези песни, които вие викингите осакатявате в залите си за пиршества! — Започвам да се отупвам. — Но това са само красиви думи. Прахът си е прах. Не ми пука откъде идва.

Снори оставя праха да се стече между пръстите му и да бъде отнесен от вятъра. За миг това е просто прах. А после го виждам. Страха. Прахът сякаш оживява, гърчи се, докато пада, загатва очертанията на лице, бебешко, детско, твърде неясно, за да го разпознаеш, би могло да е на всеки… моето… изведнъж това съм аз… състарява се, сбръчква се, хлътва, става на череп, изчезва. Остава само ужасът, сякаш съм видял целия си живот да протича за секунда, като прах на вятъра, също толкова бързо отнесен, също толкова безсмислен.

— Да вървим. — Трябва да потегляме, да се движа, да не мисля.

Снори ни повежда в посоката, накъдето са се отправили душите, макар че вече няма и следа от тях.

Вървим цяла вечност. Няма нито дни, нито нощи. Гладен съм и съм жаден — по-гладен и жаден, отколкото съм бил някога, но не става по-зле и не умирам. Може би яденето, пиенето и умирането са неща, които не се случват тук, тук има само чакане и болка. Това място започва да те изпразва отвътре. Прекалено съм прежаднял, за да се оплаквам. Има само прах, скали, далечните хълмове, които никога не се доближават, и гърба на Снори, крачещ неотклонно напред.

— Чудя се какво ли би казала за това място Аслауг. — Може би то ще уплаши и нея, тук няма мрак, само мъртвешка светлина, която не носи топлина и не хвърля сенки.

— Баракел би бил най-добрият съюзник, който можеш да доведеш тук — отбелязва Снори.

Свивам устни.

— Онази превзета стара мома? Той със сигурност би намерил достатъчно материал за лекциите си върху морала.

— Той беше воин на светлината. Харесвах го — казва Снори.

— Говорим за един и същ досаден ангел, нали?

— Може би не. — Снори свива рамене. — Ние му давахме глас. Той се изграждаше от въображенията ни. Може за теб да е бил различен. Но и двамата го видяхме при вратата на маговете на развалата. Онзи Баракел щеше да ни е от полза.

Принуден съм да кимна. Няколко метра висок, златокрил и със сребърен меч. Баракел може да беше досадник, но сърцето му си беше на правилното място. В момента бих се радвал да го имам в главата си и да ми пили какъв съм грешник, стига да изскочи навън, когато се зададе неприятност.

— Предполагам, че може да не съм преценил вярно…

— Какво? — Снори спира и протяга ръка да спре и мен.

Малко пред нас се издига километричен камък, стар, сив и обветрен. На него е изписано „шест“ с римски цифри и от едната му страна блести прясна кръв. Оглеждам се. Няма нищо друго, само камъкът в праха. В далечината зад нас едва-едва мога да различа сред гигантските канари, осеяли пейзажа, онази, дето е изкривена надясно почти като буквата Г.

Снори кляка да огледа кръвта.

— Прясна е.

— Вие не бива да сте тук. — Кръв тече на ручейчета по лицето на говорещото момче, малко дете, не много по-високо от камъка. Само преди миг го е нямало там. Не може да е на повече от шест или седем. Черепът му е смазан, русата му коса е поаленяла от едната страна. Кръвта се стича на успоредни линии от лявата страна на лицето му и пълни окото му, разделяйки го на две като самата Хел.

— Само минаваме — казва Снори.

Зад нас се чува ръмжене. Обръщам се бавно и виждам, че се приближава вълкодав. Не е най-големият, който съм виждал — виждал съм фенрисов вълк, — но кучето е огромно, главата му е на нивото на ребрата ми. Има очи, които подсказват с какво удоволствие би те изяло.

— Не искаме неприятности. — Посягам към меча си. Мечът на Едрис Дийн. Ръката на Снори ляга върху моята, преди да го извадя.

— Не се плаши, Справедливост няма да те нарани, той е тук само за да ме пази — казва момчето.

Извъртам се така, че да мога да държа под око и двамата.

— Не съм се уплашил — излъгвам.

— Страхът може да е полезен приятел — но никога не е добър господар. — Момчето ме поглежда, а кръвта му капе в праха. Думите му не звучат момчешки. Чудя се дали не ги е запаметил от същата книга, която използвах и аз.

— Защо си тук? — пита го Снори, като кляка, за да е на едно ниво с него, макар че запазва дистанция. — Мъртвите трябва да прекосят реката.

Кучето заобикаля, за да застане до километричния камък, и момчето посяга да го погали по гърба.

— Нарочно останах тук. Прекосиш ли реката, трябва да си силен. Аз взех само онова, от което имах нужда. — Усмихва ни се. Симпатично хлапе… ако изключим всичката тази кръв.

— Виж какво — казвам. Пристъпвам към него покрай Снори. — Не бива да стоиш тук съвсем сам и…

Изведнъж кучето става по-голямо от всеки фенрисов вълк и обвито в огън. Пламъците го покриват от главата до ноктите и играят в очите му. Огромната му паст е само на стъпка от лицето ми и когато се разтваря да нададе вой, измежду зъбите му изригва самият ад.

— Не! — изпищях и открих, че стоя лице в лице с джина в сърцето на пясъчната буря. Някак си бях устоял на опитите му да ме изтласка от тялото ми. Може би адският пес на онова дете го беше подплашил. Със сигурност беше подплашил сума ти други неща в мен и ги бе накарал да си плюят на петите.

Виждах джина само защото всяка носена от вятъра песъчинка, която минаваше през тялото му, се нажежаваше до ослепително бяло, така че сиянието им очертаваше духа, а от подветрената му страна, където вятърът излизаше от него, се носеше диря от пламтящ пясък. Пред мен стоеше демон и изглеждаше досущ като в представите ми, откраднати от развинтените въображения на духовниците: с рога, остри зъби и пламтящи очи.

— Да го еба. — Следващото ми откритие беше, че да си затънал до гърдите в пясък затруднява бягането. А по-следващото беше още по-лошо. През бурята можех да различа тяло, лежащо проснато на дюната зад джина. Миг на затишие ми позволи да го видя по-добре… и някак си онзи човек бях аз, лежах там с увиснала челюст и невиждащ поглед. Което ще рече, че това мое „аз“, което го наблюдаваше… беше изхвърлена от тялото душа, засмуквана в Ада!

Джинът остана на мястото си, току пред мен, очертан от пламтящия пясък, прелитащ през него. Просто си стоеше там, между мен и тялото ми, достатъчно близо, за да мога да го пипна. Дори нямаше нужда да ме натиска, дюната сякаш жадуваше да ме засмуче. Обезумял от страх, зарових ръце в пясъка и се помъчих да извадя сабята си, но пясъкът победи и търсещата ми ръка излезе от него празна. Грабнах ключа от гърдите си, макар че не бях сигурен как може да ми помогне той… нито дали това наистина е ключът, защото май същият висеше около шията на тялото ми, когато го зърнах при затишието. Стиснах го с всички сили.

— Хайде! Дай ми нещо, което да използвам!

В същия миг пясъкът около мен се отдръпна, разкривайки нещо като вход за мазе, вграден неуместно в дюната. Две трети от мен вече бяха минали през отвора. И докато пясъкът се сипеше през него, аз също паднах. Успях да разперя ръце и да се хвана за ръбовете му. Увиснах над познатия гол пейзаж, озарен от същата онази мъртвешка светлина.

— О, стига де!

Дюната не ми даваше кой знае каква опора и аз продължавах да се хлъзгам сантиметър по сантиметър в дупката, така че се улових за единственото друго нещо там. Част от мен очакваше ръцете ми да изгорят, но въпреки ефекта на джина върху пясъка не усетих никаква топлина откъм него, само бушуващата му безмълвна ярост и омраза.

Под пръстите на душата си усещах джина дяволски горещ, но не чак толкова горещ, че да предпочета да го пусна и да падна в Ада, оставяйки му тялото си за играчка.

— Копеле! — Излазих нагоре по него, хващайки се за рога, шипове, тлъстини, каквото ми попадне. Движех се със сила, родена от страха, и бях излязъл на две трети от дупката, преди онзи да осъзнае какво става. Изненадата го накара да загуби равновесие и макар че душата ми навярно не би натежала на везните колкото някои други, се оказа достатъчно тежка, за да повлече джина напред и надолу, докато се катерех.

Само след броени мигове двамата се оказахме вкопчени един в друг, потънали отчасти през отвора, като всеки се мъчеше да събори противника си през него. Главните ми проблеми бяха, че джинът беше по-силен от мен, по-тежък от мен — което изглеждаше дълбоко несправедливо предвид факта как вятърът духаше през него — и надарен със споменатите рога и шипове, барабар с пълен комплект триъгълни зъби, които изглеждаха способни да прехапват кости.

Оказва се, че когато битката се води от душата ти, острите шипове и ръбове са по-малко важни от желанието ти да победиш — или в моя случай, да се измъкнеш. Паниката може да не е от голяма полза в повечето ситуации, но един добре фокусиран ужас понякога е дар божи. Мушнах джина в окото с ключа на Локи, стиснах го за провисналите уши и се издърпах отгоре му, след което забих ботуш в тила му, пращайки го още по-навътре през дупката… където обемистото му туловище заседна. Наложи се да подскоча два-три пъти върху него, тъпчейки с токове раменете му, преди той да полети надолу като тапа, изскочила от амфора. За малко да го последвам, но след скок, бясно драпане и прилична доза паника открих, че лежа на дюната, ветровете утихват и пясъкът около мен се сляга.

Бързо затворих капака на отвора и го заключих с ключа на Локи — и в същия миг открих, че е изчезнал, оставяйки ме да мушкам с ключа в пясъка. Свих рамене и отидох предпазливо да изследвам тялото си. Повторното вселяване в собствената ти плът се оказа удивително лесна работа, което е хубаво, защото си представях как шейхът и хората му се появяват и ме заварват да лежа там, и душата ми е принудена да се влачи подир тях, когато ме метнат на някоя камила и ме подложат на разни езически унижения. Или още по-зле, можеше да минат покрай мен, без да ме забележат под пясъчната ми плащаница, и да ме оставят да гледам как тялото ми съхне, а вятърът бели малко по малко сухата му плът, докато аз седя сам и наблюдавам как пустинята поглъща костите ми… Ето защо имах късмет, че веднага щом допрях пръста на душата си до себе си, бях засмукан обратно и се събудих с кашлица.

Седнах и моментално посегнах към ключа на шията си. Колко от видяното беше реално и колко — начин на ума ми да изтълкува борбата със злото на джина, нямах представа. Даже таях подозрение, че самият ключ е изрисувал тези сцени за мен, черпейки от извратеното чувство за хумор на Локи.

Патрулите на кервана ме намериха около половин час по-късно, присвит върху пламтящата дюна и покрил глава с миризливото одеяло, което бях смъкнал от камилата си. Ха’тарите ме заведоха при шейх Малик, като ме ръчкаха пред тях все едно съм избягал затворник.

Шейхът смушка камилата си към нас, когато се приближихме, и двама от собствената му стража го последваха, заемайки позиции от двете му страни. Отзад, в челото на кервана, видях Яхмин, отпуснат върху седлото и държан от двамата си по-малки братя, яздещи редом с него. Предположих, че шейхът не е в най-добро настроение.

— Приятелю! — Вдигнах ръка и се усмихнах широко. — Радвам се да видя, че няма повече джинове. Тревожех се, че онзи, когото прогоних, може да не е единственият нападател.

— Когото си прогонил? — Объркване разчупи суровото изражение в очите на шейха.

— Видях, че чудовището е обсебило Яхмин, затова го изтласках от момчето и веднага побягнах, знаейки, че той ще ме последва, за да ми отмъсти. Ако бях останал, джинът щеше да си потърси по-лесна мишена, в която да се всели и да я използва срещу мен. — Кимнах мъдро. Винаги е хубаво някой да се съгласява с теб в подобна дискусия, дори този някой да си самият ти.

— Прогонил си джина…

— Как е Яхмин? — Мисля, че съумях да си придам искрена загриженост. — Надявам се да се възстанови бързо — сигурно е било ужасно изпитание.

— Ами… — Шейхът хвърли поглед назад към сина си, неподвижен върху спряната камила. — Нека се молим да е бързо.

Дълбоко се съмнявах. От това, което бях видял и почувствал, предполагах, че Яхмин е изпепелен отвътре, плътта му е топла, но той на практика е мъртъв, душата му е заминала за мъртвите земи, за да се наслаждава на каквото там се полага според религията му на човек от неговия ранг. Или пък да го изстрадва.

— До няколко дни, надявам се! — Продължих да се усмихвам. След половин ден щяхме да сме в Хамада и тогава щях да се отърва веднъж завинаги от шейха, камилите и синовете му. За нещастие щях да се отърва и от дъщерите му, но бях готов да платя тази цена.

4.

Хамада е величав град, пред който бледнеят повечето други в Разделената империя, макар че в християнския свят не обичаме да говорим за това. Към него можеш да се приближиш само откъм пустинята, така че гледката винаги е приятна за очите. Той няма големи стени — пясъкът само ще се натрупа покрай тях, осигурявайки рампа за врага. Вместо това се издига постепенно от земята, където скритата вода е обвила дюните с каранска трева. Първо са кирпичените куполи, варосани в поразително бяло, полузаровени, с тъмни вътрешности, непроницаеми за заслепените от слънцето очи. Постепенно сградите стават по-големи и земята се спуска към обещаната вода, разкривайки кули, минарета и разкошни здания от бял мрамор и пясъчник.

Щом видяхме градът да изниква от пустинята пред нас, всички се смълчахме; прекратихме дори обсъждането на Строителското слънце, безкрайните въпроси и въртящия се в кръг разговор какво означава случилото се. Има нещо магично в това да видиш Хамада след цяла вечност в Сахар — а повярвайте ми, на такова място два дни са вечност. Аз бях дваж по-благодарен за това разсейване, след като се оказах достатъчно глупав да спомена, че голяма част от Гелет е била опустошена от едно от оръжията на Строителите и съм видял покрайнините на разрушението. Шейхът — който явно бе обръщал доста повече внимание от мен на уроците по история — отбеляза, че нито едно Строителско слънце не се е възпламенявало от над осемстотин години, което прави шансовете някой да стане свидетел на две подобни събития съвсем илюзорни. Само гледката на Хамада му попречи да развие тази си мисъл до заключение, в което аз съм по някакъв начин замесен в експлозиите.

— Ще се радвам да сляза от тази камила — наруших тишината аз. Носех меча, който бях взел от Едрис Дийн, и камата, която бях донесъл със себе си от Ада, и двете върнати ми по моя молба след случката с джина. В Хамада щях да сменя дрехите си с нещо по-подобаващо. А с кон под себе си щях да започна да се чувствам като старото си аз за нула време!

В западния край на Хамада има порта, с петдесет метра стена, протягащи се от двата ѝ края. Сводът ѝ е достатъчно висок, за да минат слонове с големи украсени с пера хауди на гърбовете. Наричат я Портата на мира и шейховете винаги влизат в града през нея, ето защо, макар че цивилизацията беше изкусително близо, керванът ни изви и пое покрай стените, за да спазим традицията.

Аз яздех близо до челото на колоната, като предпазливо се държах на разстояние от Яхмин, понеже не бях съвсем сигурен, че джинът няма да открие начин да се измъкне от мъртвите земи и да проникне обратно в него. Единственото хубаво нещо на тази последна миля беше, че си разделихме каквато вода ни е останала, а тя беше доста. Ха’тарите си я изливаха в гърлата, върху ръцете, по гърдите си. Аз само пих, докато коремът ми се поду и не можех да поема повече. Но дори тогава жаждата, породена в мен от мъртвите земи, си остана и пресуши устата ми веднага след последната глътка.

— Какво ще правите сега, принц Джалан? — Шейхът нито веднъж не беше попитал как съм се озовал в пустинята, може би вярвайки, че такава е била божията воля — нещо, което се потвърждаваше от сбъднатото ми пророчество и вероятно бе отвъд човешкото разбиране. Обаче изглеждаше заинтересуван от бъдещето ми, ако не от миналото. — Ще останете ли в Либа? Елате с мен до крайбрежието и ще ви покажа градините си. На север отглеждаме не само пясък! Навярно бихте могли да поостанете?

— Ами, може би. Но първо смятам да се представя в Математа и да потърся един стар приятел. — Единственото, което исках, беше да се прибера у дома цял и с ключа. Съмнявах се, че трите двойни флорина и шепата дребни монети в джоба ми ще ме отведат дотам. Ако можех да се възползвам от добрата воля на шейх Малик, за да стигна до брега, би било чудесно — обаче се чудех дали одобрението му би издържало до края на това пътуване. Опитът ми говори, че не минава дълго време, преди всяко нещастие да започне да се приписва на външния човек. Колко ли седмици ще пътуваме през пустинята, преди шейхът да се вкисне от липсата на подобрение у сина си и да започне да гледа на събитията в друга светлина? Колко ли време ще мине, преди ролята ми на човека, който го е предупредил за опасността, да се изкриви и да започне да ме обрисува като човека, който е довел опасността?

— Делата ми ще ме задържат в Хамада около месец… — Шейхът млъкна, щом наближихме Портата на мира. Над свода ѝ беше вързан обезобразен труп — най-странният труп, който бях виждал от доста време. Дрипи от черен плат пърхаха около тялото: под тях кожата на жертвата беше по-бяла от тази на викинг, с изключение на многото места, където беше разкъсана и потъмняла от засъхнала кръв. Истинският шок идваше, когато спреш очи на висящите потрошени крайници, със зейнали по тях рани от саби, които би трябвало да разкриват костите. Вместо това сред гъмжилото от мухи блестеше метал. Една врана накара мухите да се разлетят и сред черния облак зърнах сребриста стомана, свързана в ставите.

— Това е работа на Механиците — казах аз, засенчвайки очи, за да виждам по-добре, докато се приближавахме. — Човекът изглежда почти като модерен от Умбертиде, но отвътре е…

— Механичен. — Шейх Малик спря току преди да мине под арката. Колоната зад нас започна да се скупчва.

— Бих се заклел, че е банкер. — Сетих се за скъпия стар Марко Остантос Евеналайн от Златната къща, търговски клон Юг. Той ме беше научил да търгувам с перспективи. Известно време се бях наслаждавал да участвам в бесните спекулации, които насочваха потока от злато, течащ през десетината най-големи флорентински банки. Банки, които изглеждаше, че управляват света. Зачудих се дали е възможно това да е той — ако беше така, значи явно не бе използвал достатъчно добре собствените си перспективи. — Може би дори някой, когото съм виждал.

— Трудно е да се каже. — Шейх Малик смуши камилата си напред.

— Вярно. — Изглежда, поне десетина арбалетни стрели бяха минали през главата на банкера, така че от лицето му не беше останало много, а черепът от сребриста стомана бе съсипан. Въпреки това се сетих за Марко, когото бях видял за последно с некроманта Едрис Дийн. Марко с неговата нечовешка неподвижност и проектите му за обединяване на мъртва плът и часовникови механизми. Когато неговият шеф Даварио го беше повикал за първи път, мислех, че иска да ми покаже мъртвата ръка, прикрепена към механичния войник. Но може би шегата се е състояла в това, че самият човек, водещ войника, е бил мъртвец, увит около модифицирания корпус на едно творение на Механиците.

Ха’тарите останаха при портата, пеейки молитви за душите ни или пък за справедливото ни обричане на вечни мъки, докато свитата на шейха минаваше през нея. Там оставихме и опърпаната тълпа улични хлапетии, които ни следваха от покрайнините, само за да бъдат заменени няколко метра по-нататък от гъмжило хамадци от всякакъв ранг — от уличен търговец до облечен в коприни принц, и всички те разпитваха шумно за новини. Шейхът им заговори на пустинния език, бърз и остър като нож. По лицата им виждах, че знаят, че новините няма да са добри, но засега малко от тях разбираха колко лоши ще са. Никой от присъствалите на срещата в Оазиса на палмите и ангелите нямаше да мине повече през тази порта.

Възползвах се от възможността, за да се смъкна от камилата и да си запробивам път през тълпата. Никой не забеляза изнизването ми, всички бяха погълнати от думите на шейх Малик.

Градът изглеждаше почти празен. Винаги е така. Никой не иска да стои на нажежените като пещ улици, когато има хладни вътрешни помещения, предлагащи сянка. Подминах величавите сгради, построени с богатствата на някогашните халифи за народа на Хамада. За място, което не разполага с нищо друго освен пясък и вода, Хамада беше натрупала ужасно много злато през вековете.

Докато вървях по песъчливите плочи със сянката ми събрана в тъмно петно около краката ми, можех да си представя, че това е призрачен град, обитаван от джинове, който чака вечно движещите се дюни да го погълнат.

Внезапното хлътване на терена, което разкрива езерото, винаги ми идва като изненада. Пред мен лежеше голяма водна шир, която взимаше уморената синева на небето и правеше от нея нещо лазурно и живо. Дворецът на халифа се издигаше от отсрещната му страна, с големия си централен купол, заобиколен от минарета и множество свързани една с друга сгради, ослепително бял, изобилстващ от галерии и прохладен.

Заобиколих езерото и минах покрай стъпалата и колоните на древен амфитеатър, построен от народа на Рим във времето преди Христос да ги открие. Кулата на Математа се възправяше далеч от водата, но предлагаше открита гледка; протягаше се към небето и караше всички други кули в Хамада да изглеждат дребни, дори тази на халифа. Докато се приближавах, в мен се размърдаха неприятни спомени за Кулата на мошениците в Умбертиде, макар че Математа е два пъти по-тясна и три пъти по-висока.

— Добре дошли. — Един от студентите в черно, почиващи в сянката на кулата, стана да ме посрещне. Другите, общо десетина, почти не вдигнаха очи от плочите си, заети да драскат своите изчисления.

— Ва-алейкум салаам — отвърнах на поздрава. Човек би си помислил, че след всичкия пясък, дето съм изгълтал, ще владея повече от езика на пустинята, ама не.

Тази размяна на реплики, изглежда, изчерпа всичките му познания по имперския език, както и моите по арабски, и между нас се възцари неловко мълчание.

— Това е нещо ново. — Махнах с ръка към входа. Там по-рано имаше врата от черен кристал, която се отваряше с решаването на някаква главоблъсканица от местещи се шарки, всеки път различни. Като студент винаги ми отнемаше поне два часа да я отворя, а в един случай и два дни. В момента врата напълно липсваше и това бе колкото приятна, толкова и неочаквана промяна, макар че бях чакал с нетърпение да мушна в гадината ключа на Локи и да я видя как се разтваря на мига.

Студентът, младеж от далечна Арабия с тясно лице и пригладена върху черепа коса, се намръщи, сякаш си припомняше някакво бедствие.

— Йорг.

— Сигурен съм — кимнах, преструвайки се, че разбирам. — А сега ще отида да видя Каласади. — Минах покрай него и тръгнах по късия коридор към стълбището, което се вие по стената на кулата. Гледката на изписаните по стените уравнения, виещи се нагоре заедно със стълбището в разстояние на стотици крачки, ми напомни каква мъка беше за мен годината, прекарана в Хамада. Не чак мъка от мащабите на бродене из мъртвите земи, но математиката може да стигне доста близо до това, когато денят е горещ и те мъчи махмурлук. Уравненията ме следваха, докато се изкачвах. Един умел матмагьосник може да изчисли бъдещето, виждайки сред надрасканите на плочата си сборове и сложни интеграли също толкова, колкото вижда Мълчаливата сестра със своето сляпо око или вьолвите в хвърлените рунически камъчета. За матмагьосниците от Либа хората са само променливи и може би единствено орденът им знае колко надалеч виждат те и какви са целите им.

Извървях може би половината път до етажа Омега на върха на кулата, преди да спра да си поема дъх, с обилно лееща се от мен пот. Четиримата велики майстори на ордена се редуват на председателското място през годината и аз се надявах този, който го заема в момента, да ме помни, както и връзките ми с трона на Червения предел. Каласади беше най-добрият ми шанс, тъй като се грижеше за моето обучение по време на престоя ми тук. С малко късмет матмагьосниците щяха да уредят пътуването ми до дома и може би дори да ми пресметнат безопасен път.

— Джалан Кендет. — Не беше въпрос.

Обърнах се. Юсуф Малендра изпълваше стълбището зад мен, бялата му роба се вихреше, а усмивката му блестеше в черно върху кафеникавото му лице. За последно го бях видял в Умбертиде, да чака във фоайето на Златната къща.

— Казват, че при матмагьосниците нямало съвпадения — рекох и избърсах чело. — Изчисли ли мястото и момента на срещата ни? Или просто си си свършил работата във Флоренция и си се върнал тук?

— Второто, принце. — Той изглеждаше искрено зарадван да ме види. — Разбира се, че при нас има съвпадения, и сегашното е изключително приятно. — Зад него един студент се изкачи пухтейки по стълбите.

Изведнъж ме порази една мисъл: образът на бяло тяло в черни одежди, потрошено и оставено да виси на Портата на мира под пустинното слънце.

— Марко… онова наистина е Марко, нали?

— Аз…

— Джалан? Джалан Кендет? Не мога да повярвам! — Една глава надникна иззад рамото на Юсуф: широка, тъмна, с толкова широка усмивка, че сякаш бе окачена на ушите му.

— Омар! — Веднага щом зърнах ухиленото лице на Омар Файед, седмия син на халифа, разбрах, че изпитанията ми са свършили. Във Вермилиън Омар беше сред най-верните ми другари, винаги готов за похождения в града. Може да не беше голям пияч, но любовта му към хазарта затъмняваше дори моята, а джобовете му бяха по-дълбоки от тези на всеки друг младеж, когото съм познавал. — Ха сега ми кажи, че и това е съвпадение! — обърнах се към Юсуф.

Матмагьосникът разпери ръце.

— Не знаехте ли, че принц Омар се е върнал в Хамада, за да продължи учението си в Математа?

— Е… — Трябваше да призная, че го знаех.

— Казваха, че си умрял! — Омар се промуши покрай Юсуф и сложи ръка на рамото ми. Тъй като беше нисък, му се наложи да я протегне нагоре, което бе приятно разнообразие, след като толкова време бях стоял в сянката на Снори. — Онзи пожар… Аз така и не им повярвах. Опитах се да го докажа със сметки, но те са сложна работа.

— Радвам се, че ти спестих усилията. — Открих, че отвръщам на усмивката му. Хубаво беше да съм отново сред хора, които ме познават. Приятел, който е достатъчно загрижен, за да се опита да разбере какво е станало с мен. След… колкото там време беше минало, докато пътувах през Ада, всичко това ми дойде малко множко.

— Елате. — Юсуф ми спести излагацията да се разцивря право там на стълбите, като ни поведе към етажа Ламбда, само на няколко стъпала по-надолу, и ни вкара в малка стая встрани от главния коридор.

Седнахме на една полирана маса. Стаята, отрупана с ръкописи и дебели подвързани с кожа томчета, сякаш ни притискаше. Юсуф наля три чашки много силно кафе от сребърна кана, която стоеше на тесния прозорец.

— Трябва да се прибера у дома — казах и трепнах, щом гаврътнах кафето. Нямаше смисъл да шикалкавя.

— Къде се загуби? — Усмивката на Омар все още разцепваше лицето му. — Дошъл си на юг, след като си се спасил от пожара, така ли? Защо на юг? Защо си се престорил на умрял?

— Ами всъщност, тръгнах на север, и то малко набързо, но работата е там, че бях… извън досегаемост… за няколко… ъъъ… Коя дата сме?

— Моля? — Омар се намръщи озадачено.

— Десетият месец от 98-ма година на Междуцарствието — каза Юсуф, като ме наблюдаваше внимателно.

— За… ъъъ… — Признавам си с известен срам, че се поизмъчих с изваждането пред един майстор матмагьосник от Математа. — Около… мамицата му! Месеци, близо половин година! — Не беше минала половин година, нали? От една страна, наистина ми се струваше като цяла вечност, или даже две, но от друга, като прехвърлех нещата, които ми се бяха случили, ми се струваше, че лесно могат да се вместят в седмица.

— Келем! — изтърсих името, преди да реша дали е умно да го правя, или не. — Кажете ми за Келем и банковите кланове.

— Хватката на Келем над клановете е разкъсана. — Ръцете на Юсуф потръпваха върху плота на масата, сякаш се мъчеше да не се впусне да записва условията и да балансира уравненията с нова информация. — Изчисленията сочат, че е загубил материалната си форма.

— Какво ще рече това? — попитах.

— Не знаеш ли? — Лявата вежда на Юсуф намекваше, че не ми вярва.

Замислих се за Аслауг и Баракел, спомних си как дъщерята на Локи се беше развилняла срещу Келем, когато я освободих, и наранения поглед в черните ѝ очи, когато позволих на Кара да я прокуди обратно в мрака.

— Строителите са преминали в света на духовете…

— Някои от тях — поправи ме Юсуф. — Малък брой. Използвали са промените, нанесени на света със завъртането на Колелото. Избягали са в други форми, когато плътта им е изменила. Други са се изкопирали в Строителските машини и сега съществуват там като ехо на отдавна мъртви мъже и жени. Строителите, които напуснали плътта си, за известно време били като богове, но щом хората се върнали по западните земи, техните очаквания се превърнали в коварен капан. Духовете на Строителите открили, че са впримчени от митовете — всяка история, растяща около тях и подхранвана от тях, ги втъкавала в платно от вяра, което едновременно ги оформяло и оковавало, докато накрая почти не помнели времето, когато са били нещо различно от онова, за което ги мислят хората.

— Ами Келем? — Той беше човекът, който ме притесняваше. — Може ли да се върне? Ще помни ли… хм… какво се е случило?

— Ще му е нужно известно време да се съвземе. Келем беше заклет в камъка. Ако не е умрял както трябва, с времето ще се всели в земята. И да, ще помни. Дълго време ще мине, преди да го впримчат в някоя история. Може би никога, защото той е наясно с опасността.

Взрях се в каменните стени около нас.

— Аз трябва да…

Юсуф вдигна ръка.

— Заклетите в камъка действат бавно. Ще е нужно време, преди Келем да си покаже пак лицето пред света, а времето е нещо, с което той не разполага — с което никой от нас не разполага. Светът се разпуква, принц Джалан. Колелото, завъртяно от Строителите, за да променят света, не е спирало да се върти и докато го прави, тези промени ще растат и ще се ускоряват, докато не остане нищо от онова, което познаваме. Ние сме поколение на слепци, които вървят към пропаст. Твоята грижа не е Келем.

— Синята дама… Мъртвия крал. — Не исках да изричам имената им. Успешно ги бях държал извън мислите си през цялото време, след като се измъкнах от Ада. Всъщност, ако онзи проклет джин не беше събудил спомените ми, може би никога повече нямаше да се сетя за цялото пътешествие и бедния Снори. — За тях ли трябва да се тревожа?

— Да — каза Юсуф.

Омар изглеждаше още по-объркан и изрече безмълвно с устни „кои?“ от другата страна на масата.

— Е. — Облегнах се в стола си. — Всичко това не ми е по силите. Единственото, което искам, е да се върна у дома.

— Тази война вълнува баба ти. — Юсуф изрече думите меко, но в тях се криеше неприятна тежест.

— Червената кралица си има своята война и може да си я задържи — заявих аз. — Това не е нещо, което хора като мен могат да наклонят в едната или другата посока. Хич не искам да се забърквам. Искам само да се върна у дома и… да се отпусна.

— Така казваш, ала през цялото време тъкмо ти променяш нещата с изумителна скорост, принц Джалан. Побеждаваш неродени в северната пустош, детронираш Келем в мините му, преследваш Мъртвия крал в Ада… и освен това носиш ключа, нали?

Втренчих се ядно в Юсуф. Знаеше прекалено много.

— Имам ключ, да. И няма да ти го дам. Мой си е. — Щях да стискам ключа на Локи с всички сили, докато не се добера до дома. А после мигом щях да го предам на дъртачката и да чакам да ме обсипят с похвали, злато и титли.

Юсуф се усмихна и сви рамене.

— Щом не искаш да участваш в оформянето на бъдещето, тъй да бъде. Ще ти уредя пътуване до Червения предел. Ще са ми нужни няколко дни. А ти се поотпусни тук. Наслаждавай се на града. Сигурен съм, че можеш да се оправиш.

Когато някой те остави да се откачиш прекалено лесно, винаги почва да те човърка подозрението, че знае нещо, което ти не знаеш. Дразнеща работа, също като слънчево изгаряне, но знам безотказен начин да го потиснеш.

— Да вървим да пийнем по нещо!

— Да вървим да припечелим малко злато. — Омар кимна към великата библиотека: на четвърт миля зад нея се намираше най-голямата писта за надбягвания в Хамада, която сега щеше да е пълна до пръсване с либанци, крещящи по камилите.

— Първо пиенето — казах.

Омар винаги бе склонен на компромиси, въпреки че спазваше забраната на своята вяра срещу алкохола.

— По едно малко. — Потупа се по закръгления корем и под робата му насърчително дръннаха монети. — Аз черпя.

— По едно малко — излъгах. Никога не пий малко, когато е за чужда сметка. Освен това нямах намерение да ходя на надбягванията. През последните два дни бях гледал предостатъчно камили.

Хамада официално се води сух град, в което има някаква ирония, защото това е единственото място с вода сред стотици квадратни мили дюни. Човек не може нито да си купи, нито да пие алкохол под каквато и да било форма в цялото кралство Либа. Което е жалко, като се има предвид колко е гореща страната. Както и да е, Математа привлича богати студенти от всички краища на Разделената империя и от дълбините на Африк, а те носят със себе си жажда за нещо повече от вода или знания. Ето защо за тези, които знаят къде да търсят, в Хамада има поилки от по-различен вид, за които имамите и градската стража си затварят очите.

— Математа — изсъска Омар през желязната решетка на малкото прозорче. Тежката врата, в която се намираше прозорчето, бе разположена насред варосаната стена на една тясна уличка в източната част на града. Дървената врата сама по себе си беше издайнически знак, защото дървото в пустинята е скъпо. Повечето къщи в този квартал имаха мънистени завеси, които да държат мухите навън, и разчитаха на заплахата от публично набиване на кол да държи крадците навън. Макар че никога не съм бил наясно с какво заплахата от публичност усилва заплахата от набиване на кол.

Последвахме вратаря — мършав мъж с абаносова кожа на неопределена възраст, носещ само препаска около слабините, — по дълъг задушен коридор покрай входа за мазето, където един казан за варене на алкохол къкреше опасно, произвеждайки зърнен алкохол от най-долнопробния вид, и нагоре по три редици стълби до покрива. Тук имаше тента от щампован плат, вееща се върху двайсетина подпори, която покриваше цялата площ, предлагайки благословена сянка.

— Две уискита — казах на мъжа, когато двамата с Омар се сринахме върху купчини възглавници.

— За мен не. — Омар ми се закани с пръст. — Кокосово мляко с индийско орехче.

— Две уискита и каквото каза той. — Отпратих мъжа с махване на ръка и потънах по-дълбоко във възглавниците, без да ми пука какво ги е оцапало. — Боже, колко се нуждая от едно питие.

— Какво стана в операта? — попита Омар.

Не му отговорих. Не казах нищо и дори с пръст не помръднах, докато не минаха пет минути и едно момче с бяла риза не ни донесе питиетата. Взех първото си „уиски“. Гаврътнах го. Изпъшках и посегнах към следващото.

— Колко. Е. Хубаво. — Изпих и второто на две глътки. — Още три уискита! — ревнах към стълбите — момчето сигурно още не бе стигнало до долу. После се търкулнах обратно. И заразказвах историята си.

— И това е всичко. — Слънцето беше залязло, а момчето се бе върнало да запали няколко лампи, преди да свърша с бързото прехвърляне на основните моменти от моето пътешествие, от злополучната опера до Портата на мира в Хамада. — И той живял щастливо до края на дните си. — Опитах се да стана и се озовах на четири крака, значително по-пиян, отколкото си въобразявах.

— Невероятно! — Омар се беше привел напред, опрял брадичка на юмруците си. Може да говореше за метода ми, с който най-сетне се закрепих на крака, но мисля, че всъщност го беше впечатлила историята ми. Даже без да споменавам нищо от случилото ми се в Ада и свеждайки до минимум приказките за неродени и Мъртвия крал, историята си беше невероятна. За някой друг бих си помислил, че се опитва да ми угоди, но Омар винаги бе приемал думите ми за чиста монета — което е глупаво и е ужасно качество за един хроничен комарджия, но така си беше.

В течение на дълъг и приятно тих момент лежах отпуснат и се наслаждавах на питието си. Но един неприятен спомен ме изтръгна от съзерцанието. Оставих рязко уискито.

— Какво, по дяволите, се случи там в пустинята? — Колкото и да ми харесваше да говоря за себе си, осъзнах, че в желанието си да не стана част от сметките на Юсуф за спасяване на света бях забравил да попитам защо само за втори път от осем века насам е било възпламенено Строителско слънце и защо това е станало толкова близо до Хамада, че да изтръска пясъка от брадите им?

— Баща ми затвори очите на Строителите в Хамада. Мисля, че това може би не им харесва. — Омар захлупи чашата си с ръка и я завъртя върху столчето ѝ.

— Какво? — Не се бях чувствал пиян, докато не опитах да осмисля казаното от него. — Но Строителите са прах.

— Магистър Юсуф току-що ти каза, че те все още съществуват като ехо в своите машини. Копия на хора, или поне са били копия преди много време… Те ни наблюдават. Татко си мисли, че ни насочват, подкарват ни все едно сме кози или овце. Затова издири техните очи и ги затвори.

— И са били нужни цели хиляда години, за да направи някой това? — Посегнах към чашата си и едва не я съборих.

— На Математа им е отнело дълго време да открият всички Строителски очи. — Омар сви рамене. — И още повече да решат, че е назрял моментът да споделят тази информация с халифа.

— Но защо сега?

— Защото уравненията ни сочат, че Строителите може би са приключили с подкарването ни…

Не исках да знам какво следва, затова отпих голяма глътка уиски.

— … и е време да ни изколят — довърши Омар.

— Защо, за бога? — Това, което имах предвид, беше „защо аз?“. Направете го след сто години и изобщо няма да ми пука.

— Магията руши света. Колкото повече се използва, толкова по-лесна е за използване и толкова повече се разширяват пукнатините. Като ни убият, проблемът може да изчезне. — Той ме гледаше с тъмни и сериозни очи.

— Но унищожаването на Хамада трудно би… О!

Омар кимна.

— Всички. Навсякъде. Пък и могат да го направят.

Разнесоха се стъпки по стълбите, една тъмна фигура се приближи забързано до Омар и последва трескаво шушукане. Аз ги гледах, мъчейки се да фокусирам, надигнах чашата си и открих, че е празна.

— Кой е приятелят ти?

Омар се изправи и аз направих същото. Стабилността му ме накара да осъзная колко точно се олюлявам.

— Нали не си тръгваш? — Надбягванията бяха свършили преди часове.

— Татко вика всички ни в двореца. Тази твоя експлозия е променила нещата — може би е превърнала теорията във факти. Всички я видяхме, а после и почувствахме. Мен ме събори на земята. Може би татко ще сподели с нас как и защо сме били пощадени. Надявам се, че ще имаме план как да попречим на това да се повтори! — Омар ми махна с ръка и последва пратеника на халифа към стълбите. — Толкова се радвам да те видя жив, приятелю.

Полу седнах, полу се строполих обратно върху възглавниците. Винаги бях приемал факта, че бащата на Омар е халифът на Либа, докато моят е само кардинал, като черна точка срещу името му, макар че той никога не го бе използвал против мен. Даже седми син ти се струва добра сделка, когато ти самият си десети на опашката за наследяване. И все пак, когато халифът те повика, отиваш. Не можех да се сърдя на Омар, макар че да си кажем правичката, той ме беше оставил да давя сам мъката си. Да не споменавам, че беше усилил тревогите ми със своите приказки за отдавна мъртви Строители, които се спотайват в древни машини и ни желаят злото. Дори и пиян, не смятах да вярвам на тези глупости, но определено ставаше нещо лошо.

Взрях се нагоре към звездите през една пролука в тентата.

— Кое време е всъщност?

— Час преди полунощ.

Вдигнах глава и се огледах. Въпросът ми беше риторичен. Мислех, че съм останал сам.

— Кой каза това? — Не можех да различа никакви човешки фигури, само ниски купчини възглавници. — Покажи се. Не ме оставяй да пия сам!

Един черен силует се отдели от най-далечния ъгъл, близо до ръба на покрива и петнайсетметровата бездна до улицата долу. За миг сърцето ми подскочи, когато се сетих за Аслауг, но гласът беше мъжки. Пред очите ми се разкри слаба, но жилава фигура, висока, макар и не колкото мен, със забулено в сенки лице и дълга коса. Мъжът се приближи с подчертаната предпазливост на доста пиян човек, стиснал в една ръка глинена бутилка, и се пльосна на възглавниците, освободени от Омар.

Трепкаща ивица лунна светлина падаше върху него през пролуката между две тенти. Сребристото сияние минаваше от страховитото изгаряне на лявата му буза надолу по проста бяла риза и стигаше до дръжката на меч. Едно тъмно око се взираше в мен, блестейки сред изгореното, а другото се губеше зад увисналия перчем. Той вдигна бутилката си към мен, после дръпна една глътка.

— Сега вече не пиеш сам.

— Чудесно. — Аз също отпих от калаената си чаша. — Не е хубаво човек да пие сам. Особено след това, което преживях аз. — Чувствах се доста разлигавен, което е типично за един подпийнал човек в отсъствието на весела музика и добра компания.

— Намирам се доста далеч от дома — казах, връхлетян от внезапна покруса и носталгия.

— Аз също.

— Червеният предел е на хиляда мили на север оттук.

— Ренарските планини са още по-далеч.

По някаква причина, известна само на пияниците, това ме ядоса.

— Преживях много несгоди.

— Времената са тежки.

— Не само днес. — Отпих отново. — Знаеш ли, аз съм принц. — Не бях сигурен по какъв точно начин това ще ми спечели съчувствие.

— Либа се пръска по шевовете от принцове. Аз също съм принц по рождение.

— Не че някога ще стана крал… — продължих със собствената си тема.

— Аха — каза непознатият. — Моят път към наследяването също е неясен.

— Баща ми… — Някак си нишката на мисълта ми ми се изплъзна. — Той никога не ме е обичал. Студен човек.

— Моят също се слави като такъв. Разногласията ни бяха… остри. — Мъжът отпи от бутилката си. Светлината го улови отново и видях, че е млад. По-млад и от мен.

Може би беше от облекчение, че съм в безопасност и пиян, и не ме преследват чудовища, но някак си всичката мъка и чувство за несправедливост от ситуацията ми, на които досега нямах време да обърна внимание, се изляха от мен наведнъж.

— Бях само момче… видях го как го направи… уби ги и двамата. Майка ми и сес… — Задавих се и не можах да продължа.

— Сестра ти? — попита той.

Кимнах и отпих.

— Аз видях как убиват майка ми и брат ми — каза той. — Също бях малък.

Не можех да позная дали ми се подиграва, като надцаква всяко мое изявление със свой собствен вариант.

— Все още нося белезите от онзи ден! — Повдигнах ризата си, за да му покажа бледата резка там, където мечът на Едрис Дийн бе пронизал гърдите ми.

— Аз също. — Той запретна ръкави и поднесе ръцете си на лунната светлина, за да зърна безбройните сребристи белези, нашарили кожата му.

— Господи!

— Той не беше там. — Непознатият се отдръпна в сенките. — Само бодливата шипка. И това стигаше.

Трепнах. Бодливата шипка е гадна работа. Новият ми приятел явно се беше гмурнал в нея с главата напред. Вдигнах чашата си.

— Да пием, за да забравим.

— Аз имам по-добри начини. — Той отвори лявата си ръка и видях малка медна кутийка. Лунната светлина заигра по шарката от тръни върху капака ѝ. Той може и да имаше по-добри начини от алкохола, но все пак отпи продължително от бутилката си.

Вгледах се в кутийката, омагьосан от това колко позната ми изглежда — но позната или не, нямах ни най-малко желание да я докосвам. Тя съдържаше нещо лошо.

И аз като новия си приятел отпих, макар че също имах по-добри начини да заровя един спомен. Оставих уискито да се стече в гърлото ми, вече почти без да му усещам вкуса и паренето му.

— Пий, за да притъпиш болката, братко! — Аз съм дружелюбен пияница. При наличие на достатъчно време винаги стигам до момент, когато всички хора са мои братя. Още няколко чашки и почвам да се кълна в неугасващата си любов към всичко живо. — Не съм сигурен дали е останала някоя част от мен, която да не е насинена. — Вдигнах пак ризата си и се опитах да видя синината върху ребрата си. В тъмното тя изглеждаше по-малко впечатляваща, отколкото я помнех. — Бих могъл да ти покажа един камилски отпечатък, но… — Махнах с ръка.

— Аз също имам няколко синини. — Той повдигна собствената си риза и лунната светлина озари твърдите мускули на корема му. Белезите от шипката го нашарваха и там, но това, което привлече вниманието ми, бяха гърдите му. Точно на мястото, където аз имах тънка резка, свидетелстваща за проникването на меча на Едрис Дийн, моят другар по чашка носеше свое собствено свидетелство за минаване на меч през плътта му, макар че неговият белег беше черен и тъмни пипала се разпростираха като корени по голите му гърди. Това обаче бяха стари рани, отдавна изцерени. Имаше и по-пресни, които на по-добра светлина биха изглеждали яростно червени — захапката на меч отстрани, над бъбрека, други резки и дупчици, гоблен на болката.

— Мамка му. Какво…

— Кучета.

— На това му се вика свирепи кучета!

— Много.

Преглътнах думата „копеле“ и вместо това потърсих някаква хвалба или история, която копелето не би могло да надцака на мига.

— Сестра ми, която споменах, дето беше убита заедно с майка ми…

Той вдигна очи към мен: пак само едното блестеше над белега от изгаряне, а другото беше скрито.

— Да?

— Е, ами тя не е съвсем мъртва. Намира се в Ада, замисля връщането си и крои отмъщение.

— Срещу кого?

— Мен, теб. — Свих рамене. — Живите. Най-вече срещу мен, мисля.

— Аха. — Той се отпусна на възглавниците си. — Е, тук вече ме би.

— Хубаво. — Отпих пак. — Вече започвах да си мисля, че сме един и същи човек.

Момчето се върна, напълни ми чашата и премести фенерите по-близо до нас, за да освети разговора ни. Моят събеседник му каза нещо на пустинния език, но не го разбрах. Бях прекалено пиян. Освен това знаех не повече от пет думи, които бях научил през годината, прекарана в града.

Сега, когато светлината на фенерите разкри лицето на мъжа, изведнъж изпитах чувство на дежа ву. Бях го виждал и преди — може би наскоро, — или поне някой, който много прилича на него. Парчетата на пъзела започнаха да се наместват сред пиянската ми омая.

— Принц, викаш? — В Либа, изглежда, всеки богаташ беше принц, но на север, откъдето явно произхождахме и двамата, „принц“ е по-ценна валута. — Я кажи пак, откъде беше? — Помнех, но се надявах да греша.

— Ренар.

— Не от… Анкрат?

— Може би… някога.

— Боже! Ти си той!

— Определено съм някой. — Той надигна високо бутилката си и я пресуши.

— Йорг Анкрат. — Познах го, макар че го бях виждал само веднъж, преди повече от година, в онази кръчма в град Крат, а тогава той нямаше такова изгаряне.

— Бих казал „на твоите услуги“, но не съм. А ти си принц на Червения предел, а? Което ще рече, че си един от котилото на Червената кралица? — Той понечи да остави бутилката и не улучи земята; беше по-пиян, отколкото изглеждаше.

— Имам тази чест — казах. Устните ми бяха изтръпнали и трудно оформяха думите. — Аз съм един от многото ѝ разплодни експерименти — но не този, който ѝ е донесъл най-голямо задоволство.

— Всички сме разочарование за някого. — Той дръпна още една глътка и потъна още по-дълбоко във възглавниците си. — Но е по-добре да разочароваш враговете си.

— Тези проклети матмагьосници май ни събраха нарочно. — Знаех си, че Юсуф ме беше оставил да се измъкна прекалено лесно.

Йорг с нищо не показа, че ме е чул. Зачудих се дали не е загубил съзнание. Дългата пауза се превърна в полунощ, както често става, когато си много пиян. Далечната камбана, отбиваща часа, го накара да заговори отново.

— Аз съм карал немалко ясновидци да си изядат пророчествата.

— Този път обаче са сбъркали в сметките си — аз не съм ти от никаква полза. Сестра ми трябваше да е на мое място. Тя трябваше да е магьосницата. Която да стои до теб. Да ти донесе трона. — Открих, че лицето ми е мокро. Не бях искал да мисля за тези работи.

Йорг изломоти нещо, но аз долових само едно име. Катерин.

— Може би… Тя така и не получи име. Така и не видя този свят. — Млъкнах с гърло, задавено от глупостта, която обзема човек, когато пие прекалено много. Пресуших чашата си. Зад очите ни живее един писар, който си води отчет за всички събития, за да го прочетем по-късно. Ако продължаваш да пиеш, по някое време той си навива пергамента, събира си перата и отива да спи. Това, което бе останало в чашата ми, се оказа достатъчно, за да го отпрати. Сигурен съм, че продължихме да ломотим пиянски един на друг, ренарският крал Йорг и аз. Предполагам, че сме направили няколко гръмки и пламенни декларации, преди да загубим съзнание. Вероятно сме тропали с чаши по покрива и сме обявявали всички хора за наши братя или наши врагове, в зависимост от вида на пиянството ни, но нямам спомен за това.

Помня обаче, че споделих с добрия крал за проблемите си с Мейрес Алус и той любезно ми предложи мъдрия си съвет. Спомням си, че решението беше хем елегантно, хем умно, и че се зарекох да го използвам. За нещастие на следващия ден в главата ми не беше останала и думичка от този съвет.

Последният ми спомен е картина: Йорг лежи проснат в несвяст и в съня си изглежда още по-млад. Аз придърпвам една рогозка върху него, за да го предпазя от студа на пустинната нощ, и се отправям с опасно залитане към стълбите. Сега понякога се чудя животът на колко ли хора можеше да бъде спасен, ако просто го бях изтърколил през ръба на покрива…

Много хора пият, за да забравят. Алкохолът ще отмие края на една нощ, ще заличи полезен съвет и някоя и друга смущаваща случка по време на криволиченето ти към дома. За нещастие, ако си развил талант да потискаш старите спомени, събрани докато си бил потискащо трезвен, то алкохолът често ще разруши тези прегради. Когато това се случи, вместо да спиш в блаженото забвение на пиян до козирката, ще сънуваш кошмари, в които преживяваш наново най-ужасните моменти от живота си. Реката от уиски ме отнесе към спомените ми от Ада.

— Божичко! Какво беше това? — изпъшквам между тежките вдишвания, превит на две и опрял ръце на бедрата си. Озъртам се назад да видя облака прах, вдигнат при пъргавото ни бягство от момчето и абсурдно огромното му куче.

— Нали искаше да видиш чудовища, Джал? — Снори се подпира на един от гигантските камъни, осеяли равнината.

— Адски пес… — Изправям се и поклащам глава. — Е, вече видях достатъчно. Къде е тази шибана река?

— Хайде. — Снори повежда, метнал брадвата си на рамо. Острието ѝ улавя нещо кърваво в мъртвешката светлина и го отразява обратно към Ада.

Изминаваме още миля или десет през праха. Започвам да виждам фигури в далечината: души, кретащи през равнината или събрани на групички, или просто стоящи поединично.

— Приближаваме се. — Снори посочва с брадвата си към една човешка сянка на няколкостотин метра от нас. — Нужен е кураж, за да прекосиш Слидр. Това кара мнозина да се замислят.

— Изглежда, този го възпира нещо повече от липса на кураж! — През ръцете и краката на душата са забити колове.

Снори поклаща глава.

— Тук умът създава собствени окови.

— Значи всички тези хора са обречени да бродят тук навеки? Никога няма да минат от отвъдната страна?

— Хората оставят свои ехота… — Той млъква за миг, като че ли се опитва да си спомни думите. — Ехота, пръснати из геометрията на смъртта. Нещо като кожи, които са съблекли от себе си. Мъртвите трябва да оставят всичко, което не могат да пренесат през реката.

— Откъде знаеш всичко това?

— От Кара. Не смятах да пътувам с месеци до вратата към смъртта в компанията на вьолва, без да ѝ задам някои въпроси какво да очаквам!

Не казвам нищо. Аз съм постъпил тъкмо така, но пък, от друга страна, никога не съм имал намерение да се озовавам тук.

Изкатерваме един нисък хълм, а зад него земята се спуска. Под нас има река, блестяща сребърна панделка, която криволичи и чезне в сивата далечина — единственото нещо с някакъв намек за живот в цялото това ужасно място. Взирам се напред, но земята пред мен хлътва рязко в сипей, малко по-висок от моя ръст, а в основата му са се ширнали бодливи шипки, черни и закривени, каквито ще ги видиш в гора след първите слани.

— Ще трябва да заоби… — Млъквам. По края на шипките нещо мърда. Премествам се, за да видя по-добре. Това е момчето от километричния камък, мята се сред тръните и ги оставя блестящи от кръв. — Хей!

— Остави го, Джал. Това е положението. Било е такова цяла вечност преди ние да дойдем и ще си остане същото, след като си тръгнем оттук.

„Ако си тръгнем оттук!“

— Но…

Снори се отправя да търси по-лесен маршрут за надолу. Аз обаче не мога да се откъсна от мястото си. Почти сякаш шипките са се вкопчили и в мен.

— Хей! Чакай! Не мърдай и ще те измъкна. — Оглеждам се за някакъв начин да сляза по сипея, без да се изтърся сред тръните.

— Аз не се опитвам да изляза. — Момчето прекъсва мятането си и вдига очи към мен. Даже от това разстояние лицето му представлява истински кошмар, одрано от шипките, с разкъсана плът, нашарена с отчупени трънчета, забити до кокал.

— Какво… — Отстъпвам назад, когато земята под нозете ми започва да се рони и песъчливата почва се посипва надолу. — Какво, по дяволите, правиш тогава?

— Търся брат си. — Кръв бликва през разкъсаните му устни. — Той е тук някъде.

И се нахвърля пак върху тръните. Шиповете са дълги колкото пръстите му и завършват с малка кукичка, за да се впият в плътта.

— Спри! За бога!

Опитвам се да сляза по сипея, но той започва да се рони под краката ми и аз бързо издрапвам обратно.

— Той не би спрял, ако ставаше дума за мен. — Думите звучат накъсано, сякаш бузите му са раздрани. Вече почти не го виждам сред гъстия трънак.

— Стой… — Ръката на Снори ме сграбчва за рамото и ме издърпва назад въпреки протестите ми. — Не можеш да останеш уловен тук. Всичко на това място е капан.

— Аз ли? Та нима това място не е впило кукичките си в теб още откакто за първи път взе в ръце онзи ключ? — Но това са само думи, в тях няма жар. Не мисля за Снори. Мисля за сестра си, мъртва още преди да се е родила. Мисля за момчето и брат му и какво бих направил аз, за да спася собствената си сестра. По-малко от това, казвам си. По-малко от това.

Събудих се, все още пиян, а в главата ми блъскаха с чукове толкова много дяволи, че ми отне цяла вечност да разбера, че се намирам в затворническа килия. Лежах в жегата, стиснал очи както от болка, така и за да спра ослепителната светлина, нахлуваща през малкото прозорче високо на стената, прекалено измъчен, за да викам или да настоявам да ме освободят.

Накрая ме намери Омар. Не знам колко по-късно беше това. Достатъчно, за да прекарам през себе си съдържанието на една кана вода и да оставя мястото вонящо малко по-зле, отколкото го бях заварил.

— Хайде, приятелю. — Той ми помогна да стана, като бърчеше нос, но се хилеше. Иззад него пазачите гледаха неодобрително. — Защо вие северняците си причинявате това? Дори Бог да не беше забранил пиенето, то е лоша идея.

Минах с олюляване по коридора до стаята на надзирателите, като потрепвах сегиз-тогиз и гледах света през присвити очи.

— Никога повече няма да пия, така че стига сме говорили за това. Става ли?

— Помниш ли изобщо какво си правил снощи? — Омар ме хвана, когато излязох със залитане на улицата, и изпъшка от усилие, но успя да ме задържи на крака.

— Нещо свързано с камила? — Спомнях си някакъв спор с камила в малките часове на утрото. Дали ме беше изгледала накриво? Сигурно бях решил, че тя е виновна за отпечатъка на задника ми и всички други унижения, които съм изтърпял някога от нейния вид. — Йорг! — спомних си. — Шибаният Йорг Анкрат! Той беше там горе, Омар! На онзи покрив. Трябва да предупредиш халифа!

Знаех, че има стара вражда между кралствата на Конски бряг и Либа, набези през морето и такива ми ти работи, и че Анкратите имат съюз с Утрен, което правеше Либа техен враг. Какво можеше да направи един човек на халифа на Либа, особено ако главата му е като моята тази сутрин, не бях сигурен. Това обаче беше Йорг Анкрат, който бе унищожил дук Гелетар заедно с армията му, замъка му и планината, на която се намираха. Ние бяхме минали през Гелет месеци след експлозията и небето още беше…

— Господи! Експлозията. В пустинята! Той е бил, нали?

— Да. — Омар призова с жест закрилата на Аллах. — Срещнал се е с баща ми и сега са приятели.

Заковах се насред улицата и обмислих това за момент.

— Почва да строи империята си съвсем млад, а? — Обаче бях впечатлен. Баба ми имаше съюзници в Либа — тя си беше създала връзки нашир и надлъж с надеждата за добри бракове, — но целта ѝ винаги е била да намери кръв, която смесена с тази на синовете ѝ да създаде достоен наследник, някой, който да запълни празнините във виденията на Мълчаливата сестра за бъдещето — сестра ми. Йорг от Анкрат имаше други планове и аз се зачудих колко ли време ще мине, преди да го заведат във Виен да се представи пред Събора и да поиска трона на Империята. — Докъде ли ще го отведе това, чудя се…

— Какво мислиш за него? — Омар се беше върнал за мен, халифски син, който ме чакаше на прашната улица. Изглеждаше странно заинтересуван от отговора ми. Тогава ми хрумна, че никога не съм го виждал толкова ясно както тази сутрин, под бремето на болката, която сам си бях причинил. Мекият, пухкав Омар, лошият комарджия, прекалено богат, прекалено дружелюбен за свое собствено добро. Но докато се взираше в мен с напрегнатост, която пазеше за рулетката, разбрах, че Математа вижда в него различен човек — човек, който не само ще вмъкне отговора ми в невероятно сложно уравнение, но би могъл дори да го реши. — Способен ли е да осъществи амбицията си?

— Какво? — Хванах се за главата. Даже не ми се наложи да се преструвам. — Йорг ли? Не знам. Не ми пука. Искам само да се прибера у дома.

5.

Омар и Юсуф дойдоха до покрайнините на Хамада да ме изпратят. Омар носеше черна студентска роба, а Юсуф — фракталните сиво-бели шарки на магистър, и черната му усмивка сияеше. Бяха ми изчислили безопасен преход до брега с един солен керван. Пътуването с шейх Малик, казаха ми те, нямало да свърши добре, макар че не споменаха дали крушението ми ще се дължи на шейха, на някой джин или мъртвец, или може би на непристойното държане на прелестните му дъщери.

— Дар, приятелю! — Омар кимна към трите камили, които неговият човек водеше зад тях.

— Ах, ти, копеле такова.

— Ще започнеш да ги харесваш, Джалан! Помисли си как ще се обръщат след теб хората, като се появиш във Вермилиън, яхнал камила!

Завъртях очи и махнах на човека да добави моите три добичета към стадото товарни животни, които хрупаха каранската трева недалеч зад мен. Скоро всичките осемдесет щяха да пътуват през дюните, само с моя милост и дванайсет търговци на сол да поддържаме реда.

— И предай на Червената кралица почитанията на баща ми — каза Омар. — И на майка ми.

Виж, майката на Омар я харесвах. Беше втората от шестте жени на халифа, висока нубанка от вътрешността, тъмна като абанос и толкова привлекателна, че да ти потекат лигите. Пък и забавна на всичкото отгоре. Предполагах, че Омар е наследил своето чувство за хумор от баща си. Да подариш три камили на човек точно след като са го тикнали в пандиза за нападение над камила е гадно и изобщо не е смешно.

Обърнах се към Юсуф.

— Е, магистър Юсуф, може би имаш предсказание за мен, нещо, което бих могъл да използвам. — Според традицията никой важен човек не си тръгва от Хамада без някаква нумерология, която да го закриля по пътя. Повечето идват от отпаднали студенти, които прилагат занаята си както могат, било то като счетоводители, букмейкъри или мистици, продаващи предсказания на улицата. Един принц обаче може да се надява да получи оценка на възможностите и вероятностите си от Математа. А тъй като познавах Юсуф от дните си в Умбертиде, не виждах нищо лошо да се опитам да изкопча такава от един магистър.

Усмивката на Юсуф замръзна за момент.

— Разбира се, принце. Опасявам се, че нашите изчислителни зали са заети с… видни личности. Но все пак мога да направя една бърза сметка.

Мълчах и се опитвах да не покажа обидата си, докато Юсуф драскаше с изумителна скорост върху плоча, която измъкна изпод робата си.

— Едно, две, тринайсет. — Той вдигна очи.

Свих устни.

— Което означава?

— А… — Юсуф хвърли още един поглед към плочата, сякаш търсеше вдъхновение. — Първа спирка, втора сестра, тринайсети… нещо си.

— А бе защо предсказанията ви никога не са от вида „на третия ден от пролетта дай на петия човек, когото видиш, четири медника, за да избегнеш нещастие“? Ето на̀, така е простичко и полезно. А твоето може да означава какво ли не. Първа спирка… по пътя ми към дома ли? Някой оазис? Пристанище? И втора сестра? Моята сестра, Мълчаливата сестра? Помогни ми малко де!

— Изчисленията се правят въз основа на допускането, че ти казвам това, което ти казах — ако исках да ти кажа повече, щях да направя сметката отново и да ти дам друг отговор, с друга цел. Ако ти кажа повече сега, това ще провали резултата и числата вече няма да са верни. Освен това не знам отговорите, тук вече се намесва магията и е трудно да се определи. Разбираш ли?

— Ами направи го пак тогава. Отне ти само минутка.

Юсуф ми показа черната си усмивка.

— Ах, приятелю, тук ме разкри. Обработвам твоите променливи още от първата ни среща в онази флорентинска банка. Може да съм те подвел, когато намекнах, че не си важен за изхода от предстоящите събития. Мислех, че може би ще е по-леко за теб, ако не знаеш.

— Ами… ъъъ, така е по-добре. — Не бях сигурен, че е. Повече ми харесваше да се възмущавам, че не съм достатъчно важен фактор, отколкото да знам, че действията ми имат значение. — Е, трябва да тръгвам. Аллах да е с вас и така нататък… — Вдигнах ръка за сбогом, но Омар бе прекалено бърз и се метна напред да ме сграбчи в прегръдка, която, трябва да призная, беше доста гушкава.

— Късмет, приятелю.

— Не ми трябва късмет, Омар! И имам числа да го докажа… едно, две, три…

— Тринайсет.

— Едно, две, тринайсет. Това би трябвало да ме опази. Ела ни на гости в Червения предел, когато ти писне да балансираш уравнения.

— Ще дойда — каза той, но от опит знаех, че е нужна сериозна практика, за да лъжеш, докато гушкаш някого, а Омар не се беше упражнявал.

Разплетох се от него и тръгнах към челото на кервана.

— Не забравяй камилите, Джалан!

— Да, вярно. — Кривнах неохотно към опашката на строяващата се група, приготвяйки се да избегна първия залп камилска слюнка.

Пустинята е гореща и скучна. Съжалявам, но това е горе-долу всичко, което може да се каже за нея. Освен това е песъчлива, но камъните по принцип са си скучни и натрошаването им на съвсем ситни парченца никак не подобрява нещата. Някои хора ще ви разправят как пустинята сменяла характера си от ден на ден, как вятърът я ваел непрестанно в безбрежни простори, където на хората не е дадено да обитават. Ще изпадат в лиризъм за структурата и оттенъка на песъчинките, за величието на грамадите от голи скали, които пясъчните ветрове са изваяли в екзотични форми, говорещи за вода и течения… но за мен песъчлива, гореща и скучна изчерпва всичко.

Най-важният фактор, след като отметнем водата и солта, е скуката. Някои хора ѝ се наслаждават, но аз лично избягвам да оставам насаме с въображението си. Когато не искаш да те обсебват неприятни спомени или неудобни истини, главното е да си намериш нещо за правене. Този факт сам по себе си обяснява голяма част от младостта ми. Както и да е, в тишината на пустинята, където няма с кого да си говориш, освен с камили и езичници, никой от които не владее особено добре имперския език, човек остава беззащитен, плячка за мрачните мисли.

Държах се, докато стигнахме до брега, но онзи последен преход по тясната ивица пясък между морската шир и необятните редици дюни ме прекърши. Една мразовита нощ лагерувахме край скелета на някакъв огромен презокеански кораб, който беше успял да се довлече толкова близо до пристанището, че иронията да е по-горчива и от морската вода. Разхождах се между голите покрити със сол рангоути, стърчащи от песъчливия бряг, и колчем сложех ръка на древното дърво, бих се заклел, че чувам писъците на давещи се моряци.

Тази нощ сънят ми убягваше. Вместо това, под яркия и студен рояк на звездите, моите призраци дойдоха да ме навестят и ме завлякоха обратно в Ада.

— Тук не трябва ли да има мост? — питам, взрян в бързите води на река Слидр. Това е първата вода, която виждам в Ада. Реката е широка поне трийсет метра, а отсрещният бряг е покрит с черен пясък, зад който се възправят ронливи черни скали. Скалите се издигат стъпаловидно към озареното в мъртвешка светлина небе, а над тях се събират облаци, тъмни като дим.

— Реката Гьол е тази, която има мост, а не Слидр. Наричат го Гяларбру. Радвай се, че не ни се налага да минаваме по него, там стои на стража Модгуд.

— Модгуд? — Всъщност не искам да знам.

— Великанка. Отвъдният бряг на онази река гъмжи от трупове. Там се строи Наглфар, корабът от нокти, който Локи ще поведе на Рагнарьок. А оттатък моста се издигат портите на Хел, пазени от вързаното на верига куче Гарм.

— Но ние не трябва ли…

— Ние вече минахме през портите, Джал. Ключът, вратата, всичко това ни доведе в Хел.

— Само че в грешна част от него?

— Трябва да минем оттатък реката.

Жажда, а не липса на предпазливост ме тласка напред и ме кара да измина забързано последните няколко метра от брега. Пристъпвам към плитчините.

— Да бе, да. Няма да стане тая работа. — Речното дъно се спуска стръмно и скоро се губи в мрака, въпреки че бързо течащата вода е неестествено бистра. Пресичането на такава река би било сериозен проблем при всички обстоятелства, но когато коленича, за да пия, забелязвам истинската пречка. Противно на всякаква логика, в течението се носят ножове, копия и дори мечове, всички сребристо чисти и блестящи от острота. Някои са решително насочени в посоката, накъдето ги носи течението, а други се въртят и секат водите около себе си.

Снори спира зад рамото ми.

— Наричат я Реката от мечове. Аз не бих пил от нея.

Изправям се. По-навътре остриетата приличат на рибни пасажи. От дълги остри стоманени риби.

— Е, и какво ще правим? — Поглеждам нагоре по реката, после надолу. Няма нищо освен миля след миля ерозирали брегове от двете страни.

— Ще плуваме. — Снори минава покрай мен.

— Чакай! — Протягам ръка да му преградя пътя. — Какво?

— Това са само мечове, Джал.

— Дааааа. За същото говоря и аз. — Вдигам очи към него. — Смяташ да се гмурнеш сред цял куп мечове?

— Не правим ли тъкмо това по време на битка? — Снори нагазва във водата. — Уф, студена е!

— Майната му на студа, мен остротата ме притеснява. — Не правя никакъв опит да го последвам.

— Прекосяването на Слидр не е свързано с мостове или хитрини. Това е битка. Бориш се с реката. С кураж и сърце ще стигнеш до другия бряг — а ако ли не, Валхала ще те приеме, защото ще си загинал в битка.

— Кураж ли? — В този момент разбирам, че съм обречен още преди да съм започнал. Освен ако самото нагазване в реката не се смята за кураж… вместо за обикновена глупост.

— Или това, или оставаш тук навеки. — Снори прави още една крачка и в следващия миг вече плува, водата кипи в бяло зад него, а големите му ръце се издигат и спускат.

— Да му сера на всичко. — Топвам крак във водата. Студът прониква през ботуша ми, сякаш изобщо го няма, и се стрелва нагоре по костите ми. — Боже мили. — Дръпвам бързо крака си обратно. — Снори! — Той обаче не е до мен, вече е изминал една трета от пътя, борейки се с водите.

Възползвам се от тази възможност да окача отново връвта с ключа на шията си. Откривам, че е топъл в ръката ми и не отразява нищо, дори и небето. Чудя се дали ако призова Локи, истинският Бог ще види това и ще ме удави за измяната ми? Подсигурявам се, като призовавам всяко божество, което би могло да ме слуша.

— Помощ!

Както го виждам аз, Бог сигурно е много зает с всички хора, дето непрекъснато го молят за това и онова, затова вероятно е благодарен, когато молитвите минават направо по същество.

Забавям се за миг, размишлявайки върху несправедливостта на един Ад, в който няма езера, които да давят героите и да държат страхливците на повърхността, а вместо това съдържа изпитание след изпитание, през които може да мине всеки, непритежаващ никакви други достойнства освен силна ръка. А после, без да му мисля повече, правя три крачки засилка и се гмуркам.

Плуването никога не ми е било силна страна. Плуването с меч на кръста винаги е водело до по-бърз напредък, но за жалост единствено към дъното на водния басейн, в който се давя. Слидр обаче се оказва неочаквано плаваема за острата стомана и мечът на Едрис Дийн вместо да ме тегли надолу, ме задържа на повърхността.

Пляскам бясно, дробовете ми са прекалено парализирани от студа, за да се опитат да поемат обратно въздуха, който е излетял от тях при бухването ми в реката. Водата е ледена и този мраз нахлува в мен, процежда се в кръвта и костите ми, изпълва главата ми. Губя връзка с крайниците си, но не давенето ме тревожи — а това как да остана топъл. Дълбоко в главата ми, в тъмните кътчета, където отиваме да се скрием, съм се свил и чакам да умра, чакам ледът да ме достигне, а единственото, което имам да горя, са спомени.

Посягам към най-топлия спомен, който имам. Това не е ослепителната жега на Сахар, нито пропукващата прегръдка на обхванатия от пламъци Гофаг. Пред мен се разгръща Аралският проход, повлича ме обратно в онази напоена с кръв клисура, претъпкана с войници, крещящи, сечащи, мушкащи, превити над раните си, докато времето им изтича червено от вените им, умиращи, шепнещи сред какофонията, говорещи за своите обични и загубени, зовящи майките си с последни думи, трепкащи върху посинелите им устни: сделки с дявола, обещания към Бога. Виждам как още един мъж се изхлузва от меча ми, оставяйки го почернял от кръв. Той вече е прекалено затъпял за сечене, но един метър стомана си е смъртоносна работа, независимо колко е остра.

Аралският проход успява да ме прекара през една трета от Слидр. Намирам своя фокус и осъзнавам, че острият товар на реката още не ме е разпорил, но ми предстои дълъг път, а отсрещният бряг отминава прекалено бързо. В далечината чувам рев, ниското равномерно бучене на мокра паст. Едно дълго сребристо копие минава под мен, твърде, твърде близо. Подновявам плуването си, млатейки водата без капка изящество, и този път кръвопролитието при Черната крепост е това, което ме тласка напред. Спомням си гадния звук, когато върхът на меча ми пронизва нечие око, пробива с хрущене костената орбита и навлиза в мозъка на викинга. За миг целият му плам угасва, той се превръща в кукла от месо с прерязани конци. Една брадва разсича въздуха пред лицето ми и аз залитам назад. Ръбът на някаква висока маса се врязва в гърба ми и аз падам върху нея, извивам се и отмятам крака, за да се превъртя. Един широк меч се стоварва върху дъските, където е била главата ми, а аз вече съм зад масата, прав, и замахвам да отсека ръката, държаща онзи меч.

Бойната лудост от Черната крепост най-сетне ме напуска, докато стоя задъхан сред купчина трупове. Намирам се на две трети от пътя през Слидр, все още насред къдрещата се бистра бърза река. Надолу по течението, в далечината, долината е забулена в мъгла. Ревът се е усилил и изпълва целия свят, трепери в костите ми.

Хвърлям се да греба към брега, вече обзет от отчаяние. Нещо лошо ме чака в онази мъгла, но времето ми изтича, както и силите ми за борба. Студът ме обгръща и всичко, което имам за изгаряне, е дуелът ми с граф Исен, екливият звън на мечовете, докато той се опитва да ме убие, а аз тъка отчаяната си защита. Това не е достатъчно. Още съм на десет метра от брега и потъвам. Усещам остра болка в крака, която достига до мен, въпреки че е замръзнал и вцепенен. Улучен съм. Водата се затваря над главата ми. Изплувам още веднъж на повърхността и виждам, че току преди да стигне до вдигащата се мъгла, цялата Слидр изчезва като отсечена с гигантски меч. Тътенът е по-силен, отколкото съм си мислил. Водата ме влачи към водопада. Потъвам отново и нищо от това няма значение: пасаж от ножове се носи към мен и нямам въздух да крещя.

Някак си, противно на всякакъв разум, мечът се озовава в ръката ми. Чудесен начин да се удавиш. Но после се сещам, че това не е моят меч, и горещината, която бе в кръвта ми в момента, когато го взех, ме изпълва отново. Едрис Дийн се опита да ми отнеме живота с този меч, също както бе отнел живота на майка ми и на сестра ми, все още топла в утробата. Аз се бих с него пред трупа на Тутугу. Трупа на моя приятел, страхливеца, който беше умрял като герой. Спомням си какво бе чувството да забия меча си между ребрата на Едрис Дийн, да го натикам в месото му, да го усетя в плътта му и да го измъкна отново със стържене по кост. Отварям уста и надавам рев, без да ме е грижа за реката, и ето че стоя в плитчините, прогизнал, с меч в ръка, а над мен мъглата от безкраен водопад се издига на облаци, които предизвикват самото небе. Слидр се излива през един скален ръб само на десет метра по-нататък. Мечовете изскачат от бистрите ѝ води, когато гравитацията сграбчва реката и я отнася бързо.

Пристъпвам напред на треперещи нозе, чувствайки слабост във всички крайници. Още три крачки, още две, и ето ме на мокрия пясък. Нямам видими рани.

Някой тича към мен — Снори. Когато се приближава, забавя ход. Диша тежко.

— Аз… — Вдига ръка и си поема дълбоко дъх. — Помислих, че съм те загубил.

Поглеждам меча в ръката си: надписа, гравиран върху острието, все още капещата от него вода, диамантите, придобили ръждивочервен цвят на мъртвешката светлина.

— Не. Не още. Не днес.

Изкачваме се по речния бряг мълчаливо, и двамата обгърнати в спомени. Докато Слидр съхне по мен, чувствам, че някак си водите ѝ са ме оставили по-… свързан. Помня битката си в Аралския проход. Помня битката в Черната крепост. За първи път Джалан берсеркерът се е срещнал с ежедневния Джалан и сме стигнали до нещо като споразумение. Още не съм сигурен точно какво е… но нещо се е променило.

Адът от другата страна на Слидр се оказва по-стръмен. Хълмове от черни скали заместват праха, хълмове, в които всичко е остро и това не дава на пътника никаква възможност за отдих. Камъкът навсякъде прилича на вряща супа, застинала в някакъв незнаен миг, с пукащи се мехури, които оставят безчет ръбове, всичките остри като бръснач. Само при докосване до земята пръстите ми се покриват с кръв. Колко ли ще издържат кожените подметки на ботушите ми и какво ще стане с краката ми след това, не мога да кажа.

Тук виждаме още души, на сиви групички, които пълзят като мръсна вода по сухите долини: мъже, жени и деца, с наведени глави, мълчаливи, теглени напред от някакъв зов, който не мога да чуя.

Ние ги следваме, криволичим през черните хълмове. Долините стават по-дълбоки, по-широки, по-гъсто изпълнени с души. Слидр вече е нещо по-малко от спомен, Адът отново ме е изсушил. Усещам как кожата ми умира, съсухря се, лющи се.

— Чакай. — Без някаква конкретна причина погледът ми е привлечен от една клисура вляво, високо над нас, която се спуска от едната страна на долината.

— Пътят е насам. — Снори махва към отдалечаващите се души отпред. Още такива ни подминават. Очите му са червени от спукани капиляри, като на човек, който е забравил що е сън. Аз се чувствам по-зле, отколкото изглежда той.

— Там горе. — Посочвам. — Там има нещо.

— Пътят е насам — повтаря Снори и тръгва пак след душите, навел глава.

— Не. — Започвам да се катеря по скалите. Порязвания, тънки като от хартия, разцъфват върху дланта ми, когато посягам да се закрепя. — Тук горе е.

— Не го усещам. — Снори се обръща към мен, капнал от умора. Сенките, плъзгащи се покрай него, изглеждат съвсем дребни.

— Тук е. — Продължавам да се катеря и вадя меча си, за да се подпирам на него, така че да не ми се налага да пипам скалите.

Стигането до клисурата е трудно, а ръката ми пари, сякаш всяко порязване е поляно с оцет. Напредвам по тесния път между стръмните стени на клисурата, а Снори е малко зад мен и ругае.

Тук, на завет, е тихо — или поне става тихо, когато Снори спира да се оплаква. Всепроникваща тишина, древна и дълбока. Стъпките ни звучат като светотатство. Ако тези долини са били издълбани от вода, тя си е отишла преди тук да стъпи човешки крак. В един ад, изграден от самота, това изглежда най-пустото и затънтено място, където биха могли да бродят прокълнатите.

— Тук няма нищо, Джал, каз…

Току пред нас тесните стени се раздалечават. Там има долчинка, може би някогашен вир под отдавна пресъхнал водопад. Насред нея се възправя самотно дърво, черно, чепато, голите пръсти на клоните му се открояват върху мъртвешкото небе. Дънерът му е покрит с петна, болнаво бели върху черното, и то се издига от широката основа към висините, където от него се отделят първите клони.

Продължавам напред и виждам, че дървото е по-далеч и по-огромно, отколкото съм си представял.

— Помогни ми да се кача. — В клисурата има стъпало, по-високо от самия мен. Снори ме повдига до върха му. Порязвам си крака през панталоните. Още парещи резки от напуканата от мехури скала. Протягам ръка на Снори и му помагам да се качи при мен.

Когато се приближаваме, виждаме, че дървото, макар и без листа, е отрупано със странни плодове. Още по-близо и болнавият дънер разкрива тайната си. Към него са приковани тела. Стотици тела.

Ако това дърво беше с нормални размери, ние би трябвало да сме мравки. Сигурно е някаква фиданка на Игдразил, световното дърво, което се издига в сърцето на всичко съществуващо и от което висят световете. Клоните с плодовете са се привели като клони на върба и висят почти до земята. Някои стигат толкова ниско, че мога да се протегна и да ги докосна, но нямам желание. Плодовете са тъмни и сбръчкани, някои с диаметър няколко стъпки, други не по-големи от човешка глава, но всички до един гротескни и смущаващи по начин, който не мога да определя.

Тихото стенание на жертвите на дървото вече достига до нас. Към дънера му са приковани мъже и жени, млади и стари, толкова нагъсто, че крайниците им се припокриват, разперените им фигури са долепени една до друга като сплетени пръсти или парчетата на мозайка.

Минаваме през гъстата плетеница на корените и стигаме до дънера, широк колкото кулата на Математа и по-висок от нея. Едно бяло петно привлича погледа ми, то е по-бледо от другите и ниско до земята.

— Здравей, Марко. — Пристъпвам напред, като прибирам меча в ножницата, и вдигам очи към него. Ето го, прикован сред стотиците, с черни железни пирони, забити през ръцете и краката му. Десетки глави се обръщат към мен, бавно, сякаш това им коства огромно усилие, но само Марко заговаря.

— Принц Джалан Кендет. — Очите му се преместват по-нагоре. — И варваринът.

— Радвам се, че ме помниш.

— Малко проклятия са по-силни от това да изрекат името ти в Ада — казва той.

Тези думи пресичат въодушевлението ми.

— Е… — Преглъщам и се опитвам да говоря без заекване. — Предпочитам да изрекат името ми в Ада, отколкото да стоя навеки прикован към дърво в Ада.

Марко няма какво да отговори на това.

— Помня те — казва Снори. — Човекът с хартийките. Ти накара да измъчват Тутугу. Защо си на това дърво?

— Може би тук попадат мъчителите — подхвърлям.

— Ще е нужна цяла гора, за да ги побере — отвръща Снори. — Това дърво не е достатъчно.

— Тогава някое по-особено престъпление… — Намръщвам се. Това място ме плаши. Всъщност целият Ад ме плаши, но това място е още по-лошо.

— Някое по-тежко престъпление. — Погледът на Снори се плъзва по телата, всичките голи, приковани с пирони, увиснали на дибата на гравитацията.

— Свали ме и ще ти кажа — предлага Марко, банкер както винаги. Виждам обаче отчаянието в очите му.

— Ти сам си се поставил там. — Снори се обръща да огледа най-близкия от висящите плодове. Посяга да го докосне. — Ох! — Дръпва ръката си като ужилен. Малко цвят плъзва по сбръчканата кожица, розовият цвят на плът. Гледаме, а Снори още потрива пръста си. Плодът се издува като гърди, поели дълбоко дъх, и проличава истинската му форма. Виждаме плътно свити крайници, оттенъци на плът нашарват доскорошното безжизнено черно. Преображението трае не по-дълго от вдишването на Снори и заедно с неговото издишване „плодът“ се сбръчква отново до тъмна суха обвивка.

— Това… това беше…

— Приличаше на бебе — прошепвам. Само че твърде дребно, с твърде голяма глава, твърде мънички крайници, ципи между пръстите.

— Нероден. — Снори се обръща към Марко. — Това ли са плодовете на дървото? Престъпленията ти?

Аз не слушам: очите ми са открили още един от плодовете. Един-единствен сред стотици, може би хиляди, но той ме привлича. Не мога да откъсна поглед. Всичко друго се размива и ето че вървя към него.

— Джал? — вика ме Снори някъде отдалеч.

Посягам с две ръце нагоре и хващам съсухрената обвивка. Болката не е в пръстите ми, а във вените ми, в костния ми мозък, сякаш изсмукват нещо от мен. Дебели ръце ме откопчват от плода и аз се озовавам на земята, взрян нагоре към неродения, розов и мъничък… мокър и преливащ от живот.

— Какви ги вършиш? — Снори ме вдига на крака. — Полудя ли?

— Аз… — Поглеждам розовото нещо, това почти-дете. Вадя меча на Едрис Дийн и виждам, че надписът по острието е поаленял, сякаш самите символи кървят. — Това е сестра ми.

Макар че някаква магия ме е притеглила към нея, връзката ни свършва дотук. Аз никога не съм я познавал — тя никога не е пораснала — и съм имал двама братя, които да ме научат, че в кръвното родство няма нищо свято. Ако видя по-големия си брат Мартус и някакъв случаен непознат да висят над пропаст и имам време да спася само единия, ще си създам нов приятел. Особено ако въпросният непознат е млада жена. Всичко, което ме свързва с това… създание… е споменът как гледам мама да умира. Единствената връзка между нас е скръбта, а и сестра ми вече е покварена. Онова безименно дете е било оформено в някакъв ужас — ужас, който трябва да ме убие, за да се измъкне в света на живите и да запази мястото си там…

Държа кървящия меч и гледам създанието пред себе си, розово, грозно, мокро и зачервено. Снори стои до мен и не казва нищо. От устата ми се изтръгва вик, дрезгав звук, къс и остър като замаха на оръжието ми. Стоманата разсича. Нероденото пада и там, където се удря в земята, остава само прах и мънички сухи кости.

— Джал. — Снори посяга към рамото ми. Отърсвам се от ръката му.

Над праха се надига нещо невеществено, бледо като призрак, променя се, расте, преминава бързо през множество форми. Всички са тя. Сестра ми. Спящо бебе, залитащо детенце, което прави първите си стъпки, младо момиче, дългокосо и красиво, висока жена, слаба и прекрасна, с чертите на мама и тъмни къдрици, виещи се по раменете ѝ. Образите се сменят все по-бързо — майка, държаща мънички ръчички, жена със сурово лице и сила зад очите, старица на висок трон. Накрая изчезва.

Тръпки лазят по ръцете и бузите ми, дишам остро и плитко, гърдите ме болят. Защо това ме наранява? Възможни бъдещета се губят във всяка секунда от всеки един ден. Възможни бъдещета, неосъществени планове, празни надежди — всички те чезнат в нищото по-бързо, отколкото Слидр полита надолу от ръба на водопада. Стоя и гледам малките костици, докато те почерняват и се превръщат в прах. Не възможни бъдещета: бъдещета, които е трябвало да се осъществят.

Марко ми се смее. Грозен звук, напрегнат и пълен с болка, но въпреки това смях, и то от човек, когото не съм виждал да се усмихва нито веднъж в света на живите.

— Не е свършило, принце. Не още. — Той изстенва, прави опит да се раздвижи, но крайниците му са приковани. — Дървото ражда онова, което оставят личите.

— Личите? — Бях чувал за тях, чудовища от мъртвите земи, твари, които Мъртвия крал е довел на този свят, за да служат на целите му.

— Какво мислиш, че се вселява в децата, изтръгнати от утробата? Какво оформя потенциала им и използва тази сила? Размяната е справедлива. — Той ме гледа с мъртви очи. Все едно говори за сделки, сключвани в борсите на Умбертиде, толкова емоции показва. — Къде е престъплението тук? Едно дете, което иначе никога не би живяло, получава живот, а личът, който никога не е живял, се ражда и тръгва да броди в света на хората, където може да утоли глада си.

Вдигам поглед нагоре, към губещия се във висините дънер, осеян с човешка плът, с безброй клони, стърчащи от него, всеки от тях провиснал под теглото на откраднатия си живот. Дали Марко е най-лошият човек, прикован тук? Надали. Би трябвало да го мразя по-яростно. Би трябвало да се втурна към него и да го съсека. Но това място изпепелява чувствата ти. Там, където трябва да има ярост, усещам само пустота, тъга. Обръщам се и се отдалечавам.

— Чакай! Свали ме!

— Да те сваля? — Обръщам се и пламъкът на гнева трепка несигурно някъде дълбоко в мен. — Защо?

— Казах ти. Дадох ти информация. Длъжник си ми. — Марко изтласква мъчително всяка дума от гръдния си кош, притискан от собственото му тегло.

— Това дърво няма да стои достатъчно дълго, че да ти стана длъжник, банкере. Дори да стои десет хиляди години и ти да спасяваш живота ми всеки ден.

Той се закашля и на устните му избива тъмна кръв.

— Сега те ще те търсят — личът и онази част от сестра ти, която е взел. Смъртта на един брат ще отвори портал за тях и ще им позволи да излязат заедно като нероден, ново зло на света. Смъртта ти ще им гарантира място в горните земи.

Мисълта да ме преследва през Ада някакво чудовище, обсебило душата на сестра ми, ме плаши безумно, но проклет да съм, ако го покажа пред Марко.

— Ако това… нещо… ме намери, значи просто ще трябва да му видя сметката. С хладна стомана! — И за да подкрепя думите си, изтеглям меча — в края на краищата той е бил омагьосан да убива мъртви създания също толкова успешно, колкото и живи.

— Аз мога да ти кажа как да я спасиш. — Тъмните му очи блестят.

— Сестра ми ли? — Спасяването ѝ изобщо не е било в моя списък — това е в областта на Снори. Иска ми се да си тръгна, но нещо не ми дава. — Как?

— Сега това вече може да бъде сторено, след като освободи бъдещетата ѝ от дървото. — Този път върху лицето му ясно е изписана неговата болка, отчаянието му. — Ще ме свалиш ли? Обещай.

— Кълна се в честта си.

— Когато ги срещнеш в света на живите — сестра ти и лича, който носи кожата ѝ, — всеки достатъчно свещен предмет може да ги раздели.

— И сестра ми ще… живее?

Марко издава пак онзи свой грозен звук, смеха си.

— Ще умре. Но окончателно. Чисто.

— „Достатъчно свещен“? — избоботва Снори зад мен.

— Нещо важно. Целокупната вяра на хората ще го накара да подейства. Фокус. Не някакъв църковен кръст. Не светена вода от катедралата. Някакъв истински символ, нещо…

— Кардиналски печат? — питам.

Марко кимва, лицето му е набраздено от болка и от усилие.

— Да. Вероятно.

Обръщам се пак да си вървя.

— Чакай! — Чувам как Марко изпъшква, когато се опитва да посегне към мен.

— Какво? — Хвърлям поглед назад.

— Освободи ме! Сключихме сделка.

— Имаш ли документите, Марко Остантос Евеналайн от Златната къща? Правилните формуляри? Подписани ли са? Заверени ли са от свидетели? Носят ли съответните печати?

— Ти обеща! Закле се в честта си, принц Джалан. Твоята чест.

— О… — Пак му обръщам гръб. — Това ли? — И тръгвам да се отдалечавам. — Ако я намериш, уведоми ме, моля те.

6.

В либанския порт Ал-Аран хванах един кораб, казваше се „Санта Мария“. На него натовариха и по-голямата част от солта, която моите спътници бяха мъкнали на север от Хамада през последния месец. Освен това в трюма на кораба се намери място и за трите ми камили и признавам, че изпитах известно задоволство от страданията им, след като толкова дълго бях търпял свои собствени страдания върху камилска гърбица.

— Предупреждавам те, капитане, Бог е създал тези твари само за три неща: да изпускат газове от задния си край, да изпускат газове от предния си край и да плюят. Освен това плюят стомашна киселина, така че предупреди хората си и не пускай никого в трюма с открит огън, иначе можеш да се окажеш собственик на прелестна сбирка от плаващи трески. А и всички ще се удавим.

Капитан Малтурк изпръхтя през рошавите си мустаци, махна с ръка и се обърна към мачтите, за да закрещи на хората си разни морски безсмислици.

Пътуването по море е отвратителна работа, за която в изискана компания е по-добре да не се говори, пък и през първите четири дни не се случи нищо, което да си струва споменаването. Да, имаше вълни и вятърът духаше, и ядяхме, но преди на хоризонта да се появи пристанището на Каг Ляр, разликата между това и другите ми морски пътувания се състоеше само в температурата, езика, на който ругаеха моряците, и вкуса на храната, надигаща се обратно от стомаха ми.

Освен това никога не взимайте камила по море. Просто недейте. Особено пък цели три.

Порт Френски на Каг Ляр, най-южния от Корсарските острови, е първата спирка за много кораби, напускащи бреговете на Африк. Има два начина да преплаваш Средното море и да оцелееш. Единият е въоръжен до зъби, а вторият — с пропуск, купен от пиратските лордове. Такъв пропуск може да се вземе от посредници в много пристанища, но за един кораб е по-добре да спре в Порт Френски или някой от другите главни центрове на Корсарските острови. Сигналните флагчета постоянно се сменят, а не е хубаво да плаваш под неактуални флагчета. Освен това, приключи ли един търговец болезнения въпрос с „таксите“, малко са местата на света, които предлагат такова богато разнообразие от стоки и услуги като корсарските пристанища. Там се търгува даже с плът, която може както да се купува и продава, така и да се наема. Потокът от роби тече предимно от запад на изток, плюс една тънка струйка от север на юг. В Разделената империя търсенето на роби никога не е било голямо. Имаме си селяни, което е горе-долу същото, освен това те се мислят за свободни, така че никога не бягат.

Докато влизахме в пристанището, се радвах да видя най-после добре познатия ми свят, бреговете обрасли гъсто с бор, бук и дъб вместо оскъдните палми на Северна Либа. Имаше даже сезони! Гората бе нашарена с ръждиви петна от първото мразовито докосване на есента, макар че в жарък ден като този ми беше трудно да си представя, че лятото е започнало неизбежното си отстъпление. Вместо плоските покриви на Либа къщите по склоновете имаха глинени керемиди, наклонени в безмълвно признание, че дъждът е нещо, което наистина се случва.

— Два дни! Два дни! — Това беше първият помощник на Малтурк, мъж като буре, казваше се Бартоли, който изглеждаше неспособен да носи риза. — Два дни! — избумтя пак той с баритона си.

— Колко?

— Два д…

— Разбрах, благодаря. — Завъртях пръст в полуоглушалото си ухо и тръгнах надолу по трапа.

Кейовете на Порт Френски не приличат на никои други, които съм виждал. Сякаш съдържанието на всеки бардак, пушалня за опиум, хазартно заведение и бойна яма е било изповръщано върху напечения от слънцето пристан и прелива между кейовете, така че докерите трябва да си пробиват път през тази пъстра и разнородна тълпа дори само за да завържат едно въже.

Моментално бях обграден от момичета във всякакви разцветки, от абаносова през мургава до загоряла на слънцето, а също и от мъже, които се опитваха да ме насочат към заведения, където могат да задоволят всеки твой порок, стига това да те раздели от парите ти. Най-прямите и вероятно най-честни от цялата пасмина бяха хлапетата, които се щураха между краката на възрастните и се опитаха да ми задигнат кесията, преди да съм изминал и десет крачки.

— Два дни! — изрева Бартоли, застанал на перилата, докато гледаше как екипажът и пътниците му се разпръсват. „Санта Мария“ щеше да отплава със или без нас, след като приключи с делата си и сигналните флагчета бъдат окачени.

След Ада, пустинята, а после и морето, Порт Френски ми изглеждаше толкова близо до рая, че кажи-речи нямаше разлика. Шляех се блажено сред тълпата, без да обръщам особено внимание на никого от хората, които се опитваха да ме подмамят насам или натам, колкото и настоятелни да бяха. По едно време спрях, за да изстрелям с шут в морето едно прекалено досадно джебчийче, а после най-сетне се измъкнах от кея и поех нагоре по лабиринта улички към билото, където, изглежда, бяха струпани всички изискани сгради.

Нищо не парализира човек по-успешно от избора. Наличието на такова пиршество след толкова дълго време в пустошта направо ме ошашави. На половината път до върха спрях и се настаних на една маса пред някаква кръчма на стръмна калдъръмена уличка. Поръчах си вино и ми го донесоха в амфора, увита в лико, което да я пази цяла. Седях си там, гледах как животът кипи наоколо и посръбвах от глинената си чаша.

Наричат ги Корсарските острови и е вярно, че пиратството е главната им черта, но във вътрешността им има стотици акри гореща и суха земя, където не можеш да зърнеш морето дори от хълм, и в тези долини се отглежда дяволски добро грозде. Колкото и евтин да беше съдът, виното си го биваше.

Изцапаните ми от пътя дрехи и сахарският ми тен ме караха да изглеждам по-скоро като арабин, отколкото като жител на Червения предел, само избелялата ми от слънцето златна коса издаваше лъжата. Със сигурност никой не би ме сбъркал с принц, което си има своите предимства в град, гъмжащ от крадци, грабители, пирати и сводници. Анонимен в пустинната си премяна, аз си позволих да се отпусна за момент. Мамка му, дори за няколко момента, после за два часа, а после и за още три, наслаждавайки се на блъскащото се човешкото гъмжило наоколо, докато слънцето пълзеше по небето.

Мислех за връщането си във Вермилиън, за съдбините си, за бъдещето си, но най-вече за Юсуф Малендра и неговите сметки. Всъщност не само за Юсуф и не само за Математа, където сто матмагьосници човъркат своята алгебра, а за всички онези, които виждат, предсказват или лъжат за бъдещето. Вьолвите на Севера, африканските магьосници, Мълчаливата сестра със сляпото ѝ око, Синята дама сред своите огледала, взираща се в отраженията на утрешния ден. Паяци, всички до един, които плетат мрежите си. В такъв случай какви бяха хората като мен и Йорг Анкрат? Мухи, здраво омотани и чакащи онези да изсмучат жизнените им сокове, за да задоволят жаждата си за знания?

Разбира се, Йорг беше пострадал по-зле от мен. Този малък принц с белезите му от тръни. Беше се измъкнал от онзи шипков храст, но дали знаеше, че сега е уловен в още по-голям, чиито шипове са достатъчно дълги да изкормят човек? Знаеше ли, че баба ми е прошепнала името му на Мълчаливата сестра? Че толкова много хора заговорничат да го въздигнат или да го погубят? Император или шут — като какъв щяха да го запомнят, не можех да кажа, но му предстоеше да стане едно от двете, без съмнение. А може би и двете. Помнех очите му в онази първа нощ в град Крат. Сякаш още тогава беше погледнал отвъд света и бе видял, че всичко това иде към него. И не му пукаше.

Гаврътнах чашата си и се опитах да си налея нова. От амфората се изцедиха само няколко капки.

— Вече съм вън от цялата тази работа. — Бях завил Анкратчето с одеяло и го бях оставил на онзи покрив в Хамада. Трябваше да му окажа любезността да го бутна от него. И все пак, бях се измъкнал, а както винаги, това беше най-важното. Едно пророчество трябва да става много рано сутрин, ако иска да оплете стария Джалан!

След като огледах внимателно вътрешността на амфората в търсене на скрито вино, вдигнах очи и видях един мъж да свива от главната улица в тясна пресечка.

— Ролас? — Нещо в квадратните очертания на раменете под широката четинеста глава ми напомни за човека на моя приятел Барас Джон, Ролас. Станах, олюлявайки се леко, и за да се закрепя, се подпрях на рамото на един мъж на съседната маса. — Прощавайте — изломотих през схванатите си устни. — Още свиквам със сушата. — И прекосих със залитане улицата. Онзи не просто ми бе напомнил за човека на Барас. Беше той! Достатъчно често бях следвал този тил до двореца след пиянска нощ във Вермилиън, за да го позная навсякъде. По-скоро навик, отколкото нещо друго, ме накара да тръгна след него и този път.

Вървях внимателно, тъй като не исках да стъпя в някоя гнусотия, а и се наложи да заобиколя един смрадлив просяк, който беше по-пиян и от мен. Излязох на друга улица, водеща от пристанището към височините, сигурен, че съм загубил плячката си, но се появих тъкмо навреме, за да го видя как влиза в един бардак. Винаги можеш да познаеш тези заведения: те имат по-представителен вид от долнопробните кръчми, изпъкват повече от комарджийските свърталища и ако бизнесът не върви, момичетата са се надвесили от прозорците на горния етаж. На всичкото отгоре този имаше табела под стрехите, на която с големи червени букви пишеше: „БЪРДАК“.

Приближих се и се оставих жената, примамваща клиенти пред входа, да ме омае.

— Хубавец като теб не бива да прекарва такъв хубав следобед сам. — Жената, поразителна тъмнокоса красавица над четирийсетте, ме хвана за ръката и ме насочи към вратата на бардака.

— И ти би искала да ми правиш компания, а? — подхвърлих учтиво.

Тя се усмихна. Беше достатъчно добра професионалистка да не се дръпне от пиянския ми дъх.

— Е, аз съм малко старичка за млад мъж като теб, но вътре има някои красиви момичета, които си умират да се запознаете. Саманта има най-…

— Познаваш ли човека, който влезе преди мен? — Опънах се на дърпането ѝ и останах току пред вратата и пазача, спотаен в сенките на портика.

Тя ме пусна и вдигна очи. Усмивката ѝ беше изчезнала.

— Ние сме много дискретно заведение. Не приказваме.

Вдигнах една либанска монета между палеца и показалеца си и оставих правоъгълното парче метал да улови следобедната светлина. Бях заел десет монети от Омар в нощта преди тръгването си и всяка от тях съдържаше малко повече злато от имперски дукат.

— Не съм го виждала досега. Щях да помня. Хубав мъж.

— Какво искаше?

Тя завъртя очи.

— Курва.

— Дойде право тук. Не се шляеше. Не се поколеба… дошъл е да види конкретно момиче ли?

— Хубава монета. Много ли тежи? — Тя протегна ръка с дланта нагоре.

— Да. — Притиснах я в дланта ѝ. Това изглеждаше голям харчлък за едно вероятно припознаване — а и не знаех защо просто не бях извикал на Ролас. Мина ми през ума да си тръгна, но Барас ми беше приятел, пък макар и коварен копелдак, който се беше оженил за момичето, по което копнеех в замръзналия Север… поне когато наоколо нямаше други момичета да ме топлят. А ако този човек наистина беше Ролас, то тук имаше нещо много сбъркано. Не се сещах за нито една свястна причина човекът, нает от Големия Джон да пази сина му, да влиза забързано в един бардак в Порт Френски. — Ще похарча остатъка вътре, така че колкото по-добра история ми дадеш, толкова по-малко работа ще има тази твоя Саманта.

Жената прехапа устна, претегляйки шансовете. От нея би излязъл ужасен покерджия. Хвърли поглед към вратаря, после към мен, и накрая го спря на либанската монета в ръката си.

— Каза, че искал да огледа момичетата. Интересуваше се дали използваме само свободни труженички, или купуваме и окована стока. Питаше за нови момичета. Бели момичета. Високи колкото мен, с тъмна коса. Казах му, че нямаме, но той пак искаше да огледа.

— Спомена ли име?

— На Островите е по-добре да не задаваш такива въпроси. Това е лесен начин да си спечелиш прерязано гърло.

Схванах ѝ мисълта. Макар и пиян, знаех, че това не са празни приказки. И все пак…

— Спомена ли име?

— Лиза.

— Де Вийр?

— Новите момичета получават само по едно име. Ако си вършат добре работата, могат да си заслужат друго след година-две. Но Де Вийр? Това няма да привлече клиентите. Може би Де Ликатес. Мен ме наричаха Четирите входа. Сера Четирите входа.

Лиза? Пленница на пиратите? Трябваше да обмисля това. Отстъпих встрани и едва не се блъснах в един мъж, натоварен с чували.

— Извинявай. — Някак си се бях принизил дотам да се извинявам на прости работяги. — Аз… — Обърнах се и тръгнах по улицата.

— Не искаш ли да използваш кредита си? — извика Сера след мен.

— Може би по-късно… — Не се обърнах, но главата ми се мотаеше, а не бях пил чак толкова много вино. Лиза де Вийр — робиня в Порт Френски? Как?

— Още се чудиш кой е четвъртият вход, нали? — извика тя след гърба ми.

Не ѝ отговорих, но честно казано, въпреки мислите за Лиза, бушуващи в главата ми… наистина се чудех.

Когато се качих по трапа на „Санта Мария“, слънцето вече залязваше. Кейовете бяха по-тихи, макар и далеч не тихи. Има едно затишие, което се възцарява, щом морето поаленее и сенките се удължат. Сенките на мачтите се протягат от закотвените кораби, все по-далеч и по-далеч, през пристанището, нагоре по стените на складовете, като се преплитат и сливат, докато накрая остане озарено само най-високото било, с последните лъчи на слънцето, пламтящи по именията, където пиратски лордове и дами си играят на благородници.

— Върна се да напоиш тия твои проклети добичета ли? — Бартоли се извиси зад рамото ми, докато стоях на перилата, зареял поглед към морето. Едно време човек поемаше риск, ако ме прекъсне по залез-слънце, но от Аслауг вече не идваше нито шепот.

— Те са камили, за бога. Камилите не пият. Това всички го знаят. — Вдигнах ръка пред лицето му, за да пресека всякакъв отговор. — Корсарите търгуват с плът — но не ходят да я грабят, нали? — Задаването на въпроси в Порт Френски можеше да донесе на Ролас прерязано гърло. Аз пък предпочитах да задавам въпросите си на „Санта Мария“. Доста по-безопасно.

— Да не искаш да купиш нещо? Та ти за едни камили не можеш да се грижиш!

— Откъде си взимат робите? — държах аз на въпроса си.

— Водят ги роботърговците, очевидно. — Бартоли почеса черната си брада и плю шумно през борда. — Корсарите ще препродадат пленниците от някой кораб, но не грабят от пристанищата, нито извършват набези във вътрешността. Дори пиратите имат нужда от приятели. Не сери там, където ядеш. Това е урок за всички… освен, явно, за шибаните ти камили.

— Добре… и къде човек може да си купи роб?

— На робски пазар. — Бартоли ме изгледа по същия начин, както от дни насам, с онзи поглед, който казваше „ти си идиот“.

— И къде…

— Избери си. Има цяла дузина. Първият е ей там, общият пазар зад склада на Измамниците, големият с дъсчения покрив, за тютюн и такива ми ти работи. Вторият е пазар за деца, току зад кръчмата „Кралско сърце“ в края на главната улица.

— Цяла дузина? — Изглеждаха ми прекалено много да ги проверявам всичките само въз основа на едно предчувствие и един човешки тил.

Бартоли сбърчи чело и се взря в пръстите си.

— Тринайсет всъщност.

Усетих как през мен пробягва тръпка — планетите се подреждаха.

— Тринайсет ли?

— Тринайсет.

„Първа спирка, втора сестра, тринайсети…“

— Къде е тринайсетият?

— Горе, зад къщите на лордовете, сред хълмовете. — Той махна с дебелата си ръка към града. — Всъщност те го наричат Тринайсети. Така разбрах, че са тринайсет. Но там не се върти голяма търговия. По-скоро е… как да го нарека? Школа. За обучение на елитни жени. Но те не са за такива като нас. Продават ги на богаташите от Марок и вътрешността.

Ето как на следващата сутрин едно предчувствие, един човешки тил, споменът за множеството прелести на Лиза де Вийр и двама вероломни матмагьосници ме накараха да бъхтам нагоре по улиците на Порт Френски, измъчван от махмурлук. Открих, че съм облян в пот въпреки облаците, растящи над хълмовете на Каг Ляр. Идеше буря. Не беше нужно да си моряк или фермер, за да го разбереш.

Юсуф ми беше натресъл това. Знаех си го. Като се почне от начертаването на маршрута ми до дома и се стигне до подхвърлянето на онези три числа, които сигурно е знаел, че ще поискам. Твърдо реших да си разчистя сметките с Омар и неговия наставник, като му дойде времето. А засега продължавах напред, мъжествено устоявайки на многобройните кръчми, наредени покрай улицата, тракането на рулетки от ниските мансарди и подвикванията на комерсиално настроени млади жени от сводестите прозорци.

Бях прекарал предната нощ на „Санта Мария“. Следобедното ми пиене ме беше застигнало и се бях наместил върху голяма купчина въжета до стълбите за бака с намерението да склопя очи само за миг. Следващото, което достигна до съзнанието ми, беше, че чайките серат върху мен, наоколо цари неприлично ярко утро, моряците крещят прекалено високо, а най-усърдните продавачи вече нареждат сергиите си по пристана.

След като се насилих да преглътна обилна закуска, реших да постъпя благородно и да видя дали не бих могъл да открия Лиза. Зачудих се дали да не потърся Ролас — ако онзи тип наистина беше Ролас, — но за Лиза поне знаех, че няма да се скита насам-натам. Освен това беше много вероятно Ролас вече да е задавал достатъчно въпроси, за да го намушкат и хвърлят във водите на пристанището. Или пък, доколкото го познавах, пръв да е намушкал нападателите си и после да му се е наложило да бяга.

Като се изкачиш сред хълмовете, водещи към вътрешността, Порт Френски преминава в имения на търговци и лозя, пръснати из местността. Тя е красива по един своеобразен начин, но бих предпочел да я гледам от седлото. Или въобще да не я гледам. Особено пък пеш и брулен от силен вятър, който не може да реши от коя посока да духа. Присвивах очи, за да ги опазя от песъчинките и праха, и следвах противоречивите напътствия на неколцина местни, избирайки средностатистическия маршрут. Скоро се загубих и открих, че вървя по сухи пътеки, виещи се между още по-сухи хълмове. Подминах един слабоумен селяндур, който ме засипа с още лъжи относно пътя до Тринайсетия; диалектът му беше толкова силен, че едвам се различаваше от грухтенето на прасетата му. Оттам нататък срещах само кози и едно изненадано магаре.

— Шибана работа.

Вече не виждах морето, нито града, само редици кафяви хълмове, осеяни с трънливи храсти и скали. С изключение на козите, тук-таме някой гущер, припичащ се на слънце, и един лешояд, кръжащ над главата ми, вероятно в очакване да умра, изглеждах съвсем сам.

После заваля.

Час по-късно, прогизнал и кален от няколко падания и вече отказал се от мисията си — сега целта ми беше да намеря отново Порт Френски, — издрапах на едно било и там, на върха на следващия хълм, беше Тринайсетия.

Мястото имаше вид на стара крепост — двор, ограден с висока стена, със стражеви кули на всеки ъгъл, издигащи се над море от сив гранит. От високата си позиция можех да различа множество сгради в двора: казарми, конюшни, офицерски квартири — единствената част от зданието, която изглеждаше смътно гостоприемна, — кладенец и три отделни двора за тренировки. Внушителните дървени порти, обковани с желязо, бяха затворени за външния свят. По кулите имаше стражи, а до тях — сигнални камбани, които чакаха да отприщят гласа си в случай на тревога. Още стражи крачеха по стените, някои се бяха облегнали на парапета, за да се насладят на една лула или да зяпат облаците. Мястото изглеждаше прекалено добре защитено, докато не осъзнаеш, че главната им грижа не е да попречат на робите да избягат, а да попречат да бъдат откраднати. В края на краищата те бяха ценна стока, а този остров се управляваше от престъпници.

Виждах как водят малки групички жени в дрехи от зебло от една сграда към друга. От това разстояние не можех да различа вратите на робските помещения, но те без съмнение щяха да са здрави и добре заключени.

— Хммм. — Отметнах мократа коса от очите си и огледах замислено мястото. Дъждът беше отслабнал и небето на изток просветляваше.

Никога не съм се имал за герой, но знаех, че една жена, за която за кратко бях възнамерявал да се оженя, може да е затворена там, обречена на доживотно робство, най-вероятно като наложница в някой харем далеч на юг. Извадих ключа на Локи изпод окаляните си дрехи. Той заблестя в сивата светлина. Почти можех да го усетя как ми се смее, докато го държах в ръката си.

Погледът ми се премести от всепоглъщащата чернота на ключа към тъмния масив на крепостта, която наричаха Тринайсетия и която ми се въсеше от отсрещното било. Веднъж вече бях щурмувал една твърдина, за да спася приятел. Ключът се загърчи в хватката ми, сякаш вече си представяше ключалките, които ще отстъпят пред него.

Не исках да го правя. Исках да се върна на „Санта Мария“ и да не сляза от нея, докато не стигна до вкъщи. Но аз бях принц на Червения предел, а това беше Лиза. Лиза де Вийр, моята Лиза, дявол да го вземе. Знаех какво трябва да направя.

— Копеле недно!

— Какво? — Отстъпих рязко извън обсега на юмруците ѝ.

— Камили? — изкрещя Лиза и се затътри към мен, възпрепятствана от въжето, което още спъваше краката ѝ. — Купил си ме за три камили? Три?

— Е… — Не си бях представял точно тази реакция, когато ѝ свалих робската качулка. Намирахме се само на стотина крачки от портите на Тринайсетия. Стражите по кулите ни гледаха и вероятно се смееха от сърце за моя сметка. — Камилите бяха хубави, Лиза!

— Три! — Тя замахна пак към мен и аз отскочих. Загубила равновесие, тя се пльосна с ругатни в калта.

Никакво „вероятно“. Можех да чуя как стражите се смеят.

— Лиза! Ангелче! Аз те спасих! — Реших, че е по-дипломатично да не споменавам, че всъщност са били само две камили. Третата я бях изтъргувал срещу пет сребърни крони и доста стилен кожен жакет с изящно гравирани железни пластини, пришити към гърдите и страните му. След сключването на сделката посредникът беше признал, че обучението на Лиза в задълженията на момиче от харем е било истинска мъка и вероятно е щяло да се наложи да я бичуват отвъд точката на физическа приемливост за ролята. — Спасих те!

— Съпругът ми трябваше да направи това! — От писъка ѝ ушите ми зазвъняха.

— Сигурен съм, че Барас е… — Преглътнах изречението и реших да не търся оправдания за подлото копеле. — Е, той не те спаси, нали? Така че имаш късмет, че те намерих. — Извадих ножа си. — А сега, ако спреш да се опитваш да ме удариш, ще ти освободя краката.

Лиза свали ръце и ме остави да клекна и да срежа въжето.

В мига, щом и последните нишки се разделиха, тя се втурна право назад към портата и закрещя яростни заплахи и страховити обещания, вдигнала и двете си ръце в неприлични жестове. За щастие кръвообращението в краката ѝ още не се беше възстановило съвсем и аз я хванах, преди да е изминала и една трета от разстоянието; сграбчих я изотзад и я завъртях.

— За бога! Ще те вземат обратно и ще скъсат договора за продажба. Тези хора не са никак добрички. Заради тази твоя голяма уста ще ти отрежат носа и ще трябва да правиш номера в някоя лудница само за да ядеш! — Тревожех се колкото за нея, толкова и за себе си. Намирахме се много далеч от града, а това бяха Корсарските острови: тук можеха да направят с теб кажи-речи всичко и да им се размине.

Започнах да я тегля. Всъщност беше малко по-лесно от тегленето на камилите от пристанището дотук. Успях да я завлека до мястото, от което започнахме, преди тя да измъкне ръката си и да ме зашлеви.

— Ох! Божке! — Хванах се за лицето. — За какво беше пък това?

— Казаха ми, че си умрял! — Звучеше ядосано, като че ли вината е моя.

— Казаха ми, че си се омъжила! — Сега беше мой ред да се ядосам, и то не само за шамара, макар че не бях сигурен защо. Заради неблагодарността вероятно. Онези камили ми харесваха. Хванах я за ръка и я повлякох по пътя. — Трябва да се махаме оттук. Ако видят, че те познавам, или ще искат повече пари, или просто ще ме убият, за да си нямат неприятности в бъдеще. — Вървях, а Лиза залиташе и се дърпаше зад мен. — Колко ли време ще мине, преди някой от мъжете по стените да докладва за всичко това на някой важен долу? Трябваше да ти оставя качулката, докато се загубим от поглед…

Млъкнах, когато Лиза захлипа — поемаше дълбоко въздух и го изпускаше треперливо, докато вървеше. При други обстоятелства може би щях да кажа или поне да си помисля нещо покровителствено за „слабия пол“, но честно казано, знаех точно как се чувства — аз също бях преживял твърде много измъквания, при които бих плакал от облекчение, ако не трябваше да се правя на храбрец пред компанията, в която се намирах.

Постоянно се озъртах назад към Лиза, докато я водех надолу. Дрехата ѝ от зебло се беше окаляла почти колкото моите, когато я съборих на земята, косата ѝ стърчеше под странни ъгли или висеше на мръсни масури, а очите ѝ бяха зачервени от прекалено много сълзи.

В Тринайсетия бях казал, че търся най-евтината хубавица, с която разполагат, и Лиза беше в редицата от осем жени, които изкараха от колибата за наказания. Никоя от тях не беше приведена в представителен вид, а в някои трябваше да се взираш доста усърдно, за да видиш някаква красота под мръсотията и синините. От Лиза обаче ми секна дъхът. Нещо в очите ѝ, във формата на устните ѝ, или пък… Де да знам. Може би просто защото тези устни, тези очи, извивката на шията ѝ означаваха нещо за мен, всяка нейна частица беше толкова изпълнена със спомени, че ми беше трудно да гледам фигурата пред себе си, без нашата история да се намеси. Това чувство никак не ми хареса — беше крайно неловко. Отдадох го на шока от пътуването си през Ада и дългото пребиваване в езически страни. Но то ми даде още една причина да се радвам, че съм си сложил булото на пустинник. Разбира се, бях го сложил, за да не ме познае и да издаде, че съм дошъл за нея. В най-добрия случай това би увеличило цената ѝ десетократно. В най-лошия щеше да доведе до смъртта ми.

— Какво? — попита тя, смутена за първи път. — Да нямам нещо на лицето? — Несъзнателно посегна да пипне бузата си и размаза още повече кал по нея.

— Нищо. — Извърнах поглед и успях да се спъна в един камък, докато го правех. Тя изглеждаше прекрасна. Твърде прекрасна за Барас Джон.

Стигнахме до покрайнините на Порт Френски преди Лиза да се съвземе достатъчно, за да попита:

— Докарал си кораб, нали?

— Е, определено един кораб докара мен.

Лиза потрепери.

— Не искам никога повече да плавам по море. Гадеше ми се по целия път до Виен!

— Аха. Е, намираме се на остров, така че… — Изравних се с нея, присламчих се по-близо и я прегърнах през раменете. — Не се тревожи. Познавам много хора, на които лодките не им понасят. Аз съм отличен моряк и въпреки това първата ми буря малко ме пораздруса, но моментално овладях цялата работа с въжетата и всичко останало. Научих онези викинги на едно-две нещица…

— Викинги ли? — Тя вдигна очи към мен и се намръщи.

— Дълга история.

— И защо си облечен като овчар от туземците? Това някаква маскировка ли е?

— Нещо тако…

— И защо — тя се отърси от ръката ми — си толкова кален? — Посочи с пръст една особено мръсна част от бедуинската ми роба. Не исках да ѝ казвам, че това не е кал. Камилите са отвратителни създания и една седмица по море с нищо не подобрява нрава им, а никога не съм виждал някой по-добър в изстрелването на лайна.

Вместо да обяснявам одеждите си, я разсеях с въпрос.

— Защо си ходила във Виен? — Не се сещах каква работа би могла да има в имперската столица, или поне бившата имперска столица.

— Барас ме водеше да се запозная със семейството му и да се установим в едно от западните им владения.

— Барас да не е…

— Жив и здрав си е. — Гняв набръчка челото ѝ. — Задържа се във Вермилиън по работа на баща си — Големия Джон тръгна преди нас към Виен, — затова не беше на кораба с мен, както го планирахме, просто ме прати с камериерките ми напред, заедно с някои вещи от стаите на двореца… Или поне мисля, че е жив и здрав. — Лиза ме докосна по ръката. — Той сигурно ме търси, Джал. Може да е пострадал — нали каза, че пиратите…

— Сигурен съм, че е в добро здраве. — Може да прозвуча малко сопнато. Моментната ми загриженост за Барас бе изчезнала в мига, щом чух, че не е плавал с нея. Зачудих се колко ли хора е пратил да търсят жена му. На Ролас можеше да се разчита, че ще стигне най-близо до целта, той беше човек с много таланти. — Хайде. — Ускорих крачка. — Трябва да се качваме на кораба.

Лиза подбра робата си от зебло и забърза подире ми.

„Санта Мария“ си стоеше, където я бях оставил, в очакване на отлива и се качихме на борда без произшествия. Бартоли също си стоеше, където го бях оставил, подпрян на перилата на кораба, и чешеше косматия си тумбак. Изкопчи от мен две сребърни крони, за да позволи на гостенката ми да пътува с нас до Марсил — цена, която платих без оплаквания, защото не исках да изглеждам стиснат пред Лиза.

Преди да отплаваме, успяхме да осигурим на Лиза рокля, като преговаряхме с нехранимайковците на кея през перилата. След кратко шетане между кея и някаква шивачница, скрита зад складовете, ни донесоха рокля, която честно казано приличаше на бродиран чувал, но беше по-добре от истинския чувал, в който я бях купил.

Аз стоях на пост пред малкия килер, служещ ми за каюта, бранейки честта на Лиза от силно незаинтересуваните моряци, докато тя се преобличаше. Накрая се появи, подръпвайки ръкавите, но без да се оплаква. Изглеждаше болнава дори в сумрака под палубата.

— Добре ли си?

Тя опря ръка на вратата, за да запази равновесие.

— Само това люлеене…

— Още сме на котва, вързани за кея.

Вместо да отговори, Лиза си запуши устата с ръка и се втурна към стълбите.

Когато два часа по-късно отплавахме със следобедния отлив, Лиза висеше на перилата на кърмата и стенеше. Аз стоях зад нея и бодро наблюдавах как Порт Френски се стопява в далечината. Може да съм преувеличил малко с твърдението, че съм отличен моряк, но в хубаво време в Средното море мога да се задържа на крака и да създам приемливо впечатление, че се наслаждавам на цялото морско преживяване. Лиза, от друга страна, се оказа моряк, който би ме накарал да изглеждам добре и в най-лошия си ден. Мислех, че никога няма да имам по-мърляви, шумни и склонни към оплакване спътници от трите камили, които ми пробута Омар, но Лиза ги надмина. Също като камилите, и най-слабото вълнение я караше да се празни и от двата края. Само енергичните ми възражения попречиха на капитан Малтурк да я затвори в бившето жилище на добичетата.

На втория ден узнах, че бурната реакция на Лиза към морските пътувания поне я е направила достатъчно непривлекателна за корсарите, пленили кораба ѝ, за да не я закачат по време на дългия обратен път към Островите. Камериерките ѝ нямали този „късмет“ и били продадени на друг пазар още на първото пристанище. Спасението на Лиза обаче си имало цена, тъй като тя пристигнала в Порт Френски толкова близо до смъртта, че нейният собственик бил на косъм да я хвърли във водите на пристанището, вместо да инвестира в лечението ѝ. Сега, когато бе попаднала отново в морето, състоянието ѝ бързо се влоши и тя прекара тридневното пътуване свита в малката ми каюта с две кофи. Аз стоях на палубата, така че не се виждахме много-много, докато благословеният вик „Земя!“ от въжетата горе не я подмами най-после на открито.

Тя стоеше, бледозелена и трепереща, докато аз мъжествено търпях вонята ѝ и сочех към все още невидимия бряг, сякаш можех да го зърна.

— Порт Марсил! Ще си наемем каюта на едно от корабчетата, които плават нагоре по Селийн, и най-много до два дни ще сме във Вермилиън!

У дома! Не можех да го видя, но определено го вкусвах и този път нямаше да мръдна оттам.

7.

В Марсил с Лиза прекарахме инкогнито два дни и една нощ, за да се възстановим. Наехме две стаи — по нейно настояване — в един първокласен хан на Прада Роял, която минава под различните дворци на старите марсилски крале. Изхарчих още от златото на Омар, за да приведа и двама ни в приличен вид: за мен хубав жакет с точно толкова брокат, че да намеква за връзки с войската, без да е вулгарен, тесни панталони в неутрално сиво и високи черни ботуши, лъснати до блясък, така че човек би могъл да се оглежда в тях. Лиза заряза мръсната си рокля и си избра скромни дрехи за пътуване, които нито щяха да я срамят, нито да привличат прекалено много внимание.

Разходка до банята и бръснаря, хубаво ядене в един от по-добрите пристанищни ресторанти и двамата започнахме да се чувстваме малко по-човешки. Разговорите ни все още протичаха на неравномерни и неловки изблици; заобикаляхме темата за нейната женитба и същевременно се връщахме отново и отново върху различните ѝ тревоги за Барас и всякакви неприятности, които може да е срещнал той при издирването ѝ. Но дори и така от време на време зървах на повърхността да изплува старата Лиза и изкопчих от нея няколко усмивки и изчервявания, докато говорех за старите времена, като внимателно избягвах да споменавам за мъртвите ѝ брат и баща.

Накрая ужасът на Лиза от още едно пътуване с кораб, пък макар и по река, ни накара да потеглим за Вермилиън с бърза карета, тоест да се друсаме по многобройните пътища, които следват пътя на Селийн на изток към столицата. Прекарахме няколко дни, седнали един до друг срещу един стар свещеник и един тъмнокос търговец от някакъв далечен арабски порт. Нощем се блъскахме сънливо един в друг, докато каретата продължаваше напред, сменяйки конете на различни станции по пътя. С удоволствие открих, че заспала с глава на рамото ми, Лиза ухае също толкова хубаво, колкото я помнех. Почти достатъчно хубаво, че да заличи спомена как смърдеше, когато слизаше със залитане от „Санта Мария“ в Марсил. По време на една от тези дълги нощи, когато главата на Лиза се свлече от рамото в скута ми, ми хрумна, че макар и трите сестри Де Вийр да се бяха омъжили неприлично бързо след предполагаемата ми смърт — Миша за брат ми Дарин, Шарал за смъртоносния граф Исен, а Лиза за моя неверен приятел Барас Джон (комуто аз никога не бих изменил), — всъщност скърбях само за загубата на Лиза.

Всичко щеше да се нареди добре. У дома. В мир. В безопасност. Ключът щеше да е на сигурно място в двореца. Мъртвия крал може да представляваше заплаха за малки групи пътници дълбоко в пустинята или в дивите планини, но трудно би могъл да поведе армия през Червения предел и да обсади столицата на Червената кралица. А що се отнася до по-подмолни опити — магиите на Мълчаливата сестра със сигурност не биха позволили на некромантията да действа там, където живеят тя и близките ѝ.

Миля след миля отлитаха под колелата и докато земите на баба ми се нижеха покрай нас, хипнотични в своята зеленина и познати шарки, в главата ми се въртяха разни мисли. Неща, които бях видял, хора, разговори, всичко се разплиташе в гладкия ми ум. Сегиз-тогиз вдигах щората и промушвах глава през прозореца да се насладя на ветреца. Единствено в тези моменти изпитвах някакъв намек за безпокойство. Простиращият се пред нас път, успоредните редици храсти от двете му страни, устремени в далечината, които се сближаваха все повече и повече, но така и не се срещаха, изгубени в бъдещето. Само когато погледнех така напред, страховете ми ме подгонваха, тичайки след каретата. Там, в сърцето на моя град, ме чакаше Мейрес Алус.

Бях доверил проблема си на Йорг Анкрат в онази пиянска нощ на един хамадски покрив. Той ми беше дал някакъв съвет, този белязан от тръни убиец, и там, в горещия мрак на пустинята, съветът му ми се бе сторил добър, истинско решение. В края на краищата нима той не беше крал на Ренар? Но пък, от друга страна, си беше още момче… Освен това, каквото и да ми бе казал, то бе отмито от цяла река уиски и помнех единствено погледа му, докато ми го казваше, и колко безрезервно бях повярвал в неговата правота.

Каретата се поклащаше и друсаше, милите отлитаха под колелата и домът се приближаваше от час на час. Подминахме три дълги колони войници, маршируващи към столицата. На няколко пъти пътят ставаше толкова претъпкан, че трябваше да се промъкваме покрай спрели обозни кервани, спорещи кочияши и войници, крещящи заповеди по линията. И някак си сред цялата тази гюрултия, жега и напрегнато очакване… аз заспах.

Сънувах Джон Резача, гигантски и сатаничен, като че ли в реалността не беше достатъчно лош. Видях как посяга към мен с останалата му ръка, бледа и окичена със зловещите трофеи на занаята му — устни, които беше отрязал за Мейрес Алус и носеше като гривни. Опитах се да побягна, но открих, че съм вързан отново за масата в маковите лаборатории на Алус. Онези големи бели пръсти ме търсеха, приближаваха се все повече и повече… и през цялото време аз пищях, и докато пищях, стените и подът изчезнаха, превърнаха се в прах и бяха отвени от сух вятър, разкривайки небе, озарено в мъртвешка светлина, с цвета на страданието. Ръката на Резача се отдръпна и в този миг, знаейки, че се намирам отново в Ада, аз му закрещях да ме хване и да ме издърпа обратно, без да ме е грижа каква участ ме чака — защото може би най-доброто определение за Ада е, че няма нито едно време и място, в което човек не би избягал само и само да се махне оттам.

— Нещо не е наред.

Вдигам очи и виждам, че пред мен Снори е спрял и оглежда хребетите наоколо.

— Нищо не е наред. Ние сме в Ада! — Думите не могат да го изразят, но дори ако единственото, което правиш, е да вървиш по прашна клисура, следвайки потока от души, Адът е по-лош от всичко, което някога си познавал. Боли те толкова, че ти се плаче, прежаднял си, мъчи те глад, нещастието тегне като вериги около врата ти и самото стоене там е като да гледаш как всичко, което някога си обичал, умира в мъки пред теб.

— Там! — Той сочи една назъбена група скали на хребета отляво.

— Скали? — Не виждам нищо друго.

— Нещо. — Снори се намръщва. — Нещо бързо.

Продължаваме нататък, капнали от умора. Тук-там земята е разпукана и от нея бликат дълги огнени езици, трепкат и се протягат към небето, а въздухът е изпълнен с отвратителна воня на сяра, която пари очите и дробовете. Клисурата се разширява в прашна долина, осеяна с канари. Вятърът ги е изваял в неземни форми, много от които смущаващо наподобяват лица. Започвам да долавям шепоти, отначало неясни, но постепенно стават разбираеми, докато се напъвам да различа думите.

— Мошеник, лъжец, страхливец, прелюбодеец, богохулник, крадец, мошеник, лъжец, прелюбодеец…

— Чуваш ли това, Снори?

Той спира и ме оставя да го застигна.

— Да. — Оглежда се, все още уплашен. — Гласове. Не престават да ме наричат убиец. Отново и отново.

— Само това ли?

— … богохулник, крадец, мошеник, лъжец, прелюбодеец…

— Не те ли наричат „мошеник“ или „крадец“?

Снори ми се намръщва отвисоко.

— Само „убиец“.

Слагам ръка на ухото си.

— А, да, сега е по-ясно. Мен също ме наричат „убиец“.

— … страхливец, прелюбодеец, богохулник…

— Богохулник? Аз? Аз? — Завъртам се и оглеждам свирепо каменните лица, обърнати към мен. Всяка скала на петдесет метра околовръст сякаш носи гротескни черти, които не биха изглеждали не на място върху статуите, красящи кулата на дядо ми.

— Гняв: извършил си греха на гнева… — носи се от десетки усти.

— Не съм гневен, да го еба! — изкрещявам в отговор, без да съм сигурен защо им отговарям, но потокът от обвинения ме е увлякъл.

— Похот: извършил си греха на похотта…

— Е… строго погледнато…

— Джал? — Ръката на Снори пада на рамото ми.

— Алчност: извършил си греха на алчността…

— О, я стига! Всеки е проявявал алчност! Искам да кажа, покажете ми човек…

— Джал! — Снори ме разтърсва и ме завърта към себе си.

— Да? Какво? — Премигвам нагоре срещу него.

— Похот: извършил си…

— Добре де! Добре! — изревавам толкова силно, че заглушавам гласовете. — Бил съм похотлив. Неведнъж. Ще си призная за всичките седем, само млъкнете.

— Джал! — Една плесница връща категорично вниманието ми към северняка. — Това не са нещата, от които се интересуват боговете. Това е твоето верую. Това са глупостите, срещу които реват вашите духовници.

Имаше право.

— Е, и?

— Мъртвите земи се оформят от очакванията на човек, но ние сме двама и религиите ни не се погаждат. — Той ме пуска. — Бяхме в царството на Хел, където тя властва над всичко мъртво. Но…

— Но?

— Мисля, че сега сме кривнали в твоя Ад.

— О, боже.

— … не изговаряй напразно името Господне… — Гласът на епископ Джеймс, макар че заместникът на баща ми никога не е съскал така, сякаш му се иска да ми издере очите.

Подземният свят, над който властва двуликата богиня на Снори, Хел, е доста ужасно място, но имам чувството, че моят Ад от огън и жупел, препълнен с грешници и дяволи, които ги пекат, може би го надминава по гадория.

— Да се връщаме. — Завъртам се и тръгвам назад откъдето сме дошли. — Как изобщо се озовахме тук? Уж ти си вярващият.

— … неверник, неверник, изгорете неверника…

— Искам да кажа, ти си този с по-силна вяра.

— … неверник, неверник, мъчете неверника…

— Не че и моята вяра не е много силна, слава на Господа! — Прекръствам се — Отец, Син и Свети дух, — и то не с онова вяло движение, както прави татко, а грижливо и прецизно като епископ Джеймс.

— Може да не е от теб, Джал. — Ръката на Снори отново е на рамото ми и ме спира. Поглеждам го и той кимва напред.

Нещо пробягва през пролуката между две от най-големите канари, пръснати по дъното на долината. Успявам да го зърна съвсем мимолетно — нещо мършаво и бледо… нещо лошо.

— Това е Адът на нашия враг. Той го е довел със себе си на лова. — Снори вече е стиснал брадвата.

— Но никой не знае, че сме тук… — Слагам ръка върху ключа, скрит под жакета ми, току над сърцето. Изведнъж ми се струва тежък. Тежък и по-студен от лед. — Мъртвия крал?

— Възможно е. — Снори разкършва рамене. Сините му очи изглеждат почти черни в мъртвешката светлина и са вперени в скалата, зад която е изчезнало създанието. — Ако по някакъв начин е бил известен за присъствието ни, може би просто да иска да си отмъсти, че сме държали ключа далеч от него.

— Като стана дума…

Създанието слага край на всякакъв по-нататъшен разговор, като се появява от сенките в подножието на скалата и се втурва към нас с ужасяваща скорост. Носи се напред на тънки костеливи крака, силата на всеки тласък го отхвърля на една страна, само за да бъде коригиран от следващия, така че то криволичи през осеяната със скали равнина, оставяйки след себе си пищящи от ужас каменни лица. Напомня ми за белите жилки, които можеш да видиш в мускулите на мъж, разпорен с меч. Нерви, така ги наричаше един от моите наставници, докато сочеше кошмарните рисунки в някакъв древен том по анатомия. Това създание прилича на нерв: бяло, тънко, дълго, разклоняващо се на крайници, които на свой ред се разделят на три подобни на корени пръста, а главата му представлява безок клин, достатъчно остър, за да се забие в човек.

— Лич. — Снори назовава звяра и прави три крачки към него, преценявайки момента на удара си. Надава рев, острието на брадвата му разцепва въздуха, а мускулите му се издуват, тласкайки я напред. Личът се стрелва под удара и се надига да сграбчи Снори за гърлото, а с другата ръка за корема, вдига го високо във въздуха и го тръшва на земята с отвратително хрущене. Вдига се облак прах, така че не мога да видя как е паднал, макар че при толкова много скали наоколо едва ли е добре.

— Мамка му. — Най-после се сещам да изтегля меча си. Той излита със звън от ножницата и мъртвешката светлина запламтява по руните, точещи се по острието. Ръката ми трепери.

Брадвата на Снори се надига нестабилно сред прашния облак и личът я грабва, а после продължава движението, за да я завърти в кръг и да я стовари горе-долу на мястото, където очаквам да е главата на Снори. Ударът отеква глухо и окончателно. Мога да различа само дръжката, стърчаща без опора, когато личът я зарязва и тръгва към мен, прахът все още се издига около него като дим. От създанието се излъчва ужас, както от огъня — топлина.

— О, гадост. — Бръквам с другата си ръка в пазвата си и вадя ключа на Локи. — Виж, можеш да го вземеш, само ме остави…

Личът напада и е толкова бърз, че ми се струва, че съм замръзнал на място. В един миг е там, в края на прашния облак, а в следващия ме е докопал с една ръка за гърлото, а с другата — за китката, държаща меча. Докосването му е неописуемо скверно. Бялата му плът сякаш се слива с моята. Имам чувството, че безброй корени потъват в мен, заравят се между вените, и всеки от тях пламти от люта агония, която не оставя място дори за писъци.

Създанието ме държи така, безполезен и неподвижен, докато бялото му клиновидно лице ме оглежда, и всичко, което мога да направя, е да се моля да умра, но не съм в състояние да процедя думите през челюстите си, стиснати толкова здраво, че очаквам всеки миг зъбите ми да се строшат, да се пръснат на парченца всичките наведнъж.

Главата на лича се накланя към ключа на Локи, който държа в парализираната си ръка между нас, насочен нагоре.

Зървам покрай главата на лича нещо голямо и димящо да се носи към нас. В последния момент виждам, че това е Снори и че от него се вдига прах с всяка гърмяща стъпка. Ръцете му са празни, сякаш възнамерява да разкъса създанието с гола сила. Личът се обръща, по-бърз от мисълта, и го улавя за раменете. Колкото и да е тънък, той е като вкопан в земята и поема целия импулс на атаката на викинга само с една рязка крачка назад.

Аз стоя, все още замръзнал в мига. Мечът на Едрис Дийн се е изплъзнал от ръката ми, пусната от лича, но още не е паднал на земята. Очите ми проследяват пътя му и виждат, че при крачката назад личът се е притиснал в черната пръчица на ключа на Локи и върхът е проникнал на сантиметър в бялата му плът.

Мога единствено да го завъртя.

И щом ключът се завърта, неговата чернота нахлува в алабастровото бяло на лича, стрелва се по него на абаносови нишки, всяка от които се разклонява ли, разклонява, омърсява го, покварява го. Гравитацията посяга за мен и аз падам, измъквайки ключа, но още докато се стоварвам на земята, вдигайки прах, виждам как личът започва да се разнищва, като че ли се състои от хиляда нишки, хиляда тънки бели тръбички, сега сиви и гниещи, всяка от които се отделя от съседната и всичко това се разтваря, разгръща, пада…

— Вермилиън! — Блъскане по покрива на каретата, грубият глас на който там селяндур в момента държеше юздите. Надигнах се рязко, облян в пот.

— Слава на Бога! — Потреперих. Погледнах китката си, очаквайки да видя там белега от изгаряне, оставен от лича. Лиза измърмори в просъница с глава в скута ми и лице, скрито от косата ѝ. Старият свещеник, отец Агор, присви неодобрително срещу мен бледите си очи.

— Вермилиън ли каза той? — Повдигнах щората и надникнах навън, примижавайки срещу ярката светлина. Покрай нас се подрусваха покрайнините на Вермилиън. — Най-после!

— Стигнахме ли? — Лиза мигаше, на лицето ѝ имаше отпечатък, където беше лежала върху мен, нишки коса се бяха пъхнали в ъгълчето на устата ѝ.

— Стигнахме! — Усмивката ми беше толкова широка, че чак лицето ме заболя.

Лиза ме стисна за ръката и също се усмихна, и изведнъж всичко на света беше наред. Поне докато не си спомних за Мейрес Алус.

След минути двамата с Лиза слязохме пред съдебната палата на площад Голот, схванати и протягащи се, и се заоглеждахме невярващо. Отец Агор подхвърли монета на един носач, който свали багажа му от покрива на каретата и тръгна след свещеника с куфар под всяка мишница. Мълчаливият ни приятел търговец се оттегли — багажа му го караше едно момче с муле, и двамата с Лиза останахме сами на претъпканата улица, докато каретата се отдалечи с трополене към която там конюшня щеше да я приеме.

По пътя си на юг със Снори бях прекарал голяма част от времето си в планиране и сладостно очакване на завръщането си във Вермилиън. Докато пътувах с Лиза, почти не бях обелил и дума по въпроса — може би от страх да не урочасам работата, или пък от неверие, че след всичко, което бях изтърпял, домът ни ще чака да ни приеме отново, все едно нищо не се е променило. Но ето го тук, оживен, горещ, потънал в собствените си грижи и безразличен към нашето пристигане. На Адамовия площад имаше събрани много войници, провизиите им бяха струпани край стената на военната академия.

— Ще ме заведеш ли у дома, Джал? — попита Лиза.

— По-добре не. Срещал съм по-големия ти брат и той не ме харесва. — Лорд Грегъри щеше да ме накълца лично, ако не се бях скрил зад ранга си и не го бях принудил да подкокороса граф Исен да свърши работата вместо него.

— Сега живея в двореца, Джал. — Тя беше навела глава и бе забила поглед в краката си.

— А, да. — Бях забравил. Тя имаше предвид стаите в апартамента на Големия Джон в крилото за гости, които делеше със съпруга си. — Не мога. Има нещо много важно, което трябва да свърша веднага.

Лиза вдигна очи, разочарована.

— Виж. — Размахах ръце, като че ли имаше нещо за виждане, което би могло да го обясни. — Ти не ме искаш там. Не и докато се срещаш с Барас. А и едва ли ще те сполети някаква беда оттук до портите на двореца.

Тя продължаваше да ме гледа с големите си очи, без да казва нищо.

— Аз щях да се оженя за теб, знаеш ли? — Тези думи ме изненадаха, но вече бяха излетели, а думите не можеш ги върна обратно. Те остават да висят помежду ви, неловки и смущаващи.

— Ти не си семеен тип, Джал. — Беше килнала глава и върху лицето ѝ имаше отсянка на изненада.

— Бих могъл да съм! — Навярно. — Ти беше… специална, Лиза. Имаше нещо хубаво между нас.

Тя се усмихна, от което я пожелах още повече.

— Моят балкон не е единственият, на който си се катерил, Джал. Дори в именията на баща ми. — Тя ме хвана за ръцете. — Знаеш ли, жените също обичат да се позабавляват. Особено пък жени, родени в семейство като моето, които знаят, че ще бъдат омъжени според интересите на баща им, а не по собствен избор.

— Баща ти веднага би сграбчил шанса да омъжи една от дъщерите си за принц!

Лиза стисна ръцете ми.

— Брат ни наистина сграбчи шанса.

— Дарин. — Името му имаше горчив привкус. По-големият брат. Онзи, когото не можеш да видиш да излиза с пиянско залитане от бордеите в предутринната сивота, нито пък да прахосва чужди пари на хазарт. Онзи, който не е затънал до ушите в дългове към престъпници от подземния свят.

Изведнъж почувствах, че не мога да търпя любезността ѝ и секунда повече.

— Виж какво. Трябва да се погрижа за тази работа. Тя не може да чака. И… — Затършувах във вътрешния джоб на жакета си. — Имам нужда от помощта ти. — Извадих ключа на Локи, увит в парче дебел кадифен плат и овързан здраво с връв. — Пази ми това. Не го отваряй. За бога, дори не го докосвай. Не го показвай на никого. — Свих ръцете ѝ върху пакетчето. — Ако не се върна в двореца до един ден, предай го на Червената кралица и ѝ кажи, че е от мен. Можеш ли да го направиш? Важно е. — Тя кимна и аз пуснах ръцете ѝ. И някак си, въпреки че този ключ беше най-ценното нещо в целия Червен предел, нещо, за което се бях сражавал и проливал кръвта си, и буквално бях минал през Ада, за да го опазя, не усетих да ме жилва съжаление, като позволих на Лиза де Вийр да го вземе. Само чувство на покой.

— Джал, плашиш ме.

— Трябва да отида да видя Мейрес Алус. Дължа му много пари.

— Мейрес Алус? — Тя се намръщи.

Спомних си, че за повечето хора от моя кръг Алус е търговец — вярно, богат, но нищо повече, а кой има време да помни имената на търговците?

— Много опасен човек.

— Е… значи трябва да му платиш. — Тя хвана ръцете ми в своите. — И внимавай.

Старата Лиза може би щеше да се изсмее и да отвърне да кажа на този Мейрес да почака — а ако има дързостта да ме докосне с пръст, да извадя меча си и да му видя сметката. Но новата Лиза беше доста по-добре запозната с реалностите за мечовете, срещащи плът. Новата Лиза искаше да преглътна гордостта си и да платя. Едно време имаше един Джалан, който също би ме посъветвал да размахам меча — само че онзи Джалан беше на осем години и с него отдавна вече не се познаваме.

Първо отскочих до Търговската гилдия, голям купол, в който може да се влезе през много арки, разположени по периферията му. На широкия мозаечен под под купола се събират търговци с определена степен на заможност, за да сключват сделки и да разменят слухове, които смазват колелата на индустрията. От вътрешната страна на купола, на няколко етажа над залата, минава галерия, а покрай нея се редят врати, водещи към кабинети с изглед към града наоколо.

Отначало взех пари назаем от борсата. За да ги взема, си послужих със семейното име, оставяйки като допълнителна гаранция меча на Едрис Дийн — каквото и зло да го петнеше, никой не можеше да отрече качеството на стоманата: древна стомана, взета от руините на Строителите и претопена; никой днешен ковач не притежава уменията да я направи толкова здрава. Дали вестта за моето затворничество в Умбертиде е стигнала до Вермилиън, не се поинтересувах, но не изглеждаше много вероятно предвид факта, че излязох от Гилдията с петдесет златни крони.

С тези пари и остатъка от либанските монети на Омар си купих достатъчно качествени дрехи, че да отговарят на положението ми, плюс ланец от кърваво злато, рубинен пръстен и диамантена обица. Дрехите трябваше бързо да бъдат приспособени към моето телосложение от размерите на клиентите, за които бяха приготвени, но аз плащах достатъчно щедро и прощавах всякакви несъвършенства на кройката.

За да заемеш много пари, трябва да изглеждаш представително. Един дрипав крал няма да получи никакъв кредит, каквито и гаранции да притежава.

Останал отново без пукната пара, се качих в галерията, където най-богатите лихвари на Вермилиън въртят бизнеса си. Мейрес Алус никога не би получил кабинет в този кръг, макар че притежаваше парите да седи сред такива люде. Тук властваха старите пари, търговски династии с добра репутация и дълги връзки с короната. Избрах да се обърна към Сайлъс Марн, търговски принц, за когото дядо Гариус бе изказвал добро мнение през годините.

Мъжете на вратата предадоха молбата ми вътре и Сайлъс бе достатъчно възпитан, за да не ме кара да чакам. Прие ме лично в стаята си за срещи, сводесто помещение, облицовано с мрамор, с бюстове на множество отдавна мъртви Марновци, наблюдаващи ни от нишите.

Лихварят, толкова стар, че направо скърцаше, се надигна от стола си, щом влязох, под тежестта на кадифените си одежди. Махнах му да седне и той се отказа от усилието, преди да се е изправил съвсем.

— Благодаря ви, че ме приехте без предизвестие. — Настаних се на стола, на който той ме покани с жест, и двамата се взряхме един в друг над повърхността от лъскав махагон.

— Трудно бих могъл да отпратя един принц на кралството, принц Джалан. — Сайлъс Марн ме гледаше с мътните си кафяви очи, почти загубени сред множеството бръчки по лицето му; кожата му беше жилава и покрита със старчески петна. Дарих го с широка усмивка и той ми отвърна с по-предпазлива. От малката му глава стърчаха големи уши и подобен на човка нос, но пък, изглежда, това е участта на всеки човек, който живее прекалено дълго. — С какво мога да ви помогна?

Побутнах през бюрото съответния документ. Намачканият пергамент не изглеждаше в по-добро състояние от стария Сайлъс, също толкова петнист и сбръчкан, с почти нечетлив текст и напукан восъчен печат.

— Изглежда сякаш е минал през ада. — Сайлъс не понечи да го вземе. — Какво е?

— Акт за тринайсет двайсет и четвърти дяла от солните мини Кръптипа.

— Аз съм запознат с вашите… премеждия в Умбертиде, принц Джалан. Срещу вас са повдигнати много сериозни обвинения. За един убиец на деца би било по-лесно да получи кредит, отколкото за банкрутирал човек, обвинен в множество измами. Сигурен съм, че тези обвинения са безпочвени, разбира се, но самият факт, че съществуват, е ужасна пречка за…

— Не искам кредит. Искам да продавам. Мината Кръптипа съдържа огромни залежи от сол в непосредствена близост с някои от най-големите пазари и пристанища в Разделената империя. Разполага с готова инфраструктура, която да увеличи добива сега, когато оттеглянето на Келем откри за експлоатация райони, недостъпни в продължение на векове. Продукцията на мината може да подбие вноса, като същевременно носи значителна печалба от всеки тон. Като длъжник аз съм свободен да сключвам сделки с цел да събера средства за покриване на задълженията си.

Сайлъс отпусна сбръчканата си ръка върху акта за продажба.

— Виждам, че кръвта на дядо ви тече и във вашите вени, принц Джалан.

При тези думи усетих да ме жилва вина.

— Той добре ли е? Искам да кажа… три кораба…

Старите очи се присвиха неодобрително, сухите устни бяха стиснати в тънка линия. Търговецът ме наблюдава един дълъг момент, после се отпусна и по лицето му плъзна съвсем бледа усмивка.

— Ще е нужно нещо много повече от три кораба, за да отвори сериозна дупка в активите на дядо ви. Но въпреки това — с най-голямото ми уважение, — не беше хубаво да ги губите.

— Колко ще ми дадете? — Почуках по масата.

— Прям. — Усмивката на Сайлъс се разшири. — Може би смятате, че човек на моята възраст няма време за увъртания.

— Направете ми предложение. Мястото струва сто хиляди.

— Наясно съм със стойността му. Мините бяха обект на сериозни спекулации. Но законността на вашите претенции ще се нуждае от сериозно изясняване и ще бъде съпътствана от риска да не би дукът на Умбертиде да конфискува активите ви предвид непозволеното ви заминаване. Ще ви дам десет хиляди. Смятайте го за услуга към семейството ви.

— Дайте ми пет хиляди, но ми позволете да си го откупя обратно за десет хиляди до края на месеца.

Старецът килна глава, сякаш се вслушваше в някакъв невидим съветник.

— Съгласен.

— И ще трябва да си тръгна със златото до час.

Това накара белите му вежди да се повдигнат на немалка височина.

— Може ли човек дори да носи пет хиляди в злато?

— Правил съм го и преди. На другия ден ръцете те болят.

Ето как час по-късно излязох оттам, понесъл малко, но изключително тежко ковчеже, притиснато към гърдите ми. Беше необходимо доста тичане на десетина подчинени под купола на Търговската гилдия, за да търсят наляво и надясно връщане на стари услуги, но Сайлъс събра нужното злато и аз му предадох контролния си дял от най-богатата солна мина в Разделената империя.

Вървях по главните улици и ми се искаше да се бях възползвал от предложението на Сайлъс да ми даде носач, но в същото време не се отказвах от собствения си аргумент, че никой не бива да пропуска възможността да носи толкова много злато. Минаването ми привлече някои погледи, но никой не би бил толкова глупав да си мисли, че ще нося такова богатство без охрана, а дори и да го знаеха, малцина биха били толкова глупави да се опитат да ме ограбят посред бял ден на широките улици в центъра на града. Във всеки случай новата ми премяна включваше малък нож във вътрешен джоб току над китката, готов да изскочи веднага, за да намушка евентуални крадливи ръце.

Докато стигна до голямата кланица на четвърт миля от централата на Търговската гилдия, имах чувството, че ръцете ми са станали два пъти по-дълги и са направени от желе. Взрях се нагоре към внушителната сграда. Сякаш беше минал цял един живот, откакто бях влизал за последно вътре. Малко над година според календара. Бях изминал две хиляди, че и повече мили пеш. Някога тук е имало кланица за добитък, осигуряваща телешко за кралската трапеза, а сега мъже се колеха един друг — Кървавите дупки бяха едно от най-популярните свърталища на Мейрес Алус.

Биячите на вратата ме пуснаха, без да задават въпроси. Всеки ден тук идваха богати мъже да гледат как бедни мъже умират и да залагат за резултата. По-големият брат Териф, Декмън, със сигурност ме позна, когато вдигна поглед от бюрото си. Сложи пръст под лявото си око и подръпна кожата надолу, за да покаже, че влизането ми е било забелязано.

Около четирите ями се мотаеше обичайната тълпа, а по края стояха букмейкърите със ставки, изписани с тебешир над сергиите им. Отделих един момент да попия всичко: цветовете, шума, аристократите, следвани по петите от своите подлизурковци, рехавия ореол от кибици и шетащите насам-натам продавачи на вино и мак и дами с платима привързаност.

Миризмата на кръв беше навсякъде, като подводно течение. Не бях я забелязвал през всичките години, прекарани тук, докато залагах на касапницата. Тази миризма събуди в мен спомени, не за Кървавите дупки, а за Аралския проход и Черната крепост. За миг почувствах как ледените води на Слидр ме обгръщат и червената берсеркерска ярост се надига да ги посрещне.

Прекосих залата и отидох при Дългия Уил, треньор и търсач на таланти, мършав човек с чорлава сива коса.

— Мейрес тук ли е?

Дългия Уил кимна към Охрената яма. От четирите големи ями тя се намираше най-далеч от главния вход. Запромушвах се през тълпата, като се потях, и то не само от усилието да нося съкровището си. Мисълта за Мейрес Алус предизвикваше тръпки в мен и караше краката ми да омекват досущ като треперещите ми ръце — макар че с този страх идваше и неочакван гняв, надигаща се жега, която се бе спотайвала под ужаса, правейки ми компания през цялото дълго и друсащо пътуване от Марсил.

Едно хубаво момиче плъзна пръсти през косата ми, един мазен продавач на вино тикна към мен калаен бокал. Аз погледнах многозначително към ковчежето, заемащо и двете ми ръце.

— Принц Джалан? — Някой ме беше познал, но не беше уверен.

— Това Джалан ли е? — обади се един дебел южен барон. — Проклет да съм, той е.

Дребни служители се разделяха пред мен, докато се приближавах към гъстата пъстроцветна групичка по края на Охрената. Повече от година. Хиляди мили. От ледената пустош до палещата пустиня. Бях минал през самия Ад… и ето ме пак тук, откъдето бе започнало всичко. Четиринайсет месеца и вече почти не ме познаваха, тук, на мястото, където бях пропилял толкова време и пари, и чужда кръв.

Около мен вече се надигаше мърморене: дори тълпата да не беше сигурна за името ми, можеше да разпознае човек, вървящ целенасочено към сърцето на нещата. Последните няколко слоя се отдръпнаха, мъже, които познавах по лице и име: съдружници на Мейрес, търговци, които държеше в джоба си, дребни лордове, които го ухажваха за заеми или бяха ухажвани за едно или друго предимство. Тук се въртеше бизнес, докато на двайсет стъпки под нас двама мъже се биеха, влагайки всичко от себе си, за да пречукат другия с юмруци.

Двама теснолики словени отстъпиха встрани и там, между тях, стоеше Мейрес Алус, дребен, с маслинена кожа и скромна туника — като го гледаш, никога не би ти хрумнало, че той притежава това място и още много други. Мейрес не показа нито изненада, нито интерес от моето появяване.

— Принц Джалан, дълго ви нямаше. — От ямата зад него се надигна триумфален рев, но вече никой не изглеждаше заинтересуван. Представих си как победителят вдига поглед, очаквайки да види ликуващи физиономии, но не вижда нищо освен дървения парапет и тила на някоя и друга глава.

Йорг Анкрат, това дете чудо, за което, изглежда, се носеха толкова много пророчества, този свиреп и всепобеждаващ младеж, около когото явно се въртяха плановете на баба ми, младият крал, възпламенил Строителско слънце в Гелет и още едно пред прага на Хамада… той ми беше дал съвета си как да се справя с Мейрес Алус. Беше изрекъл думите си в горещия пиянски мрак на една хамадска нощ и сега, когато Алус най-сетне стоеше пред мен, онези забравени думи се надигнаха като мехурчета от дълбините на паметта ми.

— Дойдох да уредя делата ни, Мейрес. Може би е по-добре да отидем на някое по-уединено място. — Посочих с очи към закритите със завеси ниши, където се извършваха всевъзможни преговори в Кървавите дупки, от плътски до търговски, не че двата вида можеха да се разграничат.

Тъмните очи на Мейрес се спряха на ковчежето в ръцете ми.

— Струва ми се, че прекалено голяма част от делата ни са се вършили зад затворени врати, принц Джалан. Нека уредим сметките си тук.

— Мейрес, едва ли е подходящо…

— Тук. — Това беше заповед. Той искаше да ме унижи пред свидетели.

— Аз наистина не…

— Тук! — излая Мейрес Алус. Не си спомнях някога преди да е повишавал глас. Той хвърли поглед през рамо в ямата. — Лош бой. Доведете мечката.

Ако в Кървавите дупки все още имаше някой толкова погълнат от собствените си дела, че да не зяпа мен, споменаването на мечката бързо промени това. Тръпка пробяга през тълпата и тя се юрна вкупом към Охрената, привлечена от виковете на боеца за милост и перспективата да види как не получава такава.

Мейрес не се обърна да гледа зрелището, а вместо това задържа очи върху мен. Стояхме така, докато гъмжилото наоколо виеше за кръв: гласовете си съперничеха първо с писъците на мъжа, а после с ужасното мляскане на мечката, разкъсваща храната си.

— Имате някаква работа с мен ли, принц Джалан? — Мейрес килна глава, подканвайки ме да отговоря. Двама от биячите му сега стояха до раменете ми, корави мъже, които бяха оцелели в ямите, за да се издигнат до сегашното си положение.

— Дойдох да си изчистя дълговете, Мейрес. Взех тези заеми съвсем добросъвестно и дадох дума да се разплатя в пълна мяра. Баща ми е син на Червената кралица и аз не давам обещанията си лекомислено. — Наблегнах на перченето. Щом щях да похарча хиляди в злато, можех поне да се насладя на момента. — Напомни ми колко точно ти дължа.

Мейрес протегна ръка и един грамаден мъж в черно сложи списък в дланта му. Знаех, че този човек е негов счетоводител, макар че с тези големи като наденички пръсти изглеждаше по-подходящ за борба с тролове, отколкото за еквилибристики с числа.

— Дългът възлиза на три хиляди и единайсет златни крони. — Рязко поемане на дъх пробяга през зяпачите, може би дори самата сграда всмука навътре стените си при това число. Мнозина от присъстващите трудно биха си представили толкова голяма сума и никой от съсловието им не беше толкова богат, че да не го заболи от загубата на три хиляди.

Три хиляди беше чувствително повече, отколкото бях заел от Мейрес. Пък дори и с месеците лихва. Заподозрях, че са ми начислили услугите на мъжете, пратени по петите ми, Албер Маркс, Джон Резача и словенските братя, натоварени със задачата да ме върнат в града за потайна и страховита смърт. Пъшкайки от усилие, закрепих ковчежето на едната си ръка, а с другата отворих капака.

— Би ли накарал човека си да отброи нужната сума? — Пристъпих напред, така че ковчежето почти докосна Мейрес, на едно ниво с главата му, и сиянието на монетите озари лицето му.

Това отне известно време, но всяко загребване на големите като лопати длани на счетоводителя облекчаваше товара ми. Той претегляше монетите на везните си, обявяваше на висок глас сумата, а после изсипваше блестящата купчина в кожена торба. Като осъзна, че тази, с която разполага, ще се окаже прекалено малка, за да побере плащането ми, бързо прати да донесат още две.

— Хиляда.

Докато счетоводителят гребеше и теглеше, теглеше и гребеше, Мейрес не откъсваше очите си от мен, тъмни и непроницаеми. Лудостта, която бях видял в тях онзи ден в маковата му лаборатория, сега бе скрита.

— Изплащането на един заем винаги е добре дошло — но кажете ми, кое предизвика тази промяна у вас, от човек, горящ от желание да заема, до човек, горящ от желание да плаща?

— Две хиляди. — Счетоводителят завърза втората торба.

Отвърнах на погледа му. Дали Мейрес ме подканваше да оглася методите му? Предизвикваше ли ме? Този главорез с порочните му вкусове, който убиваше между стените на Вермилиън, който вечеряше толкова близо до двореца, че сенките на кулите биха могли да докоснат къщата му, по-богата от тези на мнозина лордове, който създаваше собствени закони и раздаваше собствено правосъдие.

— Срещнах един крал и потърсих съвета му.

— И той ви посъветва да ми платите?

Замислих се за срещата си с Йорг Анкрат. Когато му бях разказал за проблема си, той първо се умълча, а после отвърна сериозно, сякаш цяла нощ не беше близвал нито капка.

— Той каза да ти дам каквото искаш. — Оставих ковчежето между нас и разтрих ръцете си.

— Мъдър крал.

— Три хиляди. — Счетоводителят върза и последната торба, а после се наведе над ковчежето да отброи последните единайсет монети.

— Изглеждате ми променен човек, принц Джалан. Надявам се, че пътуванията из останките на някога могъщата ни империя не са ви покварили?

— Шест… седем… осем… — Счетоводителят слагаше монетите в един джоб на кожената си престилка.

— Минах през Ада, Мейрес.

— Пътищата наистина могат да бъдат опасни. — Той кимна. — И все пак, сигурен съм, че ще видим завръщането на стария принц, такъв щастлив младеж, толкова уверен в мнението си, толкова готов да харчи.

— Девет… десет…

— Аз също се надявам — но засега ще трябва да се задоволиш с принца, който виждаш пред себе си. — Спомнях си какво бе чувството да съм вързан за масата му… изражението му, докато ме предаваше в ръцете на Джон Резача… как бях крещял и умолявал. Снори погрешно бе взел това за храброст.

— Единайсет. — Счетоводителят се изправи. Изглеждаше обзет от нежелание да остави ковчежето, докато златото още покрива дъното му. — Дългът е изплатен.

— Чудесно. — Усмивката на Мейрес издаваше, че знае, че макар веригите на дълга да са паднали от мен, сега той ме притежава повече от всякога преди. Ледена тръпка пробяга през мен — студеното предизвикателство на Слидр — и червената ярост, която ме бе прекарала през най-острата река в Ада, се надигна да опърли този мраз. Спомних си всички думи на момчето-крал.

— Йорг Анкрат ми каза: „Дай му каквото иска“. — Пристъпих напред и се наведох да вдигна ковчежето си.

— Само още едно нещо, принц Джалан. — Гласът на Мейрес ме спря, докато стоях наведен пред него. Студена ръка стисна сърцето ми и разбрах, че единственият път, открит пред мен, е пътят на Йорг.

— Той ме предупреди, че ще кажеш така. — Спомних си всичко. Спомних си мрака, жегата, предсказанието на Йорг Анкрат: „Когато му ги дадеш, той ще поиска още. «Само още едно нещо», така ще каже“. И си спомних изражението на момчето-крал.

— Той каза: дай му каквото иска. — Изправих се, бързо и гладко, без да докосвам ковчежето. — А после вземи каквото ти искаш! — Рязко движение на китката и опакото на ръката ми се плъзна по шията на Мейрес. Малкият триъгълен нож, скрит допреди миг в ръкава ми, а сега стърчащ между пръстите ми, му преряза гърлото. Почти не го усетих.

Хванах го зад тила и го притиснах към себе си, докато пръскаше алена кръв и се мъчеше да заговори. Бях го направил преди някой от хората му да разбере какво се е случило.

— Аз съм внук на Червената кралица — изревах в настъпилата тишина. — Мейрес Алус е мъртъв. Животът му ми принадлежеше и аз го взех. Тук вече няма нищо за пазене. — Гореща кръв напои гърдите ми, докато притисках Алус към себе си. Надигнах брадичка, когато едната му ръка посегна вяло нагоре да задращи по лицето ми. — Не ми пука как ще си разделите собствеността му, но вдигнете ли ръка срещу мен, ей богу, ще я загубите!

Тълпата се беше отдръпнала от нас ужасена, като че ли насилието, което гледаха всеки ден там долу, на двайсет стъпки под нивото на обувките си, беше нещо различно, преструвка може би, обаче един мъж с добре ушита туника, кървящ сред тях, бе твърде реален и ги караше да бледнеят и треперят.

Телохранителите на Алус също бяха отстъпили. Техният подопечен беше мъртъв и сърцето му скоро щеше да го осъзнае. Нямаше да спечелят нищо, ако ме нападнат. За тях всичко бе свършило в момента, когато прерязах гърлото на шефа им.

Отблъснах Алус от себе си. Той залитна назад, от раната на гърлото му пръскаше алена кръв и обливаше дървения парапет. Пристъпих след него и го бутнах, забих силно двете си ръце право в гърдите му. Той се преметна през парапета и полетя надолу. Взрях се подире му.

— Тази мечка достатъчно голяма ли е за теб? — изревах, така че думите ми да стигнат до цялата тълпа, макар че самият Мейрес вече не бе в състояние да ме чуе.

Врътнах се и вдигнах ковчежето си. Можех да видя как някои от подлизурковците на Мейрес се изнизват през различни изходи. Счетоводителят притискаше някаква рана отстрани на тялото си, а трите торби бяха изчезнали. Някъде назад в тълпата бяха избухнали боричкания. Шестима от стражите на братята Териф пристъпваха към мен.

— Той е мъртъв! — изревах им. — Аз съм шибан принц на кралството. Ще дръзнете ли да ме докоснете? — Минах с решителни крачки покрай първия, без да му обръщам внимание. — Така си и мислех! — Продължих. Зяпачите се разделяха пред мен.

Току преди изхода се обърнах. В помещението вече се водеха няколко кървави схватки, а по-богатите особи бяха започнали да напускат.

Използвах кралския си рев, за да ме чуят.

— До залез-слънце войниците на баба ми ще започнат да горят мака. Ще бъдат издадени смъртни присъди за главните помощници на Мейрес. Очаквам да видя главата на Албер Маркс на кол до сутринта, както и тази на Джон Резача, и всеки, който им помогне да се озоват там, може да се надява на снизходителност.

Обърнах се и излязох през главния вход. Някои от лордовете, които се бяха чудили дали това съм аз, вече тичаха напред по улицата, много други се тълпяха зад мен. Тогава за първи път чух някой да мърмори: „Червения принц“. И докато излизах на дневната светлина, сведох поглед към гърдите си и видях, че много малко части от тялото ми не са почервенели от кръвта на Мейрес Алус.

Изминах двайсет крачки, а после се облегнах на една от големите греди, крепящи стените на кланицата, и опрях чело в хладната от сянката зидария. Виждах отново и отново как ножът ми срязва гърлото на Мейрес Алус. На третия път повърнах. Накрая се отдалечих, премалял и разтреперан, като си бършех устата.

— Дай му каквото иска — беше казал Йорг. — А после вземи каквото ти искаш. Човек никога не е по-уязвим, отколкото в момента на своята победа, а ти знаеш, че каквото и да направиш, той няма да те остави на мира, докато е жив.

Тръгнах. Ковчежето тежеше в ръцете ми. Все още се чувствах страхливец. Не бях нито старият Джалан, нито онзи, който беше напуснал Вермилиън преди година. Може би по малко и от двамата — все още страхливец, но когато погледнеш към стария си живот с очи, които са видели Ада, откриваш нова перспектива и осъзнаваш, че не можеш да търпиш вечно.

8.

Стигнах до двореца пеш. На три пъти ме спря градската стража, обезпокоена от кръвта, капеща от фините ми одежди.

— Аз съм принц Джалан. Един човек се опита да ме ограби. Няма да се опитва повече. — Повторих същото три пъти и продължих нататък.

Срещах повече войници, отколкото стражи, цели подразделения крачеха бързо, без да ме удостоят с нищо повече от любопитни погледи. Накрая стигнах до Портата на Ерик, през която героите влизат в двореца, и вместо нея използвах страничния вход, също както при завръщането си от Севера. Дежурният капитан ме позна и ме пусна без много шум, след като установи, че кръвта не е моя.

От другата страна на стената ме чакаше дворецът, непроменен, припичащ се в късното лято на Вермилиън.

— Какво става в този град? — попитах капитана, когато излязох на открито. — Навсякъде има войници. — Същото беше преди да тръгнем към скоронската граница. Но онова си бе истинска война, а тогава по улиците нямаше толкова войска.

— Кампания срещу Слов, принце.

— Защо? — Политиката не ме вълнуваше особено, но бях доста сигурен, че Слов не е показвал и намек за агресия към Червения предел, откакто съм жив. Доколкото помнех, половината им кралски род бяха почетни гости на Предела, заложници за доброто поведение на сегашния режим — макар че доколко би им пукало на сегашните словенски управници за хора, които не са виждали от десетилетия, не знаех. — Какво са направили?

Мъжът сбърчи чело, като че ли това би могло да му даде отговора.

— Те са врагът, сир.

— Така изглежда, щом ще ги нападаме. Но защо са врагът?

Отново мръщене, но този път лицето му се отпусна и мъжът се усмихна, когато си спомни търсения факт.

— Дали са убежище на важна личност.

— Коя?

— Не знам, принц Джалан.

— Свободен си, капитане.

— Но, принце. Трябва да ви ескортирам…

— Стигнах дотук от пустините на Африк, капитане. Би трябвало да мога да се справя със следващите триста метра в собствения си дом, без да ми се случи нещо.

Първите двеста и деветдесет метра вървяха добре. Тъкмо се приближавах към стълбите на Римската палата, когато налетях на усложнение.

— Джалан? За бога! — изрева гневно някой зад мен. — Наистина си ти! Къде се губиш, по дяволите, банкрутирал малък хитрецо?

Спрях. Големият ми брат Мартус. Човек, когото не ми се беше налагало да търпя от онази аудиенция в тронната зала в деня, когато зърнах за първи път Снори. Обърнах се бавно и открих, че стоя в сянката на надвесения над мен Мартус.

— Убивам хора, братко. — Срещнах открито погледа му.

Мина един кратък момент, докато думите проникнат в съзнанието му, и още един, докато възприеме аленото ми състояние, и още един, докато свърже двете и направи рязка крачка назад.

— Мили боже…

— Дълговете ми са платени изцяло.

Обърнах се и влязох в къщата.

Не беше съвсем вярно, но тежестта на останалото в ковчежето злато щеше да стигне, за да се разплатя с разните търговци на вино, шивачи и публични домове, които все още държаха мои кредитни бележки. Хубаво щеше да е да се отърва от това бреме.

Няма да кажа, че Римската палата ми се стори малка, защото в сравнение с местата, където бях заспивал напоследък, си беше огромна — но някак си ми изглеждаше по-малка, отколкото я помнех. Дебелия Нед и младокът Двойното стояха на пост на предната врата. Първият пребледня при приближаването ми и затрепери толкова силно, че провисналата му кожа се затресе върху старите му кости.

— Това е принц Джалан, Нед. — Двойното го смушка с лакът, а тъмните му очи виждаха нещо повече от кръвта, засъхваща по мен. Той се поклони и черната коса падна върху лицето му, но очите му продължаваха да ме изучават изпод нея.

Удостоих ги с кратко кимване и се промуших между тях, а Дебелия Нед все така ме зяпаше.

Няколко прислужнички в преддверието се разбягаха с писъци, но Балеса остана на мястото си; върху лицето ѝ се смесваха в равна мяра неодобрение и загриженост.

— Този път няма странстващи селяндурчета, за които да се грижиш, Балеса. Ще ми стигнат едни чисти дрехи.

При спомена за краткия престой на Хенан Балеса се намръщи, после кимна, врътна достолепното си туловище и тръгна по коридора да нареди да приготвят баня и да донесат комплект подходящи дрехи от гардеробите ми.

Отмих кръвта и оставих водата розова. Последните остатъци от Мейрес Алус се виеха разредени и изтичаха в канала, а отдолу се показа Джалан Кендет, чистичък и неопетнен. Бях убил човек предумишлено, хладнокръвно, поне доколкото може да е хладна нечия кръв в такъв момент. Вярно, той беше зъл копелдак, но все пак чувството не беше хубаво, не беше правилно. Изобщо не се чувствах като герой. Извиках да ми донесат още вода и се измих повторно — макар че водата отмива само видимите петна.

Дрехите, които ми донесе Балеса, все още ми ставаха. Обгърнаха ме — удобни, познати, богати, втора кожа, която завършваше маскировката ми. Застанах пред огледалото и отсреща принц Джалан се втренчи изненадано в мен. Изглеждах както трябва, всеки сантиметър от мен, и всеки сантиметър се чувстваше като самозванец. Всяка крачка от пътешествието ми ме беше отвеждала все по-далеч от дома, в която и посока да се отправех, а сега, застанал в къщата на баща си, се чувствах по-далеч от всякога.

Понечих да се обърна и в последния момент зърнах нещо синьо, което привлече погледа ми обратно към огледалото. Взрях се над отражението си към стаята зад мен: вратите, прозорците, сенките. Беше се мярнало някакво движение, бях сигурен в това. Искаше ми се да се врътна и да се уверя, че никой не стои зад гърба ми. Вместо това стоях, без да помръдвам, и оглеждах отразената стая, дебнейки онова синьо петънце.

Накрая обърнах огледалото към стената, а след това направих същото и с останалите три, окачени в стаите ми. Не бях забравил за Синята дама и колкото и да ми се искаше тя да забрави за мен, това едва ли щеше да стане. Те двете с баба ми още водеха своята война — а когато Червената кралица смачкаше вещицата, най-гръмките аплодисменти щяха да дойдат от мен. Ръцете ѝ бяха изцапани с кръвта на прадядо ми — престъпление, което може би бих подминал, но кръвта на неродената ми сестра и на приятеля ми Тутугу не можеше да бъде отмита. Част от мен, и то съвсем не малка част — същата, която все още пламтеше от спомена как отнех покварения живот на Мейрес Алус, — искаше аз да съм този, който ще забие нож в Синята дама и ще го завърти.

След час излязох от Римската палата, чист и свеж, със старите си дрехи и старата си усмивка. Съмнявах се, че се различавам много от онзи Джалан, който се бе промъкнал обратно от имението на Де Вийр призори в деня на операта, макар онова да ми се струваше преди цяла вечност.

Докато се отдалечавах от стария си дом, изпитах странното чувство, че ме наблюдават. Не беше обожанието или любопитството, което може да очаква един завърнал се герой, а някакъв гъдел по тила, сякаш съм обект на внимателно и хладнокръвно проучване. Обзет от неудобство, ускорих крачка и прекосих с бърз ход двора.

Влязох в двореца. Не през главната порта на баба, а през крилото за гости, и се качих по стълбите до апартамента на Големия Джон. Стражите на приземния етаж ме информираха, че Барас още живее там — вероятно това му беше щабквартирата за издирване на загубената му съпруга.

Почуках на вратата и открих, че сърцето ми бие по-силно, отколкото в Кървавите дупки в момента, когато осъзнах, че замислям убийство.

— Добър ден, сър. — Един нисък портиер, безупречно спретнат, ми се поклони. — За кого да съобщя?

— Джалан? — извика Лиза някъде встрани от приемната. Дотича, надигнала полите си, за да не се спъне. Барас я следваше с почти същата бързина, блед, с тъмни кръгове под очите.

— Джалан… — Лиза се спря тъкмо преди да се хвърли в обятията ми и вдигна ръце към лицето си, сякаш още носеше всичката онази кал, с която бе дошла в двореца. — Ти… — Огледа лицето ми и това ме накара да се зачудя дали не съм се променил повече, отколкото подозирах.

— Джал! — Барас не показа подобно колебание и се метна да ме сграбчи в прегръдка, без изобщо да се преструва, че е мъжка. — Джал! Благодаря ти, Джал! Благодаря!

— Спокойно! — Изчаках го да охлаби хватката си и се измуших от нея. — Лошата новина е, че ми дължиш две камили… — Улових негодуващия поглед на Лиза. — Три! Три камили. И то хубави!

— Все си си същият, Джал! — Барас се засмя и ме тупна по рамото.

— Ама не, наистина. Не се шегу…

— Благодаря ти! — И той пак се хвърли да ме прегръща.

Когато най-сетне се разплетох, ми се стори, че моментът да поискам цената на камилите си е отминал. Барас стоеше, приглаждаше нервно късата си кафява коса и местеше поглед в щастливо изумление от мен към Лиза и обратно.

— Трябва да празнуваме… Пир!

— Прекарах твърде дълго време на път, за да откажа един пир. — Вдигнах ръка да го възпра. — Но точно сега имам неотложна среща с нашата владетелка. — Погледнах Лиза, прекрасна в своите пудри и бижута, макар че я бях харесвал също толкова и в пущинака. — У теб ли е онзи пакет, който ти дадох за съхранение?

Барас изглеждаше объркан и очите му ускориха шаренето си между Джалан-Лиза-Джалан. Лиза кимна и измъкна увития в кадифе ключ от някакъв джоб, умело скрит сред фустите ѝ. Подаде ми го без нито миг колебание, което означаваше много за мен. Мисля, че човек не би могъл да даде този ключ на човек, който не му е приятел, без поне малко съжаление.

— Благодаря ти. — Казах го искрено. — Пазете ми място на пиршеството. — Плеснах Барас по рамото и открих, че вече ми е трудно да го мразя. — Ще дойда малко по-късно, ако все още мога да ходя, когато Червената кралица свърши с мен.

— Какво си направил?

Аз обаче вече се отдалечавах.

— После ще ти разкажа.

Когато стигнах до голямата порта на двореца, дворът на баба ми не заседаваше. Двама лордове, Граст и Грен, чакаха на стълбите заедно с як тъмнокос рицар с внушителен мустак — сър Роджър, помислих си. И тримата ме удостоиха с мрачни погледи. Не мисля, че ме познаха, но тъй като бях в лоши отношения с по-големия брат на лорд Граст, дука, ги пренебрегнах и продължих нагоре, без да обеля и дума.

Пред вратите на кралицата същият онзи великан с пернат шлем, който ме беше пуснал при завръщането ми от Севера — или може би братовчед му, — сведе глава към мен и каза, че ще се погрижи да предадат молбата ми за аудиенция на баба ми.

Седнах в сенките на една от големите колони на портика и зачаках, гледайки как елитните гвардейци се потят в бронзовите си доспехи на облените от слънце стъпала. Дворът се простираше пред нас, широк и празен като бъдещето ми. Не знаех дори какво ще ми донесе предстоящата нощ. Бих ли могъл наистина да стоя и да гледам повторното събиране на Барас и Лиза? За кратко ми мина през ума да се обадя на баща си, но Балеса беше казала, че кардиналът е на легло от седмица. Болен бил, тъй каза. Подозирах, че болестта му се дължи на виното…

Вратата зад мен се затръшна и като се обърнах, видях чичо Хертет да изблъсква гвардееца, макар че той вече се бе дръпнал от пътя му. Лорд Граст и лорд Грен бързо се озоваха до него, докато очевидният наследник — или както бе по-известен, очевидният ненаследник — закрачи ядосан към стълбите.

— Ако не ми беше майка… — Хертет удари с юмрук по дланта си. Това можеше да изглежда заплашително, ако не бе шкембест мъж със скромно телосложение, над петдесетте и вече побелял. Бях сигурен, че майка му още може да го метне на коляното си и да го напляска здравата. Да не говорим пък да го повали с юмрук, който би му оставил малко зъби за стари години. — Този град има нужда от крал, не от скапан наместник. И то от крал, който ще стои тук и ще си изпълнява дълга, а няма да хукне на някаква смахната експедиция. Живеем в неспокойни времена, момчета, неспокойни времена. Кралица, която оставя трона си празен в неспокойни времена, на практика абдикира… — Зърна ме да се изтягам на сянката. — Ей! Ти си едно от момчетата на Реймънд, нали? — Посочи ме с пръст, като че ли ме обвиняваше, задето съм син на брат му.

— Аз…

— Мартус? Дарин? Проклет да съм, ако мога да ви различа. Всичките сте еднакви и никой не прилича на баща си. — Хертет мина покрай мен, ограден от двамата лордове и следван по петите от сър Роджър. — И все пак, какво е очаквал Реймънд, като оре такава чужда нива? Неговият плуг не е бил единственият, сигурен съм. — Гласът му се носеше през двора, докато се отдалечаваше, заглъхвайки с увеличаване на разстоянието. — Не могат да се сдържат тези индуски момичета…

Осъзнах, че съм скочил на крака, бързо и без съзнателно решение. Ръката ми беше докопала дръжката на ножа. Вълната ядни думи, надигащи се в защита на честта на майка ми, не бе излетяла от устните ми само защото те още се мъчеха да навържат смислено изречение.

— Принц Джалан.

Вдигнах очи. Свръхедрият гвардеец се извисяваше над мен.

— Кралицата ще ви приеме сега.

Хвърлих навъсен поглед към отдалечаващите се гърбове на Хертет и приятелчетата му — такъв, който в един справедлив свят би ги накарал да лумнат като факли, — и се укротих. Никой не кара Червената кралица да чака.

Четирима гвардейци ме ескортираха до празната тронна зала, сумрачна въпреки пламтящия през високите прозорци ден, нашарен на ивици от решетките им. Около подиума горяха лампи и баба седеше, удобно настанена в най-високия стол на Червения предел. Двама от съветниците ѝ стояха по-назад в сенките. Март, широк и солиден, и Уилоу, тънък като клечка и кисел. Мълчаливата сестра не се виждаше никаква.

— Променил си се, внуко. — Погледът на баба можеше да прикове човек към пода. Усетих как тежестта му ляга върху мен. Все пак имах време да се изненадам на това признание на роднинството ни. — Момчето, което си тръгна оттук, не се е върнало. Къде го загуби?

— В някоя крайпътна кръчма, ваше величество. — Истинският отговор беше „в Ада“, но хич не ми се искаше да говоря за това.

— И имаш нещо да докладваш ли, Джалан? Сигурна съм, че не си поискал аудиенция без основателна причина. Твоите северни приятели се изплъзнаха на войниците ми. Може би си ги срещнал отново при пътуванията си?

Огледах се за Мълчаливата сестра. Дали баба беше знаела точно какво съм намислил, още от момента, в който бях напуснал града? Дали мълчанието на Мълчаливата сестра го бе разкрило като пророчество преди ходът на дните да го превърне в личната ми история?

— Намерих ги. Взех ключа. Върнах го във Вермилиън.

Червената кралица скочи от трона си със забележителна за една старица пъргавина. Застанала на подиума, с яка, разперена зад главата ѝ, тя се извисяваше над мен. Даже да стояхме един до друг, пак би ме надминавала по ръст, което малцина могат да кажат.

— Добре се справи, Джалан. — Устата ѝ не бе създадена за усмивки, но тя показа зъбите си в приемливо подобие на такава. С три крачки слезе от подиума и се озова пред мен. — Много добре, наистина.

Забелязах ръката ѝ между нас, протегната, с дланта нагоре. Същата ръка, която бях видял да стиска ален меч в сънищата ми за Амерот.

— Аз… ъъъ… в момента не е у мен. — Направих бърза крачка назад и изведнъж усетих, че по тила ми се стича пот.

— Какво? — Това беше най-кратката и студена дума, която някога съм чувал.

— Аз… не е…

— Оставил си го някъде? — Веждите ѝ се повдигнаха на забележителна височина. — Не съществува нито едно безопасно място… — Тя махна към наредените покрай стените гвардейци, всички с ръце на мечовете. — Бързо, всички вие. Идете до Римската палата и ескортирайте принц Джалан обратно с…

— Дадох го на дядо Гариус — казах. — Ваше величество.

Баба вдигна ръце настрани с разперени длани и всеки човек в тронната зала замръзна; гвардейците, изминали наполовина разстоянието до мен, се заковаха по местата си.

— Какво? — Кълна се, че тя би могла да намушка смъртоносно някого с тази дума.

Стиснах зъби и събрах цялата си смелост.

— Дадох го на дядо Гариус.

— Защо? — Тя ме сграби за реверите на жакета. — Защо ми причиняваш… — Придърпа ме по-близо. Твърде близо. — Това?

Вече стояхме очи в очи. Странно — и обезпокоително, — същият онзи червен прилив, който се беше надигнал в мен, когато стоях пред Мейрес Алус в Кървавите дупки, се надигна и сега и изви устните ми в полуозъбване.

— Аз изгубих корабите му. Профуках ги на хазарт. — Говорех прекалено високо. Без „ваше величество“. Без извинения. — Дължах му го.

От Лиза и Барас бях отишъл в източната кула над Бедняшкия дворец и се бях качил по дългото стълбище. Разказах на стареца за провала си и останах да стоя с наведена глава в очакване на неговата присъда. Вместо да побеснее, той се надигна мъчително на възглавниците си и каза:

— Чух, че си имал солна мина.

— Имам опция да си откупя мината Кръптипа от Сайлъс Марн за десет хиляди златни крони. Вече съм без дългове и имам две хиляди на мое име.

— Значи човек, който ти предложи още осем хиляди, може да поиска висока цена?

— Да.

Напуснах стаята на върха на кулата с бележка за осем хиляди и договорката, че Гариус ще притежава две трети от мината. На тръгване оставих в долния край на леглото черен кадифен пакет.

— Това е ключът на Локи, дядо Гариус. Не го докосвай. Направен е от лъжи.

После си тръгнах, макар че той ме викаше да се върна. Втурнах се надолу по стълбите по-бързо от всеки разумен човек, чувствайки нещо ново, или поне нещо, което не бях чувствал дълго време. Чувствах се добре.

— Аз плащам цената за твоите провали! — Червената кралица ме отблъсна от себе си и аз залитнах назад, а тя закрачи към мен. — Твоята отговорност е към трона! Дълговете ти не са моя грижа. — Гласът ѝ бе прераснал в рев, след като гневът ѝ се отприщи.

Моят собствен гняв избликна през устата ми, преди да успея да го спра.

— Аз плащах твоите дългове, бабо! — Спрях да отстъпвам. — Дадох ключа на Гариус. Ти си взела трона му. А ти! — Посочих, без да гледам, към мястото, където би трябвало да стои Мълчаливата сестра. — Ти си взела силата му. Аз му дадох нещо, което нито една от вас не може да му отнеме. Можете да го помолите и той вероятно ще ви позволи, защото обича тази страна и народа ѝ. Когато сложите един сакат човек във висока кула, посланието е достатъчно ясно. Сто и седем стъпала едва ли са покана към него да излезе пред света! А аз го сложих в самия му център. — Издишах и раменете ми се отпуснаха, гневът се оттече от мен по-бързо, отколкото бе дошъл.

Червената кралица се извисяваше пред мен, зинала да изреве отново. Но ревът така и не дойде. Нещо в изражението ѝ омекна, съвсем мъничко.

— Върви — каза тя. — Ще говорим за това друг път.

Освободи ме с махване на ръка и аз се обърнах към вратата, като си наложих да не бягам.

Видях Мълчаливата сестра на мястото, накъдето бях посочил. Цялата само парцали, кожа и блестящи очи. Какво си мислеше тя по този въпрос, не можех да кажа. Оставаше си неразгадаема като алгебрата.

9.

Върнах се в Римската палата и заварих брат ми Мартус в лошо настроение, готов да ме накастри.

— Ето те и теб. Къде, по дяволите, изчезна?

— Имах работа с…

— Е, няма значение. Радвам се да видя, че си се почистил. Имаш късмет, че не са те застреляли по погрешка, взимайки те за блатен дух.

— Блатен дух ли?

— Да, проклет блатен дух. Къде беше, по дяволите? Сврян под някой камък?

— Ами, да, това също го имаше. Но в последно време бях в Марсил, на Корсарските острови, в Либанската пустиня и в Ада. Та какво става?

— Проблем! Това става. Баба повежда армията на юг към Слов на някаква смахната кампания. Всъщност тя дори не се интересува от Слов — преследва някаква проклета вещица. Твърди, че словенските дукове я подслонявали. Цяла армия! Заради една жена… И най-лошото е, че моята част остава тук.

— Да, това е най-лошото. — Понечих да го подмина. Коремът ми беше празен и ме обзе внезапното желание да го напълня с нещо вкусно.

— Този проклет Грегъри де Вийр. — Мартус протегна ръка, хвана ме за рамото и спря бягството ми. — Неговата войска от скапани пешаци съставя авангарда. Ще се върне като шибан герой. Знам си аз. Ще разиграва цялата кампания на вечеря в офицерската столова години наред. Ще нарежда гроздови зърна, обяснявайки: „Словенската линия държеше билото“, а после ще набута сред тях черешите: „Нашата пехота на Червения предел атакува от запад…“ Мамка му! А онази дъртачка ме оставя тук да дундуркам града.

— Е, хубаво би било да го опазиш цял. — Почесах се по корема. — Но наистина ли са нужни… колко сте?

— Две хиляди души.

— Две хиляди! — Отърсих ръката му от рамото си. — Че от какво се предполага да ни пазите? Това е Вермилиън! Никой няма да ни нападне.

— Току-що ти казах същото, идиот такъв!

— Не си казал… Я чакай, блатни духове?

— Блатни духове, парцалани, живи мъртъвци. Виждаме ги навред из града през последните месеци. Нищо, с което стражата да не може да се справи, но хората са изнервени. Наплашили са се сериозно, въпреки че Армията на Юга изпълва улиците.

— Е… предполагам, че малко предпазливост не вреди. Ще спя по-спокойно в нечие чуждо легло, като знам, че ти патрулираш по стените, братко. — И с тези думи се обърнах и си тръгнах достатъчно бързо, за да се спася от всякаква възпираща ръка, която би могла да посегне да ме спре.

Колкото и да ми се искаше да оставя държавните дела на по-важните хора, открих, че не мога да си избия от главата оплакванията на Мартус. Не че ми пукаше за изгубените му шансове за слава — но ме тревожеше мисълта, че баба повежда армията на една наглед доста произволна война тъкмо когато Вермилиън започва да съзира реални свидетелства за опасностите, за които тя ни предупреждава от години. Въпросите без отговор ме накараха да изкача отново стълбите на Гариус. Съмнявах се, че Червената кралица ще е кой знае колко словоохотлива, особено след последната ни среща, а честно казано, не познавах в Червения предел никой друг, който хем да разполага с търсената информация, хем да е склонен да я сподели с мен.

Старецът си седеше където го бях оставил, прегърбен над една книга.

— Книги! — изхриптях задъхано. — Никой никога не е сложил нещо хубаво в книга.

— Тъй ли? — Гариус остави дразнещия предмет настрана.

— Обясни ми цялата тая работа със Слов. — Не виждах никакъв смисъл да шикалкавя. Исках да успокоя ума си, за да мога да отида и да се натряскам в добра компания. — Тя започва война… заради какво? Защо сега?

Гариус се усмихна криво.

— Не съм бавачка на сестра си.

— Обаче знаеш.

Той сви рамене.

— Отчасти.

— В града имало блатни духове. И други… твари. Мъртвия крал е обърнал взора си насам. Защо тя ще хуква да се бие с някакви си чужденци на стотици мили оттук?

— Какво е насочило взора на Мъртвия крал насам? — попита Гариус.

Тъй като не исках да призная, че съм аз, не казах нищо. Макар че, ако трябва да съм честен, думите на Мартус подсказваха, че мъртвите са се разшавали между стените на града от известно време, а аз току-що се бях върнал.

— Мъртвия крал е насочван от Синята дама — отговори Гариус вместо мен.

— И защо…

— Алика казва, че времето ни изтича, и то бързо. Казва, че бедите във Вермилиън имат за цел да я разсеят, да я задържат тук. Истинската опасност е в това да не спрем Синята дама. Колелото на Осхайм продължава да се върти… не е ясно още колко ни остава, но ако позволим на Синята дама да го тласка безпрепятствено, последните дни ще изтекат между пръстите ни толкова бързо, че дори старците като мен трябва да се тревожат.

— Значи наистина цялата тази армия, цялата тази война, е само за да бъде убита една жена?

— Понякога това е единственият начин…

Отидох в покоите на баща си, пак без да знам защо. Предлогът беше да науча повече за войната на майка му, но Червената кралица по-скоро би споделила плановете си с придворния шут — ако имаше такъв, — отколкото с Реймънд Кендет.

Почуках на спалнята му и една прислужница отвори вратата. Не забелязах коя точно. Погледът ми бе привлечен от фигурата в леглото, свита на кълбо в мрака, очертана само тук-там от случаен слънчев лъч, пробил си път през щорите.

Прислужницата излезе и затвори вратата след себе си.

Чувствах се отново като дете, останал без думи. Миришеше на вкиснато вино, мухлясала немара, болест и мъка.

— Татко.

Той вдигна глава. Изглеждаше стар. Оплешивяващ, побелял, с плът, хлътнала около костите, и нездрав блясък в очите.

— Синко.

Кардиналът наричаше всички „синко“. Заляха ме спомени за стотици прашни богослужения — всички онези моменти, в които исках баща, а не духовник, всички онези случаи след смъртта на мама, когато исках да видя в него мъжа, който е виждала тя — защото уреден брак или не, тя не беше жена, която би се отдала на мъж, когото не уважава или не цени.

— Синко? — повтори той завалено. Пак беше пиян.

Причината, поради която бях дошъл, излетя от ума ми и аз се обърнах да си вървя.

— Джалан.

Завъртях се обратно.

— Значи ме позна.

Той се усмихна — немощна усмивка, отчасти гримаса.

— Да. Само че си се променил, момче. Пораснал си. Отначало те помислих за брат ти… но не можех да позная кой. Имаш и от двамата в себе си.

— Е, ако ще ме обиждаш… — Всъщност знаех, че това е комплимент, поне частта за Дарин. А може би и тази за Мартус. Мартус поне беше смел, ако не друго.

— Ние… — Той се закашля и се хвана за гърдите. — Аз бях лош…

— Баща?

— Щях да кажа „кардинал“. Но бях и лош баща. Нямам извинения, Джалан. Това беше предателство спрямо майка ти. Моята слабост… светът препуска толкова бързо и най-лесните пътища са… най-лесни. — Главата му клюмна.

— Ти си пиян. — Макар че едва ли точно аз бих могъл да съдя някого за това. Никога не бяхме разговаряли така с него. Явно беше много пиян. — Трябва да поспиш. — Не исках да слушам блудкавите му извинения, които щеше да забрави още на сутринта. Не можех да го гледам без отвращение — макар че доколко това се дължеше на страха, че виждам в него отражение на самия себе си на старини, не можех да кажа. Искаше ми се… Искаше ми се нещата да бяха различни… Сега го виждах от другата страна на смъртта на мама. Снори ми бе показал това — как скръбта може да сломи и най-якия мъж. Прииска ми се да не ми го беше показвал — беше лесно да мразя татко; а като го разбирах, само се натъжавах.

— Трябва да… прекараме известно време заедно, да поговорим, да направим каквото… — Пак кашлица. — Каквото там се полага. Майка ми… е, познаваш я, тя не беше много по тази част. Винаги казваше, че трябва да се справям по-добре. Но когато Ниа умря…

— Ти си пиян — казах, гърлото ми се беше стегнало. Отидох до вратата и я отворих. Но кой знае защо, не можех да си тръгна просто така — думите не искаха да дойдат с мен, трябваше да ги оставя в стаята. — Като се оправиш… Тогава ще си поговорим. Ще се натаралянкаме като хората. Един кардинал и неговият син.

След два дни Червената кралица изведе Армията на Юга от Вермилиън. Десетхилядната чет маршируваше по широките булеварди на Пиацо към Портата на победата. Баба беше яхнала грамаден червен жребец, облечена в готическа плочеста броня с червен емайл, като че ли току-що потопена в кръв. Бях видял как Червената кралица си е спечелила името и изобщо не се съмнявах, че скоро ще носи по-практична броня и ще е готова да я облее с истинска кръв, ако се наложи. Тя не обръщаше никакво внимание на тълпата, вперила поглед в бъдните дни. Косата ѝ — ръжда и стомана — беше прибрана назад и хваната със златен обръч. Никога не бях виждал по-страховита старица — а ги бях виждал доста.

Зад кралицата вървяха остатъците от някога гордата ни кавалерия, ръсейки сериозен тонаж фъшкии, през които да гази пехотата. Започни така, както смяташ да продължиш, тъй викам аз.

От едната ми страна стоеше Мартус, а от другата — Дарин, върнал се от любовното си гнезденце в провинцията. Беше довел и Миша, явно с бебе, макар че аз видях само една кошница, окичена със сребърни верижки и натежала от дантела. Дарин постоянно заплашваше да ме представи на новата ми племенница, но засега успешно избягвах срещата. Не си падам по бебета. Те имат навика да повръщат върху мен, или пък ако се провалят в това, да изпускат газове от другия край.

— Ура… парад… — Есенното слънце сипеше жар върху нас, докато викахме и махахме от кралската трибуна. На тълпата бяха раздадени ярки знамена в цветовете на Юга и мнозина размахваха пряпореца на Червения предел, разделен диагонално — отгоре червено, за пролятата кръв по време на великия ни поход, а отдолу черно за сърцата на враговете ни. Мартус се оплакваше от състоянието на кавалерията и от факта, че го оставят тук. Дарин отбеляза, че зимата в Слов може да е ужасна и че се надява войските да са екипирани за нея.

— Те ще се върнат след месец, глупако. — Мартус дари и двама ни с презрителен поглед, като че ли аз имах нещо общо със забележката.

— Опитът ни учи, че армиите често затъват по пътищата, независимо колко е сухо времето — каза Дарин.

— Опит ли? Че какъв опит имаш ти, братко? — Мартус вече открито му се присмиваше.

— Историята — каза Дарин. — Можеш да я намериш в книгите.

— Пфу. Всичко, на което ни е научила историята, е, че не се учим от историята.

Оставих спора им да се лее покрай мен и загледах минаването на пехотинците, нарамили копия, с щитове на ръцете. Ветерани или не, малко от тях изглеждаха по-възрастни от Мартус, а някои бяха по-млади и от мен.

Десет хиляди души ми се виждаха малка сила, за да се опълчи на мощта на Слов, макар че честно казано, армия от добре обучени и добре екипирани редовни войници като Южната може да накара пет пъти повече наборни селяндури да хукнат към нивите си. Предвид целта на баба ми десет хиляди изглеждаха достатъчно. Достатъчно, за да нанесат кинжален удар, да подсигурят района и да се оттеглят с бой в защитимите граници, след като Синята дама бъде премахната.

Пожелавах им да се насладят на преживяването. Моят главен приоритет си оставаше неизменен — преследване на удоволствия, което по дефиниция си е ленива гонитба. Искаше ми се да се отпусна отново във Вермилиън с новооткритата си финансова свобода, без заплахата от Мейрес Алус и всички онези досадни дългове.

— Принц Джалан. — До мен стоеше един от елитните гвардейци на баба ми и блестеше дразнещо. — Наместникът желае да ви види.

— Наместникът ли? — Погледнах Мартус и Дарин, които свиха озадачено рамене, също толкова заинтересувани от отговора като мен.

Гвардеецът посочи към Портата на победата и вдигна пръст. Там, на стената, точно над портата, имаше паланкин, богато украсен и снабден с перденца, с две групи от по четирима мъже на прътите от всяка страна и гвардейци около тях. От бабините.

— Кой…

Но гвардеецът вече беше тръгнал натам. Преглътнах любопитството си и забързах подире му. Проправихме си път през тълпата до едно от стълбищата от вътрешната страна на стената. Качихме се по него до бойниците и отидохме до паланкина, където мъжете ме подканиха да мина по коварно тясната ивица, която не беше заета от носилката на наместника. Щом се изравних с перденцата, се мушнах през тях, без да чакам покана.

Вмъкнах се, ниско приведен, за да не си ожуля главата, и се наместих на отсрещната седалка. Гариус не можеше да седи и вместо това се облягаше на купчина възглавници, натрупани върху седалката.

— Какво значи това, по дяволите? Баба те е направила наместник?

Той се ухили.

— Не мислиш, че ставам за тази работа, така ли?

— Не, тоест да, разбира се…

— Внушителен вот на доверие! — Той се изкиска. — Тя явно ми е „откраднала трона“, така че си го получавам обратно за няколко месеца.

— Е, никога не съм казвал, че… Добре де, може и да съм, но нямах предвид… тоест, имах… — Жегата в малкия паланкин беше смазваща и потта се лееше от мен тъй обилно, че се притесних да не се обезводня и да умра. — Тронът наистина си е бил твой.

— Изменнически думи, Джалан. По-добре не ги допускай до устните си. — Ухили се пак. — Вярно е, че както сме били свързани, аз пръв съм излязъл на белия свят. Но отдавна се примирих с новия ред на нещата. Когато бях момче, признавам си, болеше ме. Ние мечтаем на едро и е трудно да се откажем от мечтите си. Искаше ми се да накарам татко да се гордее с мен — да го накарам да прозре отвъд… — Той вдигна уродливата си ръка. — Това. — Трепна и я свали. — Но малката ми сестричка се оказа велика кралица. Историята ще запомни името ѝ. В тези времена тя беше точно това, от което се нуждаеше народът ни. Един крал търговец би ни вършил по-добра работа в мирно време — но не ни беше даден мир. — Той отмести леко перденцето. Долу пред нас военната гордост на Червения предел се нижеше редица след редица, бляскави, великолепни, с пряпорци, веещи се над тях на вятъра. — Което ме води до причината за моята покана. — Той бръкна в една кошница до себе си и извади непохватно нещо. То падна на пода и аз се наведох да го вдигна.

— Съобщение? — Беше кутийка за свитъци от гравиран със сребро абанос, украсен с кралските печати.

— Съобщение — потвърди Гариус. — Ти си маршалът на Вермилиън.

— Заеби тая работа… — беше мой ред да изтърва кутийката, сякаш пареше, — ваше наместничество.

— „Височество“ е правилната форма на обръщение, когато наместникът е от височайше потекло… ако ще сме официални, Джалан.

— Заеби тая работа, ваше височество. — Облегнах се и издишах, после избърсах потта от челото си. — Виж, знам, че намеренията ти са добри. Хубаво е, че искаш да направиш нещо за мен като благодарност за ключа… но наистина, какво знам аз за отбраната на градове? Искам да кажа, това е войнишка работа — сигурно има десетки по-компетентни хора…

— Стотици бих казал. — Каза го прекалено ентусиазирано за моя вкус. — Но откога монархията награждава за индивидуални заслуги? Повишавай вътрешните хора, това е нашата мантра.

Тук беше прав. Продължителното управление на Кендетите се крепеше на внимателно изградената лъжа, че по рождение сме по-добри в тази дейност от всички други кандидати, както и на идеята, че самият Господ Бог иска да я вършим.

— Много мил жест, но наистина бих предпочел да не го правя. — Да съм маршал ми звучеше като нещо, което може да включва много повече работа, отколкото ме интересуваше — тоест никаква. Плановете ми включваха главно вино, жени и песни. Всъщност забравете за песните. — Аз не съм особено подходящ.

Гариус се усмихна с кривата си усмивка и погледна към яркото резенче от външния свят, виждащо се между перденцата.

— Аз също не съм особено подходящ за наместник, нали? Да управлявам Вермилиън — всъщност целия Червен предел — и все пак да се крия, за да не сломя духа на войниците с физическите си несъвършенства. Но ето ме на̀, по нареждане на баба ти. От която случайно идва и твоето назначение. Аз не съм толкова жесток, че да те разделя от пороците ти, Джалан.

— Баба ли? Тя ме е направила маршал? — Когато я видях за последно, тя изглеждаше толкова близо до издаване на заповед за екзекуцията ми, че палачът сигурно си беше извадил точилото.

— Да. — Гариус кимна с тежката си глава. — Знаеш ли, че чинът върви с униформа? Освен това ще командваш брат си Мартус.

— Е, тогава съм съгласен!

10.

Оказа се, че униформата се състои от служебен жезъл и вехт пояс от жълта коприна с множество петна, обезпокоително приличащи на кръв. През следващите няколко дни имах възможност да оценя жестокостта на бабиното отмъщение. След първоначалната ми радост да уведомя Мартус, че вече ми е подчинен, се зареди безкраен низ от официални задължения. Трябваше да инспектирам постовете по стените, да се оправям с инженери и досадните им мнения за това кое трябва да се укрепи или събори и да бъда арбитър в спорове между градската стража и новопристигналата пехота на брат ми.

Бих казал на всички да вървят да се обесят, само че моят помощник, капитан Ренпроу, се оказа дразнещо упорит — пример за онази класа от издигнати по заслуги енергични личности със скромен произход, от които системата се нуждае, за да работи, но които трябва да бъдат следени изкъсо. Освен това непрестанните доклади за парцалани и блатни духове в бедняшките квартали ми служеха като допълнителен стимул. Ако има нещо, което да ме накара да си мръдна пръста за честен труд, то е убеждението, че въпросният труд ще ми донесе по-голяма безопасност.

— Какво е парцалан, Ренпроу? — Облегнах се в стола, вдигнал краката си в лъскави ботуши върху лъскавото си маршалско бюро.

Ренпроу, нисък мургав мъж с къса тъмна коса, се намръщи и се втренчи в мен по начин, който неловко ми напомни за Снори.

— Не знаете ли? Пратих ви няколко доклада… присъствахте на онзи стратегически съвет вчера и…

— Разбира се, че знам. Просто искам твоето мнение по въпроса. Достави ми това удоволствие.

— Ами… — Той присви устни. — Някакъв зловреден дух. Хората ги описват като миниатюрни вихрушки от парцали и прах. Вихрушки с толкова много остри ръбове, че могат да одерат човек, а когато вятърът утихне, жертвата е обладана и хуква да убива наляво и надясно, докато не ѝ видят сметката. — Изду буза и потупа с два пръста по нея. — Това е, в общи линии.

— И тези инциденти са присъщи изключително за Вермилиън?

— Имаме доклади откъде ли не, но явно в града се случва в по-големи мащаби. Може би просто защото населението е по-многобройно. — Млъкна за момент. — Народът на баща ми също ги познава. Само че ги нарича „вятърни дяволи“ и са много редки. — Произходът на Ренпроу водеше началото си от далечните южни части на Либа и това му даваше познания върху множество странни факти.

— Е. — Свалих ботушите си от бюрото и огледах стаята. Маршалската резиденция беше просторна сграда, но бе стояла необитавана толкова дълго, че повечето мебели бяха изчезнали. — Ако с това работата ни за деня е приключила…? — Слънцето бе прехвърлило зенита, а аз имах да посетя една огненокоса красавица, сладурана на име Лола, Лулу или нещо такова.

Устата на Ренпроу трепна в мимолетна усмивка, сякаш съм се опитал да се пошегувам.

— Следващата ви среща е с менонитите в Апанското предградие. Те упорито се противят на идеята да разкопаят гробищата си. След това…

— Все още имаме погребани мъртъвци?! — Станах толкова бързо, че съборих стола. — Заповядай на стражата да го направи вместо тях! — Бях виждал какво става, когато мъртъвците се надигнат от мястото, където са ги заровили. — Или още по-добре, войниците на Мартус. Искам всеки труп да бъде изгорен. Веднага! И ако трябва да създадат още трупове, за да го направят — чудесно. Стига да изгорят и тях. — Бях се разтреперил от спомени, които се опитвах да заровя — също като покойниците на Вермилиън, и те не бяха заровени достатъчно дълбоко.

Ренпроу взе една тежка счетоводна книга от полицата до вратата и я притисна към гърдите си като щит.

— Менонитите са непокорни дори в най-добрите времена, пък са и многобройни. Тяхната секта тачи предците си до девето коляно. По-добре ще е да преговаряме.

И ето че следобедът ми отиде по дяволите, също като предишните три. Да се усмихвам и преструвам пред някакви си селяндури, сбирщина неблагодарници, които би трябвало да си счупят краката от бързане да изпълняват заповедите ми. Въздъхнах и се изправих. По-добре да лаская и придумвам живите, отколкото по-късно да се боря с мъртвите. Живите може да миришат гадно и да имат дразнещо собствено мнение, но мъртвите миришат още по-зле и се придържат към мнението, че ние сме храна.

— Добре де. Но ако не ме послушат, пращам войниците. — Открих, че все още треперя въпреки горещия ден, а пред очите ми се тълпяха картини на мъртъвци, търпеливи, тихи, чакащи… докато Мъртвия крал не пробуди глада им.

— Джалан! — Вратата се отвори рязко без почукване и в рамката застана Дарин, блед и сериозен.

— Скъпи ми братко. Как така реши да озариш деня ми? Може би някоя преливаща канализация се нуждае от моето внимание?

— Татко е мъртъв.

— Лъжец такъв! — Татко не беше мъртъв. Той не правеше такива работи. Взех плаща си от закачалката. Денят навън изглеждаше сив и угнетяващ.

— Джалан. — Дарин пристъпи към мен и ръката му посегна към рамото ми.

— Глупости. — Изблъсках я настрани. — Трябва да се видя с едни менонити. — Някакъв студ се настани в стомаха ми и очите ме защипаха. В това нямаше смисъл. Първо, той не беше мъртъв, и второ, аз дори не го харесвах. Минах покрай Дарин на път към вратата.

— Той е мъртъв, Джалан. — Ръката на брат ми легна на рамото ми и аз спрях, почти на прага, с гръб към него. За момент видения от друго време смениха площада навън и покривите зад него. Видях татко като млад, застанал до мама, как се навежда с усмивка на лицето и разперва ръце да ме поеме, докато тичам към тях.

— Не. — По напълно необясними причини думата заседна в гърлото ми, устата ми затрепери и очите ми се напълниха със сълзи.

— Да. — Дарин ме завъртя и ме прегърна. Само за миг, но достатъчно дълго, за да изтикам глупостта си обратно откъдето бе дошла. После ме пусна и преметнал ръка през раменете ми, ме изведе в деня навън.

Кардиналът беше умрял в спалнята си, сам. Изглеждаше дребен в широкото легло, стопен, преждевременно остарял. И да беше пил, прислужничките бяха отстранили уликите и го бяха привели в приличен вид.

Здравето му се бе влошило след пътуването до Рим. По думите на всички мъмренето на папата било впечатляваща гледка и Реймънд Кендет се прибрал във Вермилиън, придружен както от тежкото бреме на срама, така и от папския човек архиепископ Ларин, чиято единствена работа, изглежда, била да накара татко да върши своята. На някои хора старостта им се отразява добре, а други усещат как светът се свива около тях и не виждат смисъл в пътя пред себе си. Когато човек вкуси за първи път мака, изпитва нещо чудесно и възхитително, нещо, което се опитва да улови отново с всяко свое връщане към него, но накрая трябва да го пуши само за да се почувства нормален. За мнозина от нас същото е и с живота — няколко кратки години на златна младост, когато всичко е сладко, всяко преживяване — ново и изпълнено с важност. После следва дълго, бавно бъхтене до гроба, докато се мъчиш безплодно да уловиш пак онова чувство, което си изпитвал, когато си бил на седемнайсет и светът се е простирал пред теб.

Погребението се състоя три дни по-късно, а междувременно трупът на татко стоеше под охрана, докато най-набожните вярващи се редяха да окажат почит ако не на човека, то поне на поста му. Събрахме се в Черния двор, голям правоъгълник между Бедняшкия дворец и Марсилската крепост, който обикновено се използваше за тренировки на коне, но традиционно бе запазен за събиране около ковчега преди бавния поход до гробищата или църквата, в зависимост от житейското положение на покойника. Днес, под навъсеното и ветровито небе, щеше да има кремация. Цепеници от палисандър и магнолия, избрани заради благоуханието си, бяха наредени на клада, по-висока от човек на кон. Ковчегът на татко бе кацнал върху тази дървена планина, полиран, блестящ, гравиран със сребро и с тежък сребърен кръст върху капака.

Присъстваше целият дворец. Това бе най-малкият син на Червената кралица и най-висшият духовник в кралството. На стъпаловидната трибуна за кралските особи паланкинът на Гариус стоеше най-високо, Мартус, Дарин и аз бяхме на по-долния ред, а братовчедите ни — един ред под нас. По-големият брат на татко, чичо Ларус, се намираше в източните си имения. Не бе имало кога вестта да стигне до него, камо ли да му даде време да дойде, пък и така или иначе, с този поход на баба срещу Слов, моментът едва ли бе подходящ най-големият източен лорд да изостави замъка си на границата.

Имаше доклади, които изискваха вниманието ми — смутове във външния град тази сутрин, — но не можех да откажа на татко дължимото. Някак си след смъртта на мама все нямахме какво да си кажем. Чувствах, че е трябвало да променя това. Човек винаги си мисли, че ще има време. Отлага нещата. А после изведнъж времето свършва.

— Ето го, идва. — Дарин от лявата ми страна кимна към двора долу. От Адамовата арка се появи тълпа аристократи, които бъбреха весело въпреки мрачните си черно-сиви одежди.

— Баба я няма само от десет дни, а той вече си мисли, че притежава всичко тук — обади се Мартус от другата страна на Дарин.

Можех да различа в центъра на тълпата най-големия брат на татко, чичо Хертет — не заради ръста му, който бе скромен, а заради ярката риза от жълто-зелена коприна, подаваща се през широката пролука в траурната роба, опъната върху внушителното му шкембе. Свитата му крачеше пред него — фалшивият двор, който той поддържаше, за да се упражнява за момента, когато тронът уж ще стане негов. Като го гледаше, човек би могъл да си помисли, че според него майка му си е отишла завинаги — не просто на военна кампания, а в гроба.

Синовете на Хертет, Джонат и Роланд, се отделиха от групата, за да седнат при другите ни братовчеди на най-долния ред, заедно с лордовете и бароните. Баща им, потящ се във фините си одежди въпреки хладния ветрец, се качи тежко по дървените стъпала до най-горния ред, където се навря до паланкина на Гариус. Очевидният ненаследник дори не понечи да се поклони, нито пък зачете по някакъв друг начин присъствието на вуйчо си — обърна му не повече внимание, отколкото бе необходимо, за да се намърда до носилката с перденца.

— Давайте по-бързо — извиси Хертет гласа си зад нас. Обърнах се и го видях как приглади с ръка влажните си сиви кичури, залепвайки ги за челото си. С провиснала челюст и кървясали очи той изглеждаше доста по-вероятен кандидат за косата на смъртта, отколкото баща ми когато и да било. — Приживе Реймънд достатъчно ме караше да чакам с проклетите му литургии. Да не му даваме да ни губи повече времето.

Като видя размаханата ръка на Хертет, архиепископът долу на площада започна да чете на глас от голямата библия, която две хористчета държаха разтворена пред него.

— Проклета глупост е цялата тая работа с кладата — продължи да мърмори Хертет зад мен. — Бих могъл да прекарам сутринта си доста по-добре, отколкото да седя и да мириша как Реймънд се пече. Трябваше да го сложат в гробницата, при останалите Кендети.

Тъй като семейното ни име се предаваше по линия на монарха, всички бяхме Кендети, въпреки че тримата синове на баба бяха от трима различни бащи. Досега винаги се бях гордял с името си, макар че фактът, че го деля с Хертет, вкисна малко тази гордост там на трибуната. Надявах се, че мнението му за кремацията на мъртвите не е излязло извън стените на двореца. Беше достатъчно трудно да убедим цял Вермилиън да изрови и изгори покойниците си и без Хертет да го обявява за глупост.

Най-сетне свършихме с латинския и с лъжите. Архиепископ Ларин захлопна голямата библия така, че звукът отекна из целия Черен двор, и от неговата окончателност ме побиха тръпки. Печатът на татко висеше на шията му и улавяше светлината. Някакъв дребен духовник подаде на Ларин горяща факла и той я хвърли върху подпалките, струпани в основата на кладата. Пламъците прихванаха, разгоряха се, запукаха, гласът им прерасна в рев и те започнаха да поглъщат цепениците наоколо. За щастие вятърът духаше от юг и отнасяше дима далеч от нас, тласкайки сивите облаци над Марсилската крепост, стените на двореца и града отвъд.

— Балеса каза нещо странно. — Дарин не откъсваше очи от пламъците и лесно можех да си представя, че не е проговорил. — Каза, че минала покрай покоите на татко следобеда, когато умря, и го чула да крещи нещо за дявола… и за дъщеря си.

— Татко няма дъщеря — каза Мартус с твърдост, която сочеше, че ако бъде открито някое копеле, трябва много бързо да забравим за него.

— Дъщеря ли? — Аз също гледах пламъците. Балеса не беше склонна към фантазьорство. Трябва да търсиш нашир и надлъж, за да намериш жена, по-здраво стъпила на земята от икономката на Римската палата. — Просто е бил пиян и е крещял глупости. Когато го видях преди няколко дни, се беше натаралянкал.

Дарин ме погледна намръщено.

— Татко не беше пил от седмици, братко — откакто се върна от Рим. Прислужничките ми казаха, че е вярно. Не можеш да скриеш нищо от хората, които разчистват след теб.

— Аз… — Не знаех какво да отговоря. Татко го беше казал вместо мен. Че би искал да се е справял по-добре като баща. Сега и на мен ми се прииска да съм бил по-добър син.

— Юла е била с него в края — каза Дарин.

— Той е умрял сам! Така ми казаха! — Погледнах брат си, но той беше вперил очи напред.

— Един кардинал не бива да умре насаме с готвачка, Джал — изпръхтя Мартус.

— И все пак тя е била там — каза Дарин. — Занесла му бульона лично. Тя е негова готвачка по-отдавна, отколкото ние сме негови синове.

— И какво каза Юла?

— Че угаснал кротко и че даже го помислила за заспал. После, като видяла колко е блед и неподвижен, решила, че е умрял. Но той я изненадал. Накрая беснял, мъчил се да стане — устните му се движели, но не издавал нито звук. — Дарин извърна очи от горящата клада и ги насочи нагоре, покрай пушека, към сините небеса. — Каза, че изглеждал обладан. Все едно бил друг човек. Каза, че я погледнал, посегнал към печата си до леглото и щом го докоснал, се строполил върху възглавниците. Мъртъв.

Нито аз, нито Мартус имахме отговор на това. Мълчахме и се вслушвахме в пращенето на пламъците. Вятърът разкъса дима и за миг ми се стори, че зърнах в него някакви форми, преливащи една в друга, почти ръка, почти лице, почти череп… всички те смущаващи.

Мина половин час, преди ковчегът да рухне с глух трясък, разпилявайки горящи цепеници, и към небето да полетят рой искри. Жегата достигна до нас даже на горния ред и зачерви лицата ни. Архиепископът даде знак и дворцовият флаг бе свален, за да оповести началото на траура и че можем да си вървим.

— Е, свърши се. — Хертет се надигна и заслиза тежко към двора. Други последваха примера му. Някои останаха. Братовчедка ми Сира се обърна да изкаже съболезнования на мен и братята ми. Ротус ни стисна ръцете. Миша де Вийр чакаше своя Дарин в края на двора, облечена в черната си рокля, а до нея стоеше дойка с моята племенница, розова и дундеста в траурните си дрешки. Барас и Лиза също изрекоха думи на любезност, но изобщо не ги чух. И ето че накрая останахме само тримата братя и може би празният паланкин на горния ред.

— Тази вечер ще се напия. — Дарин стана. — Така и не видяхме най-доброто от този човек. Може би и нашите синове няма да видят най-доброто от нас. Ще кажа молитва за него, а после ще гаврътна едно питие.

— И аз ще се присъединя към теб. — Мартус се изправи. — Ще пия за това чичо Хертет да потъне във вечния си сън, преди Червената кралица да е овакантила трона. Боже, по-добре братовчедката Сира да вземе короната, отколкото това дърто копеле. — Той скръсти ръце. — Ела и ти, Джалан. В пиенето поне те бива. — И с тези думи тръгна надолу по стълбите.

— Наместнико. — Дарин се поклони към паланкина, сложи ръка на рамото ми, а след това последва Мартус.

— Какво е състоянието на защитите ни? — разнесе се гласът на Гариус иззад перденцата.

— Западната стена се руши. Някои участъци трябва да бъдат укрепени. Външните квартали трябва да се изгорят и сравнят със земята. Хората на Мартус скучаят и завързват битки със стражата. Не ни достигат сто лъка, а половината ни скорпиони се нуждаят от ремонт, ако искаме да стрелят повече от два пъти, преди да се счупят. Зърнените запаси са само една трета от необходимото. С изключение на това всичко е наред. Защо?

— Погледна ли числата?

— Някои от тях, определено.

— Случаите на забелязани блатни духове в рамките на града през последните четири дни?

Беше избрал нещо, което действително бях забелязал, когато Ренпроу го побутна през бюрото ми.

— Ами, три, после седем, вчера дванайсет, още десетина пристигнаха тази сутрин.

— Те ни разузнават — каза Гариус.

— Какво? — Приведох се напред и дръпнах перденцето. Той приличаше на някакво чудовище в сенчестата си бърлога, болнаво чудовище, бледо и оросено с пот. — Те са мършояди, полумъртви ядачи на трупове, които следват брега на реката. От седмици по течението се носят мъртъвци — някаква орлантска армия опустошава Роун. — Зачудих се дали баба ще задръства реки с мъртви словени преди да е изтекъл месецът.

— Направи ли карта на местата, където са заловени или забелязани? — попита Гариус.

— Ами, не, но в това няма система. Само дето край реката са повече, отколкото другаде. Но са навсякъде. — Опитах се да си го представя и нещо в получената картина ме смути.

— Навсякъде. Нито веднъж в един и същи район? — Гариус се навъси.

— Е, понякога. Но не често. Прогони ли ги стражата, не се връщат. Това е хубаво… нали?

— Така се държат разузнавачите. Проверяват за слаби места, събират информация, която да им послужи при планирането.

— Трябва да вървя — казах. — Има доклади за нападения от трупове във външния град. — Повече ме притесняваха тези между градските стени, но последните съобщения говореха за лавина от нападения, идващи съвсем неочаквано.

Понечих да се обърна, но нещо блестящо на пода на паланкина улови погледа ми.

— Какво е това? — Наведох се и отговорих сам на въпроса си. — Парчета от огледало.

Гариус кимна.

— Дамата се опитва да си отвори нови очи във Вермилиън. Знае, че сестрите ми са тръгнали срещу нея, и може би е отчаяна. Надявам се. Както и да е, препоръчвам ти да не ползваш никакви огледала. Красавец като теб няма нужда да проверява отражението си — това е занимание за нас, грозниците, да не би да забравим за външността си и да започнем да си мислим, че светът ще започне да ни гледа благосклонно.

— Отказах се от огледалата преди доста време. — Внезапна тръпка пробяга през мен: твърде често зървах движения, които не трябваше да ги има, твърде често се мяркаха петънца, които биха могли да са сини. — Сестрите ти ни напуснаха, за да открият онази проклета жена, но какво ще ѝ попречи да излезе от нечие огледало и да ни избие всичките, докато тях ги няма? Да не говорим, че проблемът с блатните духове не е изчезнал. Баба казваше, че това имало за цел да я разсее и да я задържи тук. Е, сега нея я няма… но все още откриваме, че липсват тела — както мъртви, така и живи. Не ми харесва тая работа. Ама хич.

Гариус присви устни.

— На мен също не ми харесва, маршале, но това е положението. Сигурен съм, че моята близначка е оставила тук заклинания, които да държат този град затворен за Синята дама — или поне да пречат на физическото ѝ нахлуване. Тя усвои този урок от много ранна възраст. За останалото трябва да се погрижим ние.

Въздъхнах. Бих предпочел да чуя успокоителна лъжа, отколкото плашещата истина.

— Дългът ме зове. — Хвърлих поглед надолу към Черния двор, готов да тръгвам. Сега дворът бе почти празен, с изключение на няколко опечалени, духовниците, оставени да наблюдават догарянето на кладата, и разбира се, стражата на Гариус. Въздухът над жаравата трептеше, напомняйки ми за трептенето в Ада, когато твърде много хора умираха наведнъж и душите им нахлуваха като потоп. Взрях се в нажежената оранжева купчина и през маранята зърнах приближаваща се фигура. Гледах, несигурен какво е това, докато тя не заобиколи огъня и не я видях ясно.

— Мили боже! Стража! Стража! — Посочих с трепереща ръка към създанието, вървящо спокойно към трибуните. — Това е… е… — Нямах представа какво е.

Шестимата мъже в подножието на трибуната вдигнаха очи към мен, проследиха посоката на пръста ми и сякаш за първи път видяха одрания човек. Дръпнаха се уплашено, но само за миг — това бяха обучени мъже, корави мъже, елитът на баба. Като един посегнаха към мечовете си… а после като един отпуснаха ръце и извърнаха поглед. Миг по-късно стояха като преди, сякаш към тях изобщо не вървеше човек без коса и кожа в черен плащ.

— Какво? — Обърнах се към Гариус. — Какво става, по дяволите? Гариус! Кажи им! Той е обладан! Някой парцалан го е обсебил!

Двама от гвардейците вдигнаха намръщено очи към мен, като че ли засегнати от тона ми.

— Спри, Джалан. Лунтар е приятел.

Бързо отидох до паланкина на Гариус и извадих меча си. Бих се скрил зад паланкина, но той беше опрян в стената на сградата, до която се издигаше трибуната.

— Това нещо е приятел? Та то е одрано, да го еба! — Погледнах надолу към дворцовите стражи, които оглеждаха двора, нащрек за някаква заплаха за наместника. — И какво, по дяволите, им става на телохранителите ти?

— Не одран. Изгорен. — Мъжът с черния плащ се усмихна нагоре към мен, докато изкачваше последните няколко стъпала, оставяйки мокри следи. — А стражите просто забравиха какво са видели. Спомените са ключът към всеки човек. Те са всичко, което представляваме.

Задържах меча си вдигнат, докато той изминаваше последните няколко метра. Бях виждал изгорени мъже и преди, а ми се искаше да не бях. Нашият гост изглеждаше, както вероятно би изглеждал татко, ако му беше скимнало да излезе от ковчега си, след като пламъците са го обхванали хубаво.

— Лунтар. — Ръката на Гариус се надигна конвулсивно за поздрав. — Радвам се да те видя, приятелю.

— Добра среща, Голот. А това трябва да е внук ти Джалан. Рядък човек.

Свалих меча си повече, отколкото ми се искаше, и по-малко, отколкото изискваше благоприличието.

— Познаваш ли ме?

Лунтар се усмихна пак. За човек, който би трябвало да пищи от ужасна агония, изглеждаше забележително весел. Изгорената му кожа се пукаше и сълзеше, докато говореше.

— Познавам те много по-малко, отколкото почти всеки друг. Което те прави рядък. Бъдещето ти е прекалено преплетено с това на Едрис Дийн, за да го видя ясно.

Намръщих се. „Заклетите в бъдещето не ме виждат“ — така беше казал Едрис Дийн за себе си. Фактът, че той се спотайваше не само в миналото, а и в бъдещето ми, не ме накара да се чувствам по-добре. Може да го исках мъртъв, но не исках аз да съм човекът, натоварен с тази работа.

— Моите съболезнования за загубата на баща ви, принц Джалан — каза Лунтар в тишината, където трябваше да се намира отговорът ми. — Срещнах го веднъж. Добър човек. Загубата на майка ви го промени.

— Аз… — Преглътнах и се изкашлях. — Благодаря.

— На какво дължим тази чест, Лунтар? — попита Гариус.

— Познаваш ме, Голот. Все гоня вероятностите и възможностите. Или те мен.

Лунтар зарея поглед към бледото небе над покривите. Обгорената плът блестеше върху черепа му и аз направих крачка назад, или щях да направя, ако вече не бях стигнал до стената, така че си треснах главата в нея.

— Задава се беда — изрече той към небесата.

— Не ми е нужен заклет в бъдещето, за да ми каже това. — Потърках се по тила. — Бедата винаги се задава.

— Нападение ли ще има? Тук?

— Да. — Лунтар пак се обърна към нас. — Но работата е много по-сериозна. Сестрите ти се отправиха да спрат Мора Шивал, само че това няма да е достатъчно. Светът е разцепен, не само тази империя, не само тези земи, а целият свят, от планинските недра до небето и отвъд него. Армиите на мъртвите са само началото.

Зачудих се за името Мора Шивал, а после се сетих, че в спомените на баба жената със сапфирената шапчица, дошла да убие стария Голот, беше лейди Шивал. Някъде след това тя бе станала Синята дама.

— Колко време ни остава? — попита Гариус.

— Месеци.

— Месеци? — повторих. — До нападението ли? — Дотогава баба щеше да се върне и това можеше да е неин проблем.

— Нападението ще е съвсем скоро. Може вече да е започнало. Остават месеци до края.

— На? — Разперих въпросително ръце.

Лунтар повтори жеста ми, но го разшири да обхване двореца и небето.

— Всичко.

Засмях се.

Той се втренчи в мен.

Опитах да се засмея пак. Баба беше казала, че войната ѝ със Синята дама се води за края на света. Но аз не го бях приел буквално. Или по-скоро бях разбрал думите, но не ги бях осъзнал. Да, Строителите бяха разпукали света, когато бяха завъртели Колелото си; да, магове като Келем, Сагеус и останалите разширяваха пукнатините всеки път, щом използват магията си… но краят? Знаех, че амбициите на Синята дама засягат онова, което ще дойде след разрухата на всичко съществуващо, но това винаги ми се беше струвало много години в бъдещето, проблем за по-късно. Даже със заминаването на баба за Слов не бях мислил наистина, че на карта е заложено всичко. Не и целият свят. Червеният предел — може би, или пък земите около Осхайм. Но винаги си бях представял, че ще има къде да избягам, къде да се скрия.

Сега поне разбирах каква спешност — или отчаяние — е накарала Червената кралица да слезе от трона си, да остави любимия си град в опасност и да тръгне на война към една далечна земя на възраст, в която много баби са побелели и сбръчкани, плетат си кротко в някой ъгъл и отброяват последните си дни.

— Месеци! — повторих пак, за да видя дали вкусът на думата ще се подобри. Не се подобри. Някога може да съм казвал, че шест месеца са цяла вечност, но точно в момента ми се струваха крайно недостатъчно. По някаква причина в ума ми изникна бебето на Дарин, макар че бях видял от него само пухкави розови крачета, ритащи във въздуха, и пухкави розови ръчички, посягащи към натежалите от мляко гърди на Миша. А и, честно казано, не гледах бебето. За шест месеца то нямаше да стигне далеч.

— За вас по-малко от седмица, ако стените ви не издържат. — Лунтар бръкна под плаща си и мечът ми подскочи да застане между нас. — Месеци за света.

— Седмица! — изквичах. — По-малко от седмица? — Колко далеч можех да стигна с бърз кон за по-малко от седмица? — Това не е правилно! Нападение тук? Армия ли идва? Мъртвия крал ли е? Някой трябва да направи нещо! Трябва да…

— Подарък, Голот. — Лунтар пренебрегна паниката ми и извади бяла кутия с формата на куб със страна петнайсет сантиметра. — Веднъж ти ми даде една медна кутийка, която притежаваше, и тя се оказа много полезна. Сега ти връщам услугата. — С изключение на бледорозовите петна, където изгарянията му бяха оцапали повърхността, кутията беше без шарки или украса, куб със заоблени ъгли, изработен от бяла кост. Може би слонова… или…

— Това пластимаса ли е? — попитах. — Творение на Строителите? — Опитах се да запазя гласа си невъзмутим, но думите „по-малко от седмица“ се въртяха непрестанно в главата ми заедно с образа на новия ми кон, Убиец, който ме чакаше в конюшните.

— Точно така, пластимаса. — Лунтар остави кутията до Гариус.

— Какво има вътре? — попитах, преди Гариус да успее да изрече нещо с кривата си уста.

— Призраци.

11.

Забързахме към тронната зала, за да говорим с Лунтар под закрилата на най-силните защитни заклинания на Червената кралица. По целия път дотам трябваше да се сдържам да не ръчкам носачите на Гариус, докато мъкнеха паланкина през двореца. Успях да убедя сам себе си — поне когато не гледах към Лунтар, — че не бива да взимам прекалено на сериозно предсказанията на един случаен гадател. Но погледнех ли ужасната му външност, ми беше трудно да си го представя като шарлатанин. И все пак, както удавникът се хваща за сламка, аз се хващах за мисълта, че той може и да греши, или поне да лъже.

Тронната зала никога не е била оживено място. Но в дните след заминаването на Червената кралица нещата се бяха променили. С паланкина на Гариус, оставен пред трона на баба, залата като че ли беше придобила нов живот. Освен болногледачките си старецът имаше списък с музиканти, които идваха и си отиваха, изпълвайки въздуха с песни и звуци на различни народи, докато той се занимаваше с прошенията на поданиците си. Разговаряше предимно с търговци, както от благороден, така и от скромен произход, тъй като според неговата теза народите се развиваха чрез търговия и производство, а всичко останало беше на втори план.

Веднъж ми беше казал: „Разправят, че парите са в основата на всяко зло, Джалан, и може да е така. Но те са също в основата на сума ти хубави неща. С пари можеш да нахраниш поданиците си, да напълниш стомасите им и ще имаш мир. Нуждата води до война.“

Тази спокойна атмосфера се изпари при бързото ни пристигане. Малобройните придворни усетиха, че погребението на един принц не е най-лошото нещо, което ще ни донесе днешният ден.

Прислужниците на Гариус го положиха върху кушетка с множество възглавници, които го крепяха в както изглежда най-малко неудобна поза. Аз стоях пред него и потропвах неволно с крак, докато гледахме как дворцовата стража извежда от стаята последните молители за деня. Днешните музиканти, група цигани от далечния остров Умбер, си събраха припряно инструментите и нотите.

— Какви са новините от външния град? — попита Гариус.

„По-малко от седмица“. Изведнъж докладите от покрайнините започнаха да ми се струват страшно важни.

— Проблеми — казах. — Някои гробища, до които не успяхме да стигнем, са се изпразнили. Липсват обитатели. Има доклади за десетина нападения от трупове. Две семейства… са изчезнали. — Трепнах. Стражата ме беше отвела до една къща близо до Северния път. Кръв по пода, по стените, изпочупени мебели. Мухи навсякъде. Никакви обитатели. Освен едно бебе в люлка. Или по-скоро останките му в люлката. — Съседите не са видели нищо. — Трудно ми беше да си го представя при къщи, построени плътно една до друга. Бях пратил стражата да тропа по вратите и забързах обратно към двореца за срещата с Лунтар. Гариус искаше да довършим разговора си в уединението на тронната зала, а Лунтар трябваше да се види и с някои други хора, преди да си тръгне. Спомена доктор Тапрут като един от тях, макар че не бях чул циркът да е пристигнал в града. — Трябва да се върна там и да организирам поредица претърсвания. — Обърнах се пак към тронната зала и млъкнах изненадано.

— Няма да ви задържам дълго. — Лунтар стоеше пред нас и го виждахме единствено ние двамата. Беше се изплъзнал от паметта на всички други още в момента, в който го бяха зърнали. Което си е един вид невидимост. Дали в кръвта на Кендетите имаше нещо, което ни позволяваше да устоим на този номер, или просто той бе решил да ни позволи да го помним, не знам. Лунтар не ни каза, макар че през минутата, докато докладвах на наместника с гръб към него, бях забравил, че е с нас.

— Ще бъдете ли така любезни да ни оставите за малко насаме с внук ми? — Гариус повиши глас, за да го чуят в цялата зала. Остатъците от двора му започнаха да се придвижват към вратата. — Ти също, Мери. — Мери беше най-старшата от болногледачките му, едра матрона, която, изглежда, се мислеше за незаменима. — И, господа… ако обичате. — Той кимна на гвардейците около себе си. — Всичките ми стражи.

Капитанът се приближи с тежък тропот на ботуши по полирания под.

— Наместнико, нашето място е до вас, да ви пазим.

— Ако умра във ваше отсъствие, принц Джалан да бъде понижен до селяк. Ето, сега би трябвало да съм в достатъчна безопасност, нали?

Капитанът на стражата се намръщи. Думата „но“ напираше да се откъсне от устните му.

— Чу какво казах — каза Гариус.

След пет минути, след като стражите бяха проверили и препроверили всяко тъмно ъгълче, останахме сами.

— Надявах се да заваря тук Червената кралица — каза Лунтар. — Сега изглежда, че ще трябва да я последвам до Слов.

Преглътнах очевидната подигравка, че е трябвало да предвиди това обстоятелство. Той без съмнение се беше месил в съдбата на баба в миналото и по този начин се беше лишил от нови видения за бъдещето ѝ. Или пък Мълчаливата сестра я пазеше от подобни предсказания.

— Кога трябва да тръгваш? — Денят преди пристигането му би ме устройвал. Все още намирах Лунтар за дълбоко смущаващ; възпалената му обгорена плът настояваше за някаква реакция и фактът, че не можех да изтръгна такава от него, предизвикваше у мен нещо много близко до болка. Мълчаливата сестра бе погледнала толкова далеч в светлото ни бъдеще, че беше ослепяла с едното око. Лунтар беше погледнал дори по-далеч и беше обгорен от глава до пети от видяното. Ако човек слушаше Гариус, някъде не много далеч пред нас невъзможната яркост на хиляда Строителски слънца поглъщаше бъдещето на всички ни.

— Ще тръгна веднага щом приключим с разговора си тук — каза Лунтар. — Пътят е дълъг за пешеходец, а никой кон не би ме носил.

— Я кажи… — Хвърлих поглед към Гариус и той ми махна да продължавам. — Я кажи, това бъдеще, което те е изгорило и което казваш, че иде — то ли е краят, от който се страхува Червената кралица? Гибелта, на която са ни обрекли Строителите, когато са използвали своята наука и са променили света? — Опитах се думите ми да не звучат като обвинение, но всъщност бяха. Лунтар и тези като него разпукваха реалността от поколения, тласкайки ни към ръба, докато извличаха все повече и повече магия от тъканта на света.

Гариус кимна с тежката си глава. Взорът му падна върху куба от бяла пластимаса в скута му — кутията с призраци, която му бе дал Лунтар.

— Нищо ли не можем да направим? — попитах. Просто някое безопасно място, на което да избягаме, би било хубаво.

Лунтар допря длани до лицето си и ги плъзна нагоре към челото си, сякаш избутваше някаква умора.

— В някои бъдещета разпукването на света е това, което ни погубва, мрак и светлина, стихиите, придобили чудовищни форми, разнищва се самото вещество, от което сме направени… В други пък сме изпепелени от светлината на Строителските оръжия.

— Мамка му. — Бях виждал тази светлина. Опитах се да прикрия хленча в гласа си и да говоря повече както би говорил Снори. — През последната година вече на два пъти бяха възпламенени Строителски слънца. Чух за едно в Гелет при пътуването си на север, а после в Либа видях със собствените си очи как друго обгори пустинята. Кой използва тези оръжия на мъртвите срещу нас и защо?

— Смъртта не е каквато беше. — Лунтар протегна лишената си от кожа ръка и я огледа внимателно.

— Строителите са мъртви. Станали са на прах преди хиляда години. — Но още докато го изричах, си спомних думите на Кара. На лодката си вьолвата ми беше казала, че Баракел и Аслауг някога са били хора, Строители, които се спасили, превръщайки се в духове, когато светът изгорял. Твърдеше, че и други са се изкопирали в своите машини преди края. Каквото и да означаваше това. — Не може да са Строителите, нали? Дори да не бяха мъртви, защо ще ни желаят злото?

— Спомняте ли си как Строителите са довели магията на света, принц Джалан?

— Завъртели едно колело… Мисля, че така го описваше баба. Направили така, че волята на човек да може да променя реалността. Но дошъл Денят на хилядата слънца и колелото продължило да се върти, без да има кой да го спре — и магията набирала сила.

— Ами това е, общо взето — каза Лунтар. — Само че споменатото колело не е метафора. Не е просто дума, която да обрисува разбираема за нас картина. Има колело. В…

— Осхайм. — Думата излетя от устните ми въпреки строгите ми указания да не се появява.

— Да.

— Но тези експлозии в Гелет и Либа…

— Питай духовете — каза Лунтар. — Това е тяхно дело.

А после вече го нямаше.

— Как…? — Пристъпих напред и размахах ръка през мястото, заемано доскоро от изгорения мъж.

— По същия начин, по който си тръгва всеки човек — каза Гариус. — Той просто ни накара да го забравим.

— Проклет да е! Защо просто не остана и не отговори на скапаните ми въпроси? Защо, по дяволите, трябва да е толкова загадъчен за всичко?

Гариус надигна глава с усилие и ми се усмихна.

— Винаги съм смятал, че онези приказки, които ви разправяше бавачката Уилоу, щяха да са много по-кратки, ако в тях се говореше направо. Но може би ти знаеш отговора.

— Шибани заклети в бъдещето! — Едва не плюх на пода, но присъствието на баба все още витаеше в тронната зала. Лунтар виждаше бъдеще, което може да бе по-добро от онези, които са го изгорили, но ако ни побутнеше към него, то щеше да започне да отстъпва, а отговореше ли на въпросите ни, цялата възможност можеше да се изпари като утринна мъгла. Даже самият факт, че ни бе дал кутията, щеше да го направи сляп за пътищата ни, размътвайки взора му. Не прави нищо и виж всичко предстоящо с кристална и безсилна яснота — или посегни да го промениш и като ръка, докоснала водата, унищожи отражението на бъдното. Да се разкъсвам между тези възможности би ме побъркало.

— Да отворим кутията? — Гариус я сложи на масичката, която бях донесъл. Аз оставих до нея фенер: следобедът вече клонеше към вечер и сенките се множаха във всеки ъгъл. — Да отворим кутията… — Той почука с пръсти по полираната повърхност.

— Знае се, че това е водило до лоши неща в миналото — отбелязах.

При тези думи Гариус повдигна вежда.

— Пандора?

— Всички злини на света. — Кимнах. — Освен това той каза, че е пълна с призраци. Това е силен аргумент да я закопаем още тук и сега.

— Също така каза да им зададем въпросите си.

Погледнах кутията и открих, че любопитството ми се е изпарило.

— Страхуваш ли се, Джалан? — Гариус вдигна очи към мен и играта на светлините и сенките го превърна в чудовище. Уродливостта му имаше това свойство — в един момент бе невинна, дори будеща жалост, а в следващия зловеща, страховита. В такива мигове не се съмнявах, че е близнак на Мълчаливата сестра.

— „Страхувам“ не е точната дума. — В светлината на лампата пластимасата приличаше още повече на кост. Видения от Ада се надигнаха в съзнанието ми и се зачудих каква ли част от онова място биха могли да поберат в една кутия Строителите със своето изкуство. — Ужасѐн съм.

— Кара те да се чувстваш жив, нали? — И Гариус отвори кутията.

— Празна! — От мен бликна смях, някак слаб и кух в самотата на залата.

— Наистина изглежда… — Гариус изруга и дръпна ръка. На мястото, където беше докоснал капака, остана червен пръстов отпечатък.

— Кръв? — попитах, като килнах глава и огледах белега.

Гариус кимна и лапна пръста си.

— Гадината ме ухапа.

Докато гледахме, червеният отпечатък избледня, кръвта попи в пластимасата, без да остави и петънце. Нещо затрептя във въздуха над отворената кутия. Фигура, която ту се появяваше, ту изчезваше, мъглива, все едно образувана от студен дъх. После на нейно място затрепка друга, мъжка, висока може би към две педи, и също изчезна.

— Кендет. — Думата се разнесе от кутията, лишен от възраст глас, спокоен и ясен.

Фигурите вече бяха много — мъже, жени, млади, стари, и всяка от тях преливаше в следващата.

— Спри… — Гариус вдигна ръка към кутията и трепкането спря, остана само една фигура, блед призрак, през чието тяло се виждаха очертанията на масата.

— Джеймс Алън Кендет — каза призракът, без да гледа към никой от нас, по-скоро гледаше в някаква далечна точка помежду ни.

— Ти си призракът на моя предтеча, така ли? — попита Гариус.

Призракът се намръщи, затрептя и отговори:

— Аз съм библиотечен запис на информационното ехо на Джеймс Алън Кендет. Мога да отговарям на въпроси. За достъп до пълната симулация е необходим мрежов терминал.

— Какво казва? — попитах аз. Някои от думите имаха смисъл, но останалите все едно бяха на чужд език.

Гариус ми изшътка.

— Ти призрак ли си?

Призракът се намръщи, после се усмихна.

— Не. Аз съм копие на Джеймс Алън Кендет. Негово изображение, базирано на подробни наблюдения.

— А самият Джеймс?

— Умря преди повече от хиляда години.

— Как умря?

— Термоядрено устройство бе детонирано над града, в който живееше. — По бледото лице на призрака за момент се мярна тъга.

— Какво?

— Експлозия.

— Строителско слънце?

— Ядрено устройство… прилича на слънцето, да.

— Защо Строителите са се самоунищожили? — Гариус се взираше в дребния призрак, реещ се над празната си кутия, а голямото му чело изпъкваше над напрегнатите му очи.

Призракът затрепка и за частица от секундата видях как по кожата му избиват мехури, все едно си спомняше жегата.

— Без особена причина. Ескалация на риториката. Една плочка от доминото пада, бута следващата и след няколко часа всичко беше пепел.

— А защо искат да го направят отново? — попита Гариус. — Защо искат да ни унищожат?

— За да оцелеят. — Далечният ни предшественик премести поглед от Гариус към мен и обратно към Гариус, сякаш за първи път ни забелязваше като хора, а не само като гласове с въпроси. — Продължителната употреба на воля нарушава баланса… — Той млъкна, взорът му сега беше вперен в нещо далечно на някакво друго място. — Уравнението на Рехенберг, така го наричаха, то описва промяната — онова, което вие наричате „магия“. За да съм честен, ние също го наричахме магия. Може би един на десет хиляди го разбираше. Останалите знаехме само, че учените са променили начина, по който работи светът, и бам — магията е станала възможна! Свръхсили! Обаче не беше като днес — беше по-трудна за използване, — минавахме обучение и…

— Нашите заклинания нарушават баланса на вашето уравнение — прекъсна го Гариус. — Защо ще ни убивате?

— Ако всички умрат, няма да се използва повече магия. Уравнението може да се балансира от само себе си. Промяната може да спре, светът да оцелее и информационните ехота, съхранявани дълбоко в мрежата, да бъдат запазени.

— Ще ни пожертвате заради някакви си ехота? Но… вие не сте истински. Не сте живи — казах аз. — Вие сте спомени в машините.

— Аз се чувствам истински. — Призракът Джеймс допря ръце до прозрачните си гърди. — Чувствам се жив. И искам това да продължи. Така или иначе, ако не ви унищожим, вие ще се унищожите сами, отнасяйки и нас със себе си.

Тук беше прав, но ми беше трудно да симпатизирам на всяка гледна точка, която може да ме погуби.

— Тогава защо сме още тук? Защо само две експлозии?

— Има разногласие. Мнозинството не подкрепя ядреното решение. Засега. Гелет беше случайност. Хамада беше тест, който се обърка.

— Защо ни казваш всичко това? — На негово място аз нямаше да съм толкова откровен.

— Аз съм библиотечен запис. Целта ми е да отговарям.

— Но някъде… в машините… има пълно копие на Джеймс Алън Кендет? Със собствени мнения и желания?

Призракът кимна.

— Така е.

— Може ли Колелото да бъде завъртяно обратно? — попита Гариус с внезапна настойчивост.

Пауза.

— Имате предвид инсталацията ИКОЛ в Лайпциг? — Джеймс говореше така, сякаш чете от книга.

— Колелото на Осхайм.

Джеймс Алън Кендет кимна. Направи още една пауза.

— Това е ускорител на частици, кръгъл тунел, дълъг над двеста мили. Идеята за кормило, с което се управлява вселената, е опростен начин да се разбере промяната, която инсталацията ИКОЛ задейства и продължава да усилва. Машините в ИКОЛ въртят въображаемо колело, шайба, ако щете, и променят настройките на реалността. Съоръженията в камерата за сблъсъци са по-големи от вашите катедрали. Накратко, това е машина, а не колело, което може да бъде завъртяно.

— Машина! — Вкопчих се в идеята. — Ти също си машина. Изключи го!

— Системата е изолирана, за да се избегне външна намеса. Физическото ѝ доближаване би било… трудно. Рехенберговото поле изпада в бесни флуктуации, щом някой се приближи.

— Е, добре. — Посегнах към кутията, обзет от силно желание да я затворя. Всяка лоша приказка, съществувала някога, започва с Осхайм, а аз знаех точно колко лоши стават нещата, щом се доближиш до него. По-скоро бих се доверил на баба да ни спаси. — Значи нищо не може да се направи. — Ръката ми изстина още преди пръстите ми да стигнат до кутията, сякаш я бях потопил в ледена вода.

— Регистрирано е преплитане на сигнала. — Беше оригиналният глас от кутията, нито мъжки, нито женски, нито изобщо човешки. Призракът на нашия предтеча угасна, за да бъде сменен от възрастен мъж с тясно лице. Той постоя за миг пред нас, после преля в млада жена с къса коса и тъмни кръгове под очите, не красива, но адски пленителна. Мъжът се върна, след него пак жената. И двамата ми изглеждаха някак познати.

— Спри — казах и жената остана.

— Ася Лауглин — каза гласът и млъкна. Жената вдигна очи и ме погледна.

— К… как умря ти? — Дръпнах ръката си. Нещо в погледа ѝ ме плашеше.

— Не съм умряла — каза тя.

— Ти си само ехо, приказка в машината, това го знаем. Как умря истинската Ася?

— Не е умряла. — Ася хвърли поглед към Гариус, после върна очи върху мен.

— Какво стана с нея в Деня на хилядата слънца?

— Тя трансмутира със силата на волята си. Личността ѝ бе запечатана в негативните енергийни състояния на тъмната енергия във вселената.

— Какво?

— Стана невеществена.

— Какво?

— Дух.

— Дух на мрака. — Втренчих се в жената. — Аслауг?

— Беше впримчена от митологията на хората, заселили отново северните региони, да. Вярата на множество необучени умове се оказа по-силна от волята ѝ.

Помислих си за Аслауг, дъщерята на Локи, родената от лъжи, с паешката ѝ сянка и чудовищната ѝ фигура в онзи ден, когато мина през вратата на маговете на развалата в Осхайм.

— Съжалявам.

Строителският призрак сви рамене.

— Съдбата ѝ не е толкова уникална. Колцина от нас са пленници на историите, които се разказват за нас или от нас? — Тя ме изгледа твърдо и загадъчно, с което ми напомни още по-силно за Аслауг.

Изводите от всичко това не ми харесаха особено, затова се надух възмутено.

— Аз не съм…

— Една история за прекрасния принц се опитва да те впримчи дори в същия този момент, Джалан. Има и друга история, която си разказваш сам и която може да те повлече по съвсем различен път.

— Много си приказлива за библиотечен запис. — Понечих отново да затворя кутията.

— Никога не ми е харесвало да играя по правилата, Джалан. — Тя ме дари със същата онази мрачна усмивка, която познавах толкова добре.

Блъскане по големите порти на тронната зала заглуши всякакъв мой отговор и началникът на дворцовата стража нахълта, без да чака отговор.

— Наместнико, маршале, градът е нападнат! Мъртвите са в реката!

12.

Атаката беше дошла и по двата бряга на Селийн, предизвестена от появата на сал от трупове, носен по течението. Телата, повече от сто, изглежда, били жертви на орлантското нашествие в Роун, ако се съдело по останките от униформите им. Когато екипажите на лодките се опитали да ги прихванат, бързо станало ясно, че блатните духове са се смесили с труповете — вкопчени по края на сала, така че само главите им да се подават над водата, или пък легнали върху преплетените тела и държащи подръка тръбичките си.

— Предайте на Желязното копито да дойдат при нас на моста Морано! — крещях заповеди, докато препусках към Конската порта. След като ме назначиха за маршал, си бях осигурил отличен боен кон на име Убиец, грамаден и с огнен нрав. Беше обаче адски труден за овладяване и готов да се втурне в галоп във всеки момент. — Принц Мартус да държи Седма край портите на двореца, докато си изясним ситу… Тпрууу! — Извъртях главата на Убиец и се приведох напред, когато конят се опита да се надигне на задните си крака. — Кажете му да прати вестоносци до всички кули по стената.

— Да, маршале! — Капитанът на дворцовата стража ме беше последвал от тронната зала с петима от своите хора, като приемаше и, надявах се, запомняше заповедите, бълвани от мен, докато взимах Убиец от конюшнята. Сега, с капитан Ренпроу и десет конни вестоносци от гвардията около себе си, дадох знак да отворят портите. Щяхме да се отправим към моста Морано, най-добрата наблюдателница, от която се виждаше надалеч по бреговете на Селийн, на изток и на запад, нагоре и надолу по течението. Докладите, с които разполагах, бяха отпреди цял час: къде се водеха битките сега и каква ситуация щеше да ни посрещне, не можех да кажа. В наши дни Желязното копито не бе нищо повече от пиянски клуб за най-богатите синчета на аристокрацията, но всички те бяха офицери в кавалерията, преди баба да я разпусне, и макар че конните копиеносци нямаше да са от голяма полза в града, поне можеха да стигнат бързо там, накъдето са се запътили.

Зърнах един от домашната ни стража, Двойното, тръгнал по някаква задача, и го пратих обратно в Римската палата със заповеди да организира защитата ѝ. Той беше най-младият от татковите стражи и вероятно единственият в достатъчно добра форма, за да се представи прилично в бой.

— Не пускай никого, когото не познаваш, жив или мъртъв! Особено мъртъв. Дори и да го познаваш!

Двойното хукна обратно към палатата, а аз хвърлих последен поглед наоколо. Сенките на Миланския дом се протягаха към Вътрешния дворец, сякаш Хертет посягаше за трона на майка си. Слънцето пламтеше ниско над стените, без да излъчва никаква жега. Денят гаснеше.

— Да вървим!

След броени мигове минахме с тропот под свода на портата и препуснахме по калдъръма на Кралския път, изпод копитата на конете хвърчаха искри. През следващите няколко минути цялото ни внимание бе погълнато от задачата да яздим бързо по улици, които бяха или претъпкани, или тесни, или криволичещи, или и трите заедно. Няма нищо лошо да прегазиш някой и друг селяк, но ако бързаш нанякъде, това може да те забави. Освен това във Вермилиън няма много селяци, така че е доста вероятно на другия ден да откриеш бащата, гилдията или каквото е там на пострадалия пред портите на двореца да настоява за компенсация. Или още по-лошо, за възмездие.

Аз яздех начело, докато препускахме по западния бряг към моста Морано. Не исках да водя, но всички ме оставяха пред себе си като маршал, а и Убиец не беше склонен да пропусне друг кон напред дори когато се опитвах да го забавя. Улицата по западния бряг на места е широка, даже павирана в някои участъци, но към моста се превръщаше в ивица утъпкана земя между редицата папури откъм водата и шипките, издигащи се към стените на търговските домове. Видях пред себе си някакви фигури и им закрещях да освободят пътя.

— Маршале! — изрева капитан Ренпроу зад мен. Изрева и още нещо, но то се изгуби сред гърмежа на копитата.

Хората пред нас се оказаха прекалено мудни, така че изправен пред вариантите да дръпна юздите и да кривна наляво към блатистия бряг или надясно към шипките, или просто да прегазя някакви си кирливи селяци, избрах решението, подобаващо на един принц, и продължих напред. Пренебрежението ми към обществената безопасност се оказа благоразумно, тъй като излезе, че фигурите са подути и покрити с тиня речни трупове, които искаха да ме смъкнат от седлото.

Десетина мъже от Желязното копито ни настигнаха, когато свихме по моста. Бяха поели по друг път. Половината, изглежда, идваха направо от обяд. Синът на лорд Нестор все още носеше салфетка, затъкната в яката си. Сорен Младия се беше сетил да си сложи нагръдник.

— Желязно копито, напред!

Поведох атаката по моста Морано, което ми беше детска амбиция, и стигнахме с тропот до средата му.

— Врагът май няма нужда от мостове. — Дарин, присъединил се незабелязано към нашата група, докато напускахме двореца, приближи коня си до мен. — Нямат нищо против да се намокрят.

— Аз имам нужда от моста. — Изправих се в стремената с надеждата, че Убиец поне този път ще остане неподвижен. Никога не бях внимавал особено в часовете по стратегия и тактика, но един урок, който се бе набил достатъчно дълбоко в главата ми, за да остане там, гласеше, че командирът трябва да вижда бойното поле. А когато бойното ти поле е цял град, в който може да се окаже трудно да видиш от единия край на улицата до другия, този урок бързо се връща да те тормози. Всичко, с което разполагах, бяха кратки доклади с почти едночасова давност. Всяка нова информация, която не беше осигурена от собствените ми очи, трябваше да мине през все по-дълга поредица от упътвания, за да стигне до мен.

Взрях се в град Вермилиън. Безброй покриви, шпилове тук-там, имения върху хълмовете над реката, скорци кръжащи високо над нас, синьото небе изпъстрено с облаци, въздухът пълен с онази свежест, която придобива, когато листата се покриват с багри, събирайки кураж за дългото падане. Някъде сред всичко това врагът вече действаше. Речните мъртъвци лесно можеха да се открият по дирята от мокри стъпки, но некромантите бяха по-трудни за намиране. Някой заклинател на мъртвите от Удавените острови можеше да си е наел стая в крайречен хан и в същия този момент да ни гледа през кепенците.

— Натам! — Дарин, застанал с коня си опасно близо до перилата на моста, посочи към източния бряг надолу по течението.

— Какво?

— Още е есен и във въздуха не се усеща почти никакъв студ — каза той.

— Е, и? — Понякога го мразех.

— Хората май са подранили с паленето на огньовете…

Вярно беше. Това, което бях взел за дим, издигащ се от множество комини, сега ми се стори по-зловещо.

— Всичкото онова време, прекарано в грижи за стените и предградията, може би щеше да е по-добре да се прекара тук — отбеляза Дарин. — Реката е най-слабата ни граница.

— Маршале. — Капитан Ренпроу посочи нагоре по течението към западния бряг, като ми спести необходимостта да отговарям. Някакви фигури, мънички от разстоянието, се боричкаха на един кей за лодки, а градската стража напредваше по крайречния път.

Хвърлих поглед към отсрещния бряг и видях още фигури — някои тичаха, други ги гонеха. Там, където слънцето още се задържаше по върха на катедралата, видях да се движат някакви силуети, само на триста метра от нас: черните паякоподобни форми на блатни духове, катерещи се по керемидите.

— Те са навсякъде. — Труповете сигурно бяха лежали скрити под водата, където течението се забавяше, или потопени в речната кал в очакване на сигнала за атака. Не можех да определя броя им — не изглеждаше да са голяма армия, но се бяха пръснали из моя град в търсене на жертви и ако Мъртвия крал бе насочил цялото си внимание насам, всяко убийство щеше да увеличава числеността им. — Пратете вест на гарнизоните в Таджио, Света Ана, Ду и Лекрос. Цялата градска стража да тръгне към Селийн на групи най-малко по двайсет човека и пътьом да разчиства улиците. Всички арбалетчици да се разгърнат и да оглеждат покривите за блатни духове.

— Сир! — обади се един ездач от Желязното копито до мен, най-малкият син на лорд Борон, и кимна към далечния край на моста. Оттам се приближаваха десетина фигури.

— Какво, по дяволите? — Отначало не можах да го осмисля. Подути речни трупове, почернели от тиня, клатушкащи се недодялано към нас; но имаше и градски стражи, с чисти тъмночервени табарди и шлемове, блестящи на слънцето… тези, които носеха такива.

— Всичките са мъртви — каза Дарин до мен. Прав беше: те не се биеха един с друг, а напредваха срещу нас.

— Ами какво чакате? — викнах. — Прегазете ги. Вие копиеносци ли сте, или дойки? — За да бъда честен, никой от Желязното копито не си носеше копието, но все пак имаха предимството да яздят обучени бойни коне.

— Просто чаках да ме поведат, маршал Джалан. — Дарин успя да си докара една усмивка и направи жест „след теб“.

— Аха. — Имахме подчертано превъзходство, но копеленцата хич не бяха малко, а във война обичам шансовете да са така струпани на моя страна, че единствената опасност за мен да е да ме смажат, ако се сгромолясат. — Ами, виждаш ли…

На помощ ми се притече капитан Ренпроу.

— Маршалът отговаря за защитата на целия град, принц Дарин. Не може да си позволи лукса да участва в пряко сражение. Би било истинска катастрофа, ако го извадят от строя.

— Точно така. Абсолютно си прав. — Едвам се сдържах да не прегърна Ренпроу. — Сърцето ме боли, че не мога да се врежа сред тях и да развъртя меча си и така нататък, но дългът е суров повелител.

Дарин завъртя очи.

— Повикай Мартус да дойде тук с хората си. Истинска лудост е да ги държим край двореца. — След тези думи той вдигна меча над главата си и изрева: — За Червената кралица! — После пришпори коня си. — Вермилиън! — И полетя напред, следван от другите. С оглушителен тътен на копита близо десет тона разярени животни се устремиха към създанията на Мъртвия крал.

Успях да спра един дворцов гвардеец, преди да се включи в атаката, като го сграбчих за рамото и му заповядах да остане. В този миг на разсейване Убиец едва не се изтръгна от контрола ми, за да препусне след Дарин, но ако ме бива за нещо, то е да се оправям с конете, така че съумях да го извъртя.

— Така — рекох. — Имаме нужда от план.

Човекът, когото бях спрял, се хвана за гушата.

— Божичко!

— План — повторих. — Имаме нужда… — Млъкнах, щом той свали ръката си и видях малка черна стреличка, забита в плътта му току под адамовата ябълка. — Божичко! — Огледах се диво и видях отговорния за това блатен дух да се прехвърля през парапета с тръбичка в едната ръка.

— Точно затова те спрях — казах на гвардееца. — Убий го, бързо! И не се тревожи за стреличката, това е само отрова.

Мъжът ме стрелна с мрачен поглед изпод ръба на шлема си.

— Искам да кажа, само ще те отслаби… ако побързаш, ще успееш да убиеш блатния дух, преди да…

— Маршале… не виждам. — Той вдигна ръка пред лицето си, сякаш се нуждаеше от потвърждение. Очите му наистина бяха потъмнели, бялото им беше придобило сив оттенък.

— Спокойно, трае само няколко часа. — Хванах юздите на коня му. Нали Снори се беше възстановил от слабостта си. — Ренпроу. — Кимнах към блатния дух, който вече бе стъпил с два крака на моста и зареждаше нова стрела в тръбичката си.

— Маршале. — Ренпроу извади меча си и препусна към блатния дух.

— Сляп съм, мамицата му. — Гвардеецът заопипва очите си, забравил всичко за принцове и маршали. Говореше завалено.

— Трябва да запазиш спокойствие — казах му. — Ще ти мине.

Едвам го изрекох и гвардеецът се свлече от седлото с цялата грация на чувал картофи. Падна на главата си с гаден пукот и остана да лежи с врат изкривен под неестествен ъгъл и единия крак все още в стремето.

— Може пък и да не ти мине — признах. Вдигнах очи и погледнах нататък по моста, към мелето, където Дарин и хората му вършееха с мечовете, след като вече бяха стъпкали половината врагове при атаката. Хвърлих още един поглед към падналия ми другар, а после с всички сили изритах коня му. Очите на мъртвеца се отвориха рязко точно преди конят да се втурне напред и да го понесе към брат ми; главата му подскачаше по всяка неравност на пътя.

Глух удар и звуци на боричкане насочиха вниманието ми обратно към Ренпроу и блатния дух. Някак си създанието беше успяло да смъкне Ренпроу от седлото, спечелвайки си порезна рана отстрани на тялото, но сега се беше счепкало с него върху моста. И двамата бяха извадили ножове: този на капитана беше дълго и чисто парче стомана, а този на блатния дух — закривено и гадно на вид острие, също толкова тъмно и петнисто като кожата му.

— Давай, капитане! — оказах му морална подкрепа от гърба на Убиец. Колкото и мършав да изглеждаше, блатният дух май притежаваше забележителна сила: ножът му се приближаваше неумолимо към гърлото на Ренпроу въпреки всичките усилия на мъжа да го спре. — О, по дяволите. — Смъкнах се от седлото и изтеглих меча на Едрис Дийн. Откри ми се удобен шанс, така че пристъпих бързо напред и замахнах към тила на блатния дух — всъщност кажи-речи само си отпуснах ръката. При толкова остро и тежко оръжие предположих, че всякакво по-голямо усилие ще обезглави създанието и мечът ще продължи към човека отдолу.

Оказа се обаче, че шиите на гадините са адски здрави. Мечът ми се заби на около сантиметър в плътта и се заклещи в костеливия гръбнак на блатния дух. Въпреки това с общи усилия успяхме да надделеем — докато аз се мъчех да изтръгна оръжието си, Ренпроу се възползва от възможността и намушка създанието няколко пъти в черния дроб. После се претърколи и се изправи с олюляване, покрит с мръсна кръв, а аз надзърнах през перилата и бързо дръпнах глава обратно.

— Върви да събереш камъни от брега. Ама големи!

— Какво? — Ренпроу, който разглеждаше опръсканата си с кръв туника, вдигна очи към мен.

— Големи! Бегом!

Глупаво рискувах да хвърля още един поглед през ръба и стреличката на един блатен дух забърса косата ми. Подпорите на моста бяха почернели от тварите. Четири, пет, шест? Беше трудно да се каже, защото се катереха един през друг, почти голи, и от тях капеше вода; но явно не им беше проблем да намерят сцепление.

Стоях по средата на моста, наясно, че блатните духове не биха могли да се катерят еднакво бързо и от двете страни. От далечния край все още се носеха звуците на битка. Не можех да рискувам да погледна как се справят Дарин и останалите.

Когато зърнах първата тръбичка, тя приличаше на черна пръчка, подаваща се между каменните перила. Втурнах се, плонжирах, плъзнах се и спрях с меч забит в окото на блатния дух, когато той надигна глава да духне стреличката. Създанието падна без нито звук, като едва не отнесе и меча ми.

Докато мина от другата страна на моста, Ренпроу вече се приближаваше, демонстрирайки прилична бързина за човек, натоварен с четири-пет големи речни камъка.

— Поеми другата страна. — Пуснах меча и взех най-горния камък. Изпитах ново уважение към силата на дребничкия мъж — тоя камък тежеше цял тон!

— Маршале — изпъшка Ренпроу и остави още един камък да падне, преди да помъкне останалите към мястото, където току-що бях убил блатния дух.

С каквато и отрова да мажеха стреличките си гадините, тя се оказваше забележително водоустойчива, но предвид факта, че идваше от блатата на Бретан, това не бе толкова изненадващо. Само потискащо. Докато бързах към парапета, не хранех големи илюзии за съдбата си, ако някоя от тези стрелички ме улучи. Бих побягнал, но разбирах, че най-добрият ми шанс е да им видя сметката, докато се катерят, вместо да се опитвам да избягвам стреличките им, докато бягам от тях по моста.

— Няма да я бъде тая. — Направих голяма последна крачка и успях да настъпя следващата тръбичка, подала се през ръба.

Изпъшках от усилие, прехвърлих камъка през парапета и без да гледам, го пуснах върху блатния дух, чиято тръбичка бях заклещил. Ако имах дори мъничко късмет, при падането си той щеше да събори още няколко от тварите от подпорите на моста. Възможно най-бързо грабнах втория камък и повторих упражнението на няколко стъпки вдясно. Не се чу приятен вой на отчаяние, нито страдалчески писъци, но месестите удари и придружаващите ги плясъци звучаха обещаващо.

— Видях им сметката, маршале! — извика Ренпроу.

Още мъже се приближаваха към моста по Моранския път — същия маршрут, по който бяха минали ездачите от Желязното копито. Войници, определено от живия вид, а не от ходещите мъртъвци, изпълваха пътя от край до край; маршируваха рамо до рамо, обгърнати в сенки, защото слънцето вече блестеше само по покривите.

— Провери от моята страна. — Махнах на Ренпроу да пресече моста и тръгнах към напредващите войски. Докато стигна до края на моста, вече виждах Мартус, четири редици по-назад, яхнал коня си, бляскав със своя нагръдник и коничния шлем с наличник и метални брънки, стелещи се по раменете му.

Видът на Мартус и неговата армия поне изпълваше гражданите с достатъчно увереност, за да се осмелят някои от тях да отворят прозорците, да се подадат навън и да нададат приветствени викове към маршируващите долу мъже. Аз, от своя страна, изпитвах само човъркащо ме безпокойство, което се носеше върху море от първичен страх. Поначало не бях искал маршалския пояс, а сега от минута на минута той все повече ми заприличваше на примката на бесило.

Мартус спря на петдесет крачки от моста, докато войниците се стичаха покрай него и се разгръщаха по брега в двете посоки.

— Бях ти дал заповеди да стоиш в двореца! — извиках му.

— Добре, че ги пренебрегнах! — Той вдигна наличника си, за да може да изреве по-внушително. — Имаме още над десет нападения и по двата бряга. Трябва да смажем тези твари, преди да са се закрепили. Истинска чума са тези мъртъвци. Един създава друг и така нататък…

— Аз съм шибаният маршал и ще се подчиняваш на заповедите ми! — Чувствах се малко глупаво да му крещя, докато е възседнал жребеца си, но не смятах да му отстъпвам командването, пък макар и зрителите ни да бяха обикновени пешаци.

Капитан Ренпроу се приближи на коня си зад мен, повел Убиец. Дарин най-после го застигна с част от хората си, поочукани и оплискани с кръв, но общо взето цели.

— Трябва да спазваш заповедите ми, Мартус — казах, вече без да крещя, но достатъчно високо да ме чуят всички. — Иначе ще те обеся.

— Не мисля, че обесването е много вероятно. — Дарин изкара коня си между Мартус и мен, за да пресече отговора на брат ми. — Но една седмица в тъмниците… — Изгледа многозначително Мартус, после премести взора си някъде зад него и се намръщи. — Какво е това?

— Червен пушек. — Проследих погледа му. — Мътните да го вземат! Стените. — Червеният пушек беше нововъведението, с което най-много се гордеех. Сега всяка кула по стените бе снабдена с пакетчета огнен прах, увит в хартия, които при запалване изпускаха обилен червен дим. Идеята беше, че така може бързо да се сигнализира за извънреден случай през цял Вермилиън, по-бързо от вестоносците и по-надалеч, отколкото би стигнал камбанният звън през градската шумотевица. Като допълнителна екстра, редките соли, използвани при изработката на огнения прах, бяха скъпи и се добиваха в мините Кръптипа, което носеше хубава печалба, влизаща директно в джоба ми. Сега обаче, като видях седмоопашатия облак червен дим, издигащ се от кулите в източния квартал, с радост бих се отказал от всички приходи, идващи от нуждата да се подновят запасите огнен прах.

— Какво значи това… маршале? — Мартус се озърна назад към дима над главите на войниците си.

— Пратихме половината градска стража и двехилядна войска да гони по-малко от двеста мъртъвци по речния бряг. Междувременно на градската стена седем капитани са видели нещо, което ги е уплашило дотолкова, че да запалят сигнала за извънредни случаи… — Всяка кула се издигаше на шейсет стъпки височина, беше назъбена като крепост и защитавана от двайсет и пет човека гарнизон, с място за сто. Хич не ми се искаше да разбера какво е нужно, за да накара седем от тях да пратят зов за помощ едновременно. — Това тук не е атаката — това е диверсията!

13.

— Искрено се надявам баба да е имала добра причина да те направи маршал. — Дарин дойде при мен на върха на лявата от двете кули край Апанската порта, гласът му беше изпълнен със страхопочитание. — Повечето ни братовчеди го мислеха за шега.

— Повечето?

— Останалите го мислеха за наказание.

Взирахме се към външния град на Вермилиън, прелял на половин миля извън стените, чак до мястото, където се проточваше покрай Апанския път, сякаш в отчаяното си желание да изкопчи още няколко монети от всеки пътник, толкова глупав, че да го напусне. Пространството пред портите гъмжеше от мъртъвци — мъже, жени, деца; сивите трупове с белеща се плът в мръсните останки от погребалните си одежди и пресните трупове, все още алени от собствената си кръв; мълчалива орда, простираща се около стените и натикана гъсто в уличките между къщите.

Даже от шейсет стъпки височина, с подухващия лек ветрец, вонята бе нетърпима, дереше гърлото и лютеше на очите. Яденето на мнозина бе разплискано надолу по стената. Гледката и зловонието на първия ти ходещ мъртвец често имат такъв ефект.

— Дадох изрична заповед да не се стреля. — Тези думи бяха отправени към Ренпроу. Кръвта вече засъхваше по него след бързото ни препускане от моста. Немалко от мъртвите в близост до Апанската порта носеха по себе си две, три, а на места и пет стрели, стърчащи от ръцете и гърдите им — някаква възрастна жена имаше даже една в окото. — Това си е чисто прахосничество.

— Ще пратя отново заповедта, маршале. За хората е трудно да не стрелят, когато врагът настъпва към позициите им.

Отпратих го с махване на ръка. Площадката на върха на кулата бе пълна с войници от караулната стража, главно мъже на средна възраст, мнозина от тях позакръглени и побелели, които явно бяха възнамерявали да изкарат оставащите им години в мирно крачене по стените на столицата. Главната задача на караула по стените на Вермилиън е да си отваря очите за пожари. Ако изключим това, те са общо взето мобилен резерв на градската стража и единственото по-вълнуващо преживяване за тях е когато ги повикат да слязат в града като подкрепление на рехаво разпределените си събратя в червени униформи.

— Мърдай! — Зад мен Мартус си проби с лакти път през стражите, като ревеше срещу всеки, който не се отместеше достатъчно бързо. — Разкарайте ми се от пътя! Аз съм скапан принц. Ще… Мили боже… — Мартус се запъна, спря да крещи и се взря с присвити очи срещу залязващото слънце към мъртвешката орда. — Мили боже! — Пребледня. — Никога не съм виждал… такова нещо.

— Аз съм. — Приведох се над стената, опрял ръце на зъберите. — Виждал съм и по-лоши работи. — И в този момент осъзнах, че макар страхът да ме изпълваше от глава до пети, не беше онзи вцепеняващ ужас, който познавах от толкова много други случаи. И си помислих, че може би разбирам защо баба е избрала мен. — Видял съм Ада и това не е той. Ние сме хора на Червената кралица и цял Вермилиън е зад нас. Няма да ни го отнеме някаква си шайка тътрещи се трупове!

При тези думи се надигнаха одобрителни викове, които ме изненадаха. Ако съм честен, поде ги Ренпроу, но истината е, че мъжете около мен бяха загубили куража си и няколко смели думи от един уплашен човек донякъде им го върнаха.

— Как, в името на Бога… — Мартус се взираше невярващо в множеството, — армия от три хиляди мъртви е стигнала до стените ни, без да вдигне тревога?

Дарин потърка наболата си брада.

— Не е като да не можеш да ги помиришеш от цяла миля! Ама ти никакви разузнавачи ли не прати, Джал?

Местех поглед между братята си. Някои ги наричаха близнаци, макар че Мартус беше с по-едро телосложение, а Дарин — с по-остри черти. Никой никога не ни е наричал тризнаци, макар че, честно казано, ако бях пет сантиметра по-висок, можехме да минем за такива на лошо осветление. Колкото и да разправям, че не ги харесвам, всъщност ми беше приятно да имам семейство зад гърба си — да има някой тук горе на кулата, който не очаква от мен да реша проблемите му или да свърша всичко както трябва.

— Пратил съм над сто бойци да патрулират нашир и надлъж, а и никоя армия не може да мине през Червения предел, без вестта да плъзне от градове и села. Това — посочих към врага — е било създадено тук. Повечето вероятно са били убити в домовете си през последните няколко часа, докато ние гонехме блатни духове край реката. — Зачудих се колко ли некроманти бродят по уличките или си вършат работата по осеяните с листа площади, крачейки между редици мои сънародници, прясно убити и положени един до друг върху калдъръма, семейство след семейство.

— Какво ще правим? — попита Дарин. Онзи Дарин, когото познавах от едно време, щеше наперено да ми обясни какво точно трябва да направим. Присвих очи срещу него, зачуден какво му става, преди да си спомня за трите кила и половина нова розова плът, дошли толкова скоро на този свят. Миша беше сложила бебето в ръцете ми, когато двамата с Дарин най-после ме сгащиха в Римската палата преди няколко вечери. Беше съвсем мъничко.

— Нарекохме я Ниа — каза Миша. Аз сведох очи към детето, кръстено на майка ми, и усетих парене в очите.

— По-добре вземи малкото зверче, преди да ми е подмокрило ризата — казах и тикнах племенницата си обратно в ръцете на майка ѝ, но вече бе прекалено късно. Старата магия, която бебетата заплитат толкова добре, беше влязла под кожата ми и ме беше омърсила по-бързо от пикня или повърнато, или някоя от другите телесни течности, които новородените споделят с такава охота. Даже цял живот избягване на всякакви натрапени ми задължения не беше достатъчна практика, за да се отърся от това като от другите. А колко ли по-лошо е да си баща?

Дарин взе Ниа и я вдигна.

— Ако моето момиченце иска да изцапа паунската премяна на чичо си, това е признак за добрия ѝ вкус. — Но не се обиди. Беше видял нещо у мен в момента, докато я държах, въпреки опитите ми да го скрия, и ме дари с многозначителна и адски дразнеща усмивка.

— Какви са заповедите ви, маршале? — попита капитан Ренпроу, връщайки ме към ужасното настояще на върха на кулата и армията на Мъртвия крал.

— Заповедите ми? — Погледнах надолу към мъртвите. — Не ми изглеждат кой знае каква заплаха за главния град. Нямат нито обсадни машини, нито въжета, нито лъкове. Да не смятат да ни уморят от скука? — В това нямаше много смисъл. Можех да чуя смътни писъци, които вятърът носеше от външния град.

— Жена ми е там навън — обади се един мъж в тъмносивата униформа на караулната стража, обикновен редник. Посочи към едно ниско възвишение, увенчано с църква и къщи, които я опасваха като вълнички. Някакъв мускул трепна на челюстта му. — Синовете ми и техните деца живеят надолу по Пендрастовия път. — Завъртя ръка, за да посочи друг район, където дим се издигаше над керемидените покриви. — А ей там…

— Дръж си езика, войнико! — ревна един як сержант.

— По последно преброяване извън градските стени живеят двайсет и три хиляди души, маршале — докладва Ренпроу с пронизителен глас.

— Надявам се в момента да бягат. — Надявах се както заради тях, така и заради нас. Ако ордата на мъртъвците набъбнеше с над двайсет хиляди, те можеха да обкръжат целия град толкова плътно, че да се окажем в обсада.

— Не можем ли… — Дарин не довърши; знаеше, че отговорът е „не“. Не можехме да излезем навън.

— Нямаме достатъчно хора.

Зад нас група мъже се напъваше да разположи скорпиона, тежка машина от желязо, дърво и въжета, която можеше да изстрелва голямо копие на четиристотин метра. Отблизо това копие би могло да пробие вратата на къща, трима души, стоящи зад нея, и задната врата.

— Не можем да стоим тук цял ден и да ги зяпаме — казах. — Имаме мъртъвци и блатни духове по улиците. Трябва да ги смажем, и то категорично.

Трима от четиримата капитани на градската стража бяха дошли при нас на пренаселения връх на кулата и сега при моя знак се приближиха. Командирът им, лорд Оленсон, сигурно надзираваше операцията при реката — ако ли не, утре щеше да присъства на собственото си обезглавяване, — но сигналът от стените беше довел тук капитаните Данака, Фолерни и Фредрико.

— Данака, теб те искам с три взвода при северните кули. — Две кули се издигаха над Селийн на мястото, където влизаше в града, и всяка от тях бе нагазила във водите, завършвайки стената. — Фредрико, три взвода на южните кули. — Укрепленията, издигащи се над изхода на реката, не бяха толкова впечатляващи. Всяка лодка, опитала се да влезе във Вермилиън оттам, щеше да е принудена да се справя с течението, което я правеше бавна и тромава.

Обърнах се към Фолерни, мършав мъж с вид на козел; лявото му око беше млечнобяло, а челото над него и бузата отдолу бяха разделени от белег. Тази гледка ми напомни за Мълчаливата сестра и аз се поколебах. Преди да успея да намеря думите, ужасен вой заглуши всичко, което бих могъл да кажа. Това бе звук, от който и статуите хукват в обратната посока. Обърнах се бавно към стената, макар че звукът ме беше лишил от мъжество и никак не ми се искаше да гледам.

Очите ми се спряха на някакво раздвижване зад мъртвите, тълпящи се пред Апанската порта. На няколкостотин метра по-нататък по главния път промяна беше обхванала труповете, тътрещи се към стените. Приличаше почти на вълна, която се носи през редиците им. Главите им се надигаха рязко, обземаше ги ужасна бдителност ѝ устите им зейваха, за да нададат ужасния вой. Може би само прясно убитите можеха да крещят, но звукът сякаш извираше от изгнили дробове, отдавна негодни за употреба; гласът на гроба, все едно говореше самата смърт, и то съвсем не тихо. Прииждащият на вълни вой бе пълен със заплаха и обещаваше най-страшната болка.

Навсякъде, където достигаше тази промяна, мъртвите се раздвижваха по-бързо, с бясна енергия, катереха се по къщите и започваха да трошат покривите, търсейки всеки, който може да е останал вътре, блъскаха по вратите или се втурваха към нас с ентусиазъм, от който градските стени изведнъж ми се сториха слабо успокоение. Чух до мен да проскърцват лъкове.

— Не стреляйте.

Вълната от „пробуждания“ се движеше неотклонно към портите, а отпред напираше гъста групичка активизирани мъртъвци. Но аз забелязах нещо. Преди пътуването ми до Ада очите ми щяха да са прекалено обсебени от ужаса на това зрелище, за да различат подробностите, но времето, прекарано там, ме бе променило. Видях как в задната част на тази вълна мъртъвците се връщат към своето клатушкане, отново по-близки до сомнамбули, отколкото до побеснели зверове.

— Те обръщат назад! — извика Мартус през мъртвешкия вой.

Отначало изглеждаше, че е прав, но всъщност те не обръщаха назад — ефектът се обръщаше. Зоната, в която мъртвите се активизираха, кривна наляво на стотина метра пред портите. Онези, които виеха за кръвта ни, млъкнаха и изпаднаха отново в униние, а други мъртъвци — мъже и техните жени и деца, изведнъж подеха вика по улиците вляво от Апанския път.

— Като че ли… — Изрекох думите само на себе си. Като че ли труповете усещаха някакъв страшен огън, който ги правеше свирепи, а нещото, от което се излъчваше огънят… се движеше. Опитах се да видя къде се намира центърът на ефекта… и го зърнах, местеща се точка, в която сякаш светът се бе нагънал около себе си, за да скрие нещо, което окото не бива да вижда. — Там! — повиших глас и посочих. — Там! Виждате ли го?

— Кое да виждаме? — Мартус застана до мен.

— Там има… нещо — промълви Дарин от другата ми страна, присвил очи. — Нещо… нередно.

— Не виждам нищо, мътните го взели! Къде? — Мартус засенчи очи от гаснещите слънчеви лъчи.

Аз се взирах, следейки точката, губех я между къщите и пак я откривах. Място, на което светлината изглеждаше огъната. Сляпо петно за окото. А после, само за миг, го видях. Може би залязващото слънце ми даде частица от онова нощно зрение, което ми носеше Аслауг, или пък Адът бе научил очите ми да виждат онова, което на хората не е дадено да виждат. Трепкащо движение, невъзможно слабо тяло, бяло като нерв, облечено в изменчива сива плащаница: може би направена от души, от призраци на хора, полепнали като дреха по плътта на лича.

— Мамицата му.

— Какво? Какво е? — попита Дарин, като продължаваше да се взира.

— Лич — казах аз. Лич, един от паразитите, които Едрис и неговата пасмина вкарваха в неродените деца, убити от тях. Една такава твар държеше сестра ми и повече от всичко копнееше да носи плътта ѝ в света на живите. Но тук имахме гол лич, нахълтал в света през Бог знае каква пукнатина, и само малко по-малко опасен от нероден, според онова, което бях видял в Ада.

— Къде отива? — попита Мартус. Воят се отдалечаваше заедно с лича.

— На лов — казах и усетих взора на баба върху себе си толкова ясно, все едно стоях пред трона; онези нейни очи, по-твърди от камък, в които нямаше и трошица компромис. Спомних си как най-накрая отворих кутийката за свитъци, дадена ми от Гариус, видях печата на Червената кралица и го счупих, за да прочета думите, написани от собствената ѝ ръка. „Маршал на Вермилиън“. И една бележка: „Казваш, че си видял защитата на Амерот. Моли се да си научил урока ѝ, а още повече се моли никога да не трябва да показваш, че си го научил.“

Зад гърба ми стояха сто мъже, а зад тях един град, с който се разпореждах и който трябваше да браня. През всичките ми приключения из Разделената империя никога не ми се беше искало по-силно да съм някъде другаде, отколкото сега. Взрях се над покривите, вече обгърнати в сенки, към пламтящото небе, кипнало в червено над скрилото се слънце.

— Изгорете всичко.

Воят вече почти не се чуваше, мъртвите под нас стояха безмълвно. Никой не говореше. Чувах пърхането на знамената, шепота на вятъра и някъде далеч зад стените виковете на уличен продавач, възхваляващ стоката си.

Обърнах се и тръгнах към скорпиона. Хората се разделяха пред мен.

— Изгорете всичко. — Плеснах с ръце по тежкото копие, заредено в машината. — Парцали и масло. Целете се в покривите. Пратете вест до всички кули.

Мартус ме хвана и ме завъртя рязко.

— Полудя ли? Какво ти става, по дяволите?

— Не можем да защитаваме външния град. До сутринта всички ще са мъртви и ще се влеят в армията пред портите ни.

— Това е безумие! Не е правилно. — Мартус ме разтърси, повишавайки глас, и мърморения от всички страни се присъединиха към протеста му.

— Ще изведеш ли Седма там навън? — Кимнах към смрачаващите се улици на външния град. Можехме да чуем далечни писъци; бяха нахлули в още една къща.

— Ами… аз… — Мартус сбърчи лице, което предвещаваше един от шумните му изблици. — Това би било лудост.

— Няма и да ти го позволя. — Отърсих се от него и се огледах за мъжа, който беше посочил дома си край църквата на хълма. — Ей, ти. Името ти.

— Дачио, ваше височество. — Изглеждаше смирен, гневът му се беше изпарил, макар че сега се виждаше по лицата на другарите му.

— Дачио. Съжалявам, но жена ти е мъртва, както и синовете ти. Или пък се крият вкъщи и чакат да бъдат спасени. — Огледах сивите редици на стражите. — Вие ли ще ги спасите? Нима караулната стража ще слезе за последен път от тези стени и ще тръгне на набег там, където Седма армия се страхува да пристъпи? Или пък личът ще ги намери? Ако не направим нищо, на заранта ще видим семейството ти да стои окървавено пред портите. — Взех от основата на скорпиона един напоен с масло парцал, с който се смазваха раменете на лъка, за да не ръждясат. — Огънят е чиста смърт. По-добре да изгориш, отколкото да те докопат тези твари. А и какъв по-добър шанс биха имали хората да избягат, отколкото сред дима и объркването на един голям пожар? — Плеснах парцала в ръката на Дачио. — Действай.

И той го направи.

14.

Личът се върна преди пламъците да обхванат всичко. Аз стоях на кулата, защото трябваше да видя, макар че не ми се искаше. Дарин също остана с мен. Мартус се оттегли да командва Седма — пращаше ги със стотици към най-уязвимите части на стената, всеки отряд предвождан от капитан. По мои указания петстотин души от Седма трябваше да останат с Мартус като резерв в двореца. Казах на Мартус да нареди дворцовата стража — около четиристотин души, главно ветерани — да бъде пратена при мен.

Мъртвите се бяха събрали първо при Апанската порта и гъмжилото там растеше непрестанно, докато заповедите ми се разпространиха и тетивите на скорпионите зазвънтяха глухо по цялата стена. Огънят прихвана: тук покрив, там покрита каруца, оранжевите му езици се издигнаха, гладни за нови вкусотии, и над мъртвите се понесе рехав облак дим.

— Никога няма да ни простят това. — Дарин се взираше към огньовете с невярващи очи.

— На мен няма да ми простят — казах. — А ако не го бяхме направили, нямаше да остане кой да ни прощава.

— Никога не съм мислил, че си способен на това, Джал. — Барас Джон ме беше намерил, решен да даде своя принос за отбраната. Изглеждаше готов за турнирните списъци във виенската си броня, изработена по последна мода, всяка желязна пластинка гравирана с розата, която бе символ на рода му. — Там долу е истински ад.

— Не съвсем, но се доближава.

Нощта беше тъмна и безлунна, но запалените от нас огньове огряваха сцената в неоспоримо адски багри. Барас избърса лицето си, размазвайки една сажда по бледата си буза. Изглеждаше смахнато как стоим тук двамата и се взираме към армия мъртъвци, озарени от растящия пожар, който доскоро бе Вермилиън. Бих очаквал да видя лицето му над чаша вино или грейнало от въодушевление на надбягванията, а не оградено от железен шлем и с ококорени от страх очи. Той свали перфорирания си наличник и ми стана още по-непознат.

През дима и пламъците видяхме как някои от предсказанията ми се сбъдват. Хората изскачаха от къщите си, тласкани от страха от пожара, и побягваха към откритите простори. В това неволно масово бягство имаха много по-добър шанс, отколкото да чакат мъртвите да нахлуят в домовете им. Когато личът се приближеше, активизираните мъртъвци щяха да разпарчетосат вратите им и нямаше да има измъкване. Сега, макар да бяха изправени срещу орди от ходещи трупове, тези трупове поне бяха от клатушкащия се вид, а не от тичащия.

Освен това самият брой на бягащите граждани, заедно с бушуващия огън и гъстия дим, внасяше такова объркване, че много от бабините поданици май наистина можеха да се измъкнат и да наблюдават събитията от удобството на някоя самотна царевична нива или далечна горичка. Все пак, докато ги гледах как бягат, знаех, че ще има и други, прекалено парализирани от ужасите навън, за да излязат дори когато димът пропълзи под вратите им и пламъците заближат покривите им. Ако бях ял по-скоро, може би щях да дам и собствения си принос към оцапаните с повърнато стени.

— Просто не виждам как могат да ни навредят — обади се Дарин до мен, сякаш търсеше потвърждение. — Те нямат оръжия. Не могат да пробият стените, нито да изкъртят портите. Не могат да се катерят… тези тук само се тътрят и дори когато се ядосат, няма да тръгнат да се катерят по отвесни стени. Нямат нито въжета, нито стълби, нищо…

Не можех да му дам отговор. И въпреки това незнанието ми вдъхваше по-скоро страх, отколкото увереност.

— Божичко, какво е това? — Барас Джон се завъртя с дрънчене, като едва не набучи един страж на меча си.

— Ще виждаш по-добре, ако свалиш това нещо. — Дарин почука по големия шлем на Барас. Всякакви по-нататъшни шеги застинаха на устните му, когато също долови звуците на мъртвешкия вой.

— Личът се връща. — Ревът, слабо доловим, но въпреки това пълен с достатъчно заплаха, за да опустоши човек отвътре, се приближаваше от запад. Мъртвите под нас се бяха утроили след оттеглянето му и от минута на минута прииждаха все повече. Явно изпитваха някакъв зачатъчен страх от огъня, който ги караше да се дърпат от него, макар че при толкова малко свободно място някои от намиращите се най-близо до горящите сгради бяха започнали да тлеят. Видях една млада жена със синя рокля — може би дъщеря на търговец, — без видими следи от насилие по нея, да пламва като факла до една горяща кръчма. Бях пил бира там веднъж-дваж, макар че не можех да си спомня името ѝ. Косата на жената пламна като огнен ореол и тя се закатери по гърбовете на другите трупове, за да се спаси от жегата.

Беше се оказало трудно да пресметнем числеността на ордата, изправена срещу нас, поради дима и гъстотата на сградите, които скриваха доста улици от погледа ни, но никой от хората около мен не смяташе, че пред портите на Вермилиън има по-малко от десет хиляди мъртъвци. Звукът се приближаваше, и то с ужасяваща скорост.

— Ето го! На оръжие! Вашият град е зад гърбовете ви! — извиках през усилващия се вой, докато някъде в мрака, сред бушуващия пожар, личът се носеше към нас.

Създанието мина през хилядното множество с бързината на галопиращ кон и сви към портите. Наведох се, доколкото смеех, за да го проследя с поглед, но то се скри от очите ми под барбикана непосредствено пред портата на Вермилиън.

Когато се блъсна в портата, мъртвите там подивяха и заудряха с вой по дървото. Представих си как юмруците им млатят по гредите с такава сила, че костите им се трошат. Блъскането отслабна, а късащият нервите вой се усили, когато гъмжилото от трупове почна да настъпва напред, усилвайки натиска бавно, но неотклонно. Портата заскърца, отначало като къща, която се намества нощем, после по-силно, поредица от остри пукоти, докато гредите се бореха една с друга, а през всичко това се чуваше дълбокото стенание на лостовете, които поемаха напрежението — три гигантски обковани с желязо греди, издялани от хилядолетни дъбове. С остър звън някакъв нит изскочи от гнездото си.

— Пратете хора долу! Натискайте обратно. — Непоклатимата ми вяра в здравината на портата трая по-малко от минута. — Бързо, по дяволите! Искам триста души там долу веднага! — Искаше ми се аз самият да съм долу и да налегна с рамо портата, но трябваше да гледам.

Приведох се през парапета да погледна към покрива на барбикана малко под нас. Войниците там бяха сложили два огромни казана с масло над купчина сияеща жарава да заврят.

Барас се подпря на лакти до мен.

— Мислиш ли, че мъртвите изобщо ще забележат врящото масло? — В гласа му имаше смесица от песимизъм и надежда. Познавах добре този тон от дългите ни нощи край масата за зарове, където той бе загубил цяло състояние, и масата за карти, където бе спечелил друго… главно от мен.

— Може да им създаде известни… неудобства. — Свих рамене. — Важното е, че хората имат нещо за правене. — В такива моменти е по-добре да имаш нещо за правене, отколкото да оставиш страха да впие ноктите си в теб.

— Виж, горящо масло — това би било друга работа! — каза Барас. — Него ще го забележат.

— Само идиот пали огън в подножието на собствената си порта, Барас — каза Дарин, който се бе присъединил към нас.

Рядко бих подкрепил някой брат срещу приятел, но той беше прав.

— Маслото няма да се подпали, това е минерално масло от Атар. Можеш да гасиш клади с него. Струва майка си и баща си, но по-добре да изливаш върху врага пари, отколкото нещо, с което може да подпали портата ти!

Дарин повдигна вежда.

— Разбираш си от работата, малко брат…

— Аз съм шибаният маршал, Дарин.

— Разбираш си от работата, малки маршале. — Той се ухили.

— Добре се уча, когато става дума за безопасността ми. — Дарин никога не се беше връзвал на цялата история с героя от Аралския проход и не смятах за нужно да се преструвам пред него.

Мъжете край казаните вече гледаха нагоре към мен, разбрали, че си имат публика.

— Изливайте! — викнах. Не виждах и следа от некроманти, но все пак имаше шанс те да са се смесили с мъртвите и да се крият под носа ни. Едрис Дийн ме беше научил, че те не са обикновени хора, но въпреки това един душ от вряло масло със сигурност щеше да им вгорчи деня.

По моя заповед мъжете започнаха да откриват дупките в покрива на барбикана и да приготвят лостовете, с които да обърнат казаните.

Маслото потече по каналите с приятно цвърчене, но проклет да съм, ако долових някаква промяна в тоналността на крясъците долу.

— По дяволите. — Малко спихнат се върнах да наблюдавам от предната част на кулата.

Десет минути виещите мъртъвци се хвърляха с цялата си тежест срещу Апанската порта и всяко пукане и трещене на дървото сякаш сграбчваше вътрешностите ми със студен юмрук и ги усукваше. Личът сновеше насам-натам, скриваше се под барбикана и пак се показваше, пращайки вълни от дива ярост срещу портата. Чух как дървото се цепи и прехапах устна, за да не добавя и собствения си вой на отчаяние към врявата.

— Огънят се разгоря добре. — Дарин се задави с дима, сякаш за да докаже думите си. Аз бях вперил очи в гърбовете на настъпващите мъртъвци, но сега хвърлих поглед към външния град и видях, че е прав. Горните половини на няколко къщи в близост до стените бяха рухнали и огнени стълбове се издигаха с рев към небето, по-високо от самите стени, изпълвайки въздуха с рой искри. Из целия външен град пламъците прескачаха от покрив на покрив, гонеха се по оградите, лижеха вратите. Навсякъде мъртвите стояха опърлени и покрити с мехури, някои с изгорели коси и дрехи. Можех да видя останките на други, сгърчени сред разрастващия се пожар. За миг се сетих за татко на кладата му.

Закашлях се и притиснах с длани парещите си очи.

— Те се движат!

Личът се понесе през мъртвешките редици, зарязвайки щурма на портата. Огънят беше лишил врага от лукса на времето. Един генерал навярно би се оттеглил в близките ферми и би изчакал в маслиновите горички, за да се върне след ден, но предположих, че мъртъвците и духовете действат по-скоро стихийно, отколкото стратегически. Това, което знаех за самия Мъртъв крал, а то бе ужасно малко, го описваше не като тактик, а като унищожителна сила, несъзнателно направлявана от машинациите на Синята дама.

Мъртвите не се оттеглиха, нито пък личът се опита да избегне пламъците — вместо това се отдалечи покрай стените, сякаш търсеше слабо място.

На двеста крачки на изток мъртвите, които по-рано стояха като на бдение пред стената, сега живнаха и се заеха да дращят с голи ръце по основата на една кула, разположена толкова близо, че един човек върху нея би могъл да метне копие по часовоите с добър шанс да ги улучи.

Бях посетил същата тази сграда преди броени дни — беше водонапорна кула, снабдяваща добре обзаведените домове на няколко търговци, които можеха да си позволят да живеят в рамките на града, макар и в не толкова величествени имения. Кулата също така осигуряваше вода за една просперираща ковачница, която обслужваше нуждите на множество майстори на колела и каруци и доставчици на провизии с магазини на Апанския път току след излизането му от портите.

Бях се учудил как баба е разрешила да вдигнат кула толкова близо до стените въпреки често повтаряните ѝ заплахи да сравни със земята предградията и при най-слабия намек за война. Оказа се, че разрешението е било дадено с мисълта, че сградата е предвидена да падне. Стената ѝ се крепеше от яки дървени подпори и без тях кулата щеше да се сгромоляса. Вместо да осигури платформа, от която вражеските стрелци да прочистят стените ни, тя беше смъртоносен капан. Обстрелът на подпорите с железни копия от скорпион щеше да я събори, убивайки всеки враг в нея и, дай боже, немалко от тези наоколо.

— Какво, по дяволите… — Кулата рухна, преди да успея да довърша. Над двайсет от мъртъвците бяха смазани от падащите камъни и греди.

Още активизирани мъртъвци се струпаха около купчината отломки, сега забулени не само от дим, а и от прах. След броени мигове вече мъкнеха камъните към стената. Мъртви мъже вдигаха дебели нацепени греди, мъртви деца влачеха по-малки парчета. От близките улици се стекоха и други, тикащи каруци, фургони, откъртени от къщите врати, и трупаха всичко това на нескопосана купчина край стената.

— Те строят рампа! — Дарин се вкопчи в зъберите. — Трябва да отидем там.

На този участък от стената, както и на всички останали, имаше достатъчно мъже, макар и стари, и още се стичаха към мястото от двете страни.

— Да ги спрем, това трябва да направим, а не да стоим и да ги чакаме да си свършат работата. — Тръгнах към стълбите на кулата, но вместо да сляза по тях, свих към зъберите над портата. Празните казани стояха до отворите за изливане на маслото и димяха леко.

— Напълнете ги с огнено масло! — Дадох знак на мъжете при скорпиона, изкаран в предната част на нашата кула. — Занесете им го! — Те имаха малки буренца от него и качета с катран, но всичко това беше използвано за подпалване на предградията. — Вие! Всички вие. — Посочих към стражите отзад. — Тичайте до другите кули и вземете тяхното огнено масло и катран.

— Те пускат камъни върху тях, Джал! — изрева Барас от другия край на кулата. Гледаше през рамо към мен, с вдигнат наличник и почервеняло лице. — Това трябва да свърши работа!

Втурнах се да видя. Стражите прехвърляха камъни през стената, някои колкото човешка глава, но повечето доста по-големи. Мъже с ръчни колички бързаха да докарат още муниции от купчините покрай парапета. Долу цареше истинска касапница, главите на мъртъвците се пръскаха влажно, когато падащите камъни ги улучваха. Други, наведени, докато слагаха собствените си парчета зидария върху купчината, рухваха със строшени кокали, щом камъните се стовареха върху гърбовете им.

— Помага! — извика капитан Ренпроу до мен.

— Да, ама не на нас — казах и присвих очи към купчината, мъчех се да видя през движещата се пелена от прах и дим. Никой от мъжете около мен не разбираше мъртвите и техния крал като мен. Обърнах се към Ренпроу. — Спри ги! По най-бързия начин. Те само им помагат, като строят рампата вместо тях. — Дъждът от камъни и смазаните от него тела се трупаха в основата на стената. Старите мъртви просто бяха замествани от нови, които изсипваха товара си от камъни и дърво върху потръпващите останки в нозете си. — Трябва да подсилим онази зона. Прати там войниците на Мартус. — Не го казах на глас, но нямах много вяра в караулната стража. Възрастта може да прави човек малко по-мъдър, но пък прави десницата му много по-бавна. Никога не бяхме смятали за особено вероятно Вермилиън да бъде атакуван, и със сигурност не без значително предизвестие. Да използваме караулната стража като пенсионен план за възрастни войници ни изглеждаше разумна идея. Сега не чак толкова.

Предаването на заповедите сякаш продължи безкрайно. Първата порция огнено масло беше налята в първия казан едва след няколко минути. С виещите мъртъвци и растящата им рампа това ми се стори цяла вечност. Само докато накарам стражите да спрат да сипят камъни върху нападателите изтекоха минути, а дори секундите ми се виждаха твърде дълго.

— Никога няма да стигнат до върха — каза Дарин. Прав беше. От височината на една двайсетметрова кула стените изглеждат ниски, но се издигаха на цели десет метра над външния град, а рампата на мъртъвците достигаше едва три метра и беше може би дваж по-широка. Проблемът с купчините е, че с увеличаване на височината растежът им се забавя, разпростират се на ширина и са нужни десет пъти повече материали и труд, за да се удвои височината им. — Никога. — И въпреки всичко уверението на Дарин звучеше по-скоро като молитва.

Десет минути ги гледахме как строят, а огньовете зад рампата растяха, докато ревът на пламъците не заглуши даже беснеещите мъртви. Може би некромантите ни наблюдаваха от нощта, търпейки някак си адската жега, но аз не виждах нищо освен трупове и трупове, всички те тласкани към стената и могилата от натрошени камъни и натрошени тела. От време на време зървах лича и съжалявах, че изобщо съм го търсил. Веднъж той завъртя безоката си тясна клиновидна глава към кулата ни и студеният ужас от взора му легна върху мен като тежък леден блок. Отстъпих бързо, после полуприклекнах, полупаднах и се скрих от погледа му под нивото на парапета.

— Маршале? — Ренпроу ме последва и посегна надолу към мен.

— Хайде, Джал. — Барас ме хвана за ръка да ме вдигне на крака. — Не можем да допуснем нашият славен водач да припада. Лошо е за бойния дух.

— Изпуснах нещо. — Престорих се, че прибирам някакъв предмет, скрит в юмрука ми, в джоб под ризницата, която бях навлякъл. Нямах време да си взема бронята от двореца, така че вместо това маршалът на Вермилиън стоеше в ризница не по негова мярка от склада на барбикана. — Къде е това проклето масло? Котлите не са ли пълни вече?

— Нещо идва! — извика един стрелец отпред на кулата.

— Нещо голямо! — додаде мъжът до него, стиснал копието си така, сякаш единствено то го държеше на крака.

Ренпроу пусна ръката ми и си проби с лакти път напред, за да види.

— Много са! — Някакъв едър брадат мъж се отдръпна от парапета по начин, който подозрително приличаше на отстъпление.

— Маршале! — Ренпроу ми даде знак да се приближа.

Ужасът едва не ме притисна обратно към пода, но аз излязох напред до него и присвих очи в лютивия дим. Приближаващите се фигури, тъмни на фона на пожара от двете страни на Апанския път, бяха от онези, които предизвикват кошмари. В тях имаше нещо паешко, но приличаха също така на ръка или на осакатено куче, изкормено и вървящо на чуканчетата от краката си. Зад тях можех да различа човешки фигури и в този момент осъзнах, че всяко от половин дузината чудовища е по-голямо от два впрегатни коня, вързани заедно.

— Изкарайте напред скорпиона! — Обърнах се. — Веднага, да го еба! И дайте сигнал на останалите кули да открият огън. Стрелците да се целят в мъжете отзад! Всеки, който има лък. — Молех се онези там да са най-после некромантите и надупчването им със стрели да им види сметката. — И, за бога, занесете тези казани до рампата. Не ми пука колко са пълни!

Мъжете около мен започнаха да пускат залпове стрели към небето. Дали улучваха, или не, не можех да кажа, докато най-сетне една от човешките фигури в задните редици не падна, хващайки се за лицето.

— Целете хората! Целете хората! Те са некроманти!

Първият изстрел на скорпиона мина встрани. Прониза трима мъртъвци, тътрещи се току пред най-близкото чудовище, и се плъзна по пътя зад тях. Тримата се завъртяха лениво един, два пъти и се строполиха. Преди следващия изстрел обаче вече се бяха изправили отново. Създанията напредваха. Димът се разнесе за момент и сиянието на огъня ги разкри. Всичките бяха сглобени по подобен начин, оформени като ръка с липсващи средни два пръста, която върви на три крака. Крайниците им бяха направени от бедрени кости, по които лъщяха останки от мускули, и бяха свързани с метри сухожилия. Няколко стрели стърчаха от крайниците и гърба на първото чудовище, без да му причиняват видимо неудобство. Червена плът ги обвиваше като дебели ластари бръшлян, а върхът, където се събираха трите крайника, беше скрит под лепкава бяла маса.

— Боже мили. — По някаква причина Барас още държеше меча си изваден, но сега остави ръката си да увисне безсилно край тялото.

Бях познавал некромантите като грабители на гробове, които практикуват изкуства, способни да вдигнат отново мъртвите, изпълнени със свирепост и глад. Този ужас обаче бе нещо ново. Тук те бяха станали скулптори на плът, извайващи труповете в нови, гротескни форми. Това ми напомни за неродените: как сглобяваха кошмарни форми от каквато там мърша имат подръка. Единствената малка утеха идваше от факта, че докато неродените притежаваха смъртоносна бързина и координация, тварите на некромантите се движеха бавно и без никаква грация. Всъщност толкова тромаво, че ми беше трудно да си представя каква заплаха могат да представляват. Първото създание изглеждаше, сякаш може да бъде насечено от трима мъже с мечове, преди да е успяло да предприеме каквато и да било атака. Извърнах се.

— Застреляйте ги.

Стрелците опънаха лъковете си и пуснаха още стрели. При скорпиона четирима мъже въртяха усърдно манивелата, за да изтеглят голямото арбалетно рамо назад, а още един чакаше с копие в ръце, готов да го зареди в машината. Воят при рампата достигна нови висини и мъртвите се хвърлиха бясно напред; сплитаха ръце, впиваха зъби един в друг и се държаха здраво, докато нови трупове се катереха по тях. Бях виждал нещо подобно и преди, когато мравки прекосяват тясно поточе, изграждайки мост с телата си — стотици вкопчени здраво една в друга, докато останалите претичат от другата страна.

— Къде е това огнено масло? — изрева Дарин, надвесен от задната страна на кулата.

Завтекох се към него, преоткривайки факта колко е трудно да се завтечеш нанякъде в ризница. Две групи мъже бяха стигнали до стълбите на стената, понесли казаните, окачени на здрави дървени пръти.

— По-бързо! — извиках, макар да се съмнявах, че могат да чуят нещо друго освен воя на мъртвите и рева на огъня.

Върнах се в предния край на кулата и видях, че хората, подкарващи чудовищата, са изчезнали, макар че на пътя лежеше още едно тяло, тъпкано от прииждащите нови мъртъвци. Самите творения бяха кривнали към рампата и сега се движеха по-бързо, като се тресяха и поклащаха.

Мъртвите на рампата вече достигаха на шест стъпки от върха на стената и стражата там беше започнала да ги засипва отново с камъни. Почти нищо не ги държеше към стената — само мъртвешки пръсти тук-там, впити в пролуки между камъните, където хоросанът се бе изронил от големия студ една зима и не беше оправен. Имаше и по-зле поддържани участъци, където би било по-лесно да я прехвърлят, но мъртвите се бяха събрали тук за щурма на портата и при този пожар във външния град всяка реорганизация на атаката им вероятно би изпекла половината от тях. Бях пратил хора да работят по тази част от стената едва миналата седмица. Ако те бяха свършили по-добра работа, опитът за изкатерването ѝ щеше да върви по-бавно. От друга страна пък, ако изобщо не им бях възложил тази задача, досега мъртвите да ни бяха залели.

— Няма да издържим! — Барас посочи към мястото, където още трупове се катереха по кулата от тела. Един страж се наведе да мушне към тях с копието си. Мишената му беше старица с оцапана със сажди престилка, с разчорлена бяла коса и обгорена от огъня лява ръка. Копието я улучи в шията и тя го сграбчи, докато падаше. Стражът падна с нея, прекалено изненадан, за да пусне оръжието.

— Това е надпревара — прошепна Дарин до мен. Мъжете с казаните бяха стигнали до парапета и трябваше да изминат петдесет метра по претъпкания връх на стената. Чудовищата се приближаваха към рампата и им оставаше може би два пъти повече разстояние, но сега, когато навлизаха в обсега на лича, се движеха по-бързо и уверено, активизирани от присъствието му.

Няколко скорпиона се обадиха бързо един след друг. Най-предното чудовище, вече пронизано от едно копие, получи още две и едното разкъса крака му, чупейки костите. То падна и размята мъртъвци наляво и надясно с бесни ритници на задните си крака, и като не може да стане, запълзя към рампата. Още едно от чудовищата загуби равновесие, улучено от стрела на скорпион, и се заби в горяща конюшня, събаряйки я върху себе си.

Огледах сцената, като се мъчех да извлека някакъв смисъл от хаоса. Нещо улови взора ми. Не беше чудовище, нито лич, нито пламъците, бушуващи между мертеците. Една фигура сред хилядите. Понякога не движенията на човек го издават, а неподвижността му. Единственото, което привлече погледа ми, бе гъстият поток от мъртъвци, стичащи се около точката, където стоеше той. С изключение на това не го открояваше нищо друго. Беше оцапан с дим и сажди, като много други, и те обагряха туниката и панталоните му в мръсно сиво. Стара кръв покриваше половината му лице и се стичаше на тъмни струи по врата му. И двете му ръце бяха поаленели до лактите. Държеше шията си под странен ъгъл и по нея минаваше тъмен белег. Отпървом си помислих, че белегът трябва да е от удара, който го е убил, а тъмната ивица през сивата му коса е само пепел от някоя изгоряла греда. После той вдигна очи към кулата, към мен, и го познах.

— Едрис Дийн! — извиках, макар че никой около мен не знаеше името му. — Застреляйте го! Застреляйте онова копеле, ей там! — Посочих, после грабнах лък от мъжа зад мен и поисках стрела, за да изпълня собствената си заповед. — Некромант! — изкрещях и това ги размърда.

Къде падна стрелата ми, нямам представа. Дълбоко се съмнявам, че съм повторил подвига на баба ми при Амерот, но тя се целеше в сестра си, а ние Кендетите, изглежда, се справяме значително по-добре при такива обстоятелства. От десетината или повече стрели, пуснати към Едрис, го улучиха две, а още няколко се забиха в минаващи покрай него трупове почти без да нарушат крачката им. Една от двете попадна в рамото му, а другата — и го казвам, без да ме интересуват вероятностите, — щръкна от гърдите му. Аз обаче бях виждал Едрис Дийн да се измъква от Кулата на Мошениците в Умбертиде разсечен толкова дълбоко, че само костите на шията му го спасиха от обезглавяване, затова вместо да подскачам от радост, отворих уста да заповядам втори залп. Но преди да съм изкрещял командата, Едрис се пръсна — сякаш беше отражение в лист стъкло. Парчетата му се скриха от поглед, изгубени сред прилива от ходещи трупове.

— По дяволите. — Тикнах лъка обратно в ръцете на собственика му.

— Какво… беше това? — попита Барас.

— Некромант — отвърнах.

— Убихме ли го? — Дарин използва кралското „ние“; той нямаше лък, но вероятно би пратил стрелата по-близо до мишената от мен, ако беше опитал.

— Не бих се обзаложил. — Бях виждал прекалено много огледална магия, за да го смятам за унищожен. Вместо това се зачудих колко ли още отражения може да е пръснал той сред враговете ни и как да избегна срещата с някое от тях. Може ръката на Мъртвия крал да стоеше зад тази армия от убити наши сънародници и може той да бе вербувал некромантите за каузата си, но върху рамото на поне един от тях лежеше синя ръка. Мъртвия крал хабеше силата си тук, търсейки ключа на Локи, който да го пусне на света, но без съмнение Синята дама имаше още по-належащи цели — след като баба ми и нейната Мълчалива сестра пътуваха към твърдината ѝ в Слов, тя може би се опитваше да отклони Алика Кендет от пътя ѝ с директен удар в сърцето на нейното кралство. Ако беше така, значи не познаваше добре баба ми. Червената кралица би ни пожертвала до един, за да спечели тази своя война, а вечерта щеше да си легне и да заспи безметежно.

— Зареждайте по-бързо! Зареждайте по-бързо! — Паническите заповеди на капитан Ренпроу ме изтръгнаха от собствените ми панически мисли. Той насочваше скорпиона към основата на рампата, вече невидима под тежестта на мъртвите граждани, тълпящи се върху нея.

Виждах ужас по лицата на мъжете на стената горе, докато се мъчеха да изкарат на позиция двата големи казана. Никой човек не би могъл да вдигне сам някой от тях, а с толкова галони огнено масло и катран вътре на четиримата мъже около всеки казан им бе много трудно да ги нагласят.

Точно под борещите се с тежестта на казаните стражи бушуваше море от виещи мъртъвци, което заливаше рампата от натрошен камънак, натрошено дърво, натрошени тела. Скелето от човешки трупове стигаше на метър от върха на стената, стотици участваха в изграждането му, десетки други се катереха нагоре, врещейки от ужасен глад. А оттатък това скеле, газещи през мъртвешката орда, като тъпчеха някои и отхвърляха встрани други, идеха трикраките чудовища, разранени, кървави и пъплещи като паяци. И все пак стражите на стените останаха по местата си. Тези старци, в които се бях съмнявал, стояха на своя пост, обвързани от клетвата и дълга си, докато аз на тяхно място бих избягал.

— Да! — изкрещяха Дарин, Барас и на практика всички около мен, когато две факли бяха поднесени към гърлата на казаните и те започнаха да се накланят.

Две огнени струи се изляха върху пирамидата от мъртъвци, долепени към стената. Радостни викове се надигнаха откъм всички стражи. И все пак мъртвите долу се държаха здраво, макар и горящи, кожата им се сгърчваше от жегата, косата и дрехите им ставаха на пепел, плътта им цвърчеше.

Първото от големите трикраки чудовища започна да се катери — забиваше нозе в горящата кула от трупове и пъплеше нагоре към стената. Обля го вълна от пламтящо масло, но то продължаваше напред и нови мъртъвци се закатериха подире му. Скорпионите на кулата вече не можеха да се прицелят в него, толкова близо до стражите, и с един последен скок то закачи два от краката си за ръба на стената. Горящи мъртъвци се устремиха с вой по гърба му и се метнаха към мъжете с казаните, които в паника отстъпиха. Остатъците от огненото масло се изляха от изпуснатите казани и подпалиха парапета.

— Пратете още хора долу! Веднага! — Размахах ненужно меча си. — Свирете сигнал, че защитата е пробита!

Заехтяха тръби — звук, който никой жив човек във Вермилиън не бе чувал, освен при тренировки. Защитата на града беше пробита.

15.

През първия половин час изглеждаше, че може и да удържим ордата на Мъртвия крал на стената, а навярно дори да я изтласкаме назад, след като войниците от Седма стигнаха до мелето, за да сменят старците от стражата. На тесния парапет мъртвите можеха да нападат само по двама-трима наведнъж. Хвърляха се напред с тревожна скорост, поемайки мушкащите мечове или копия, за да скъсят разстоянието до противника си и да впият ръце в гърлото му.

— Тези мъртъвци знаят само да душат. Какъв е смисълът? — Не смятах, че това е много ефективен начин да убиеш някого, особено насред свирепа битка.

— Че какви други варианти имат? — попита Дарин.

— Палци в очите? Блъскане на главата в стената? — Бях прекарал прекалено дълго време със Снори.

— А може и така! — Барас посочи друга бореща се двойка. Нападателката бе млада жена, опърлена от горящото масло и все още димяща, сега с копие в корема. Беше се счепкала с пронизалия я страж и двамата заедно паднаха от стената, от двайсет и пет стъпки височина, върху калдъръма долу.

Гледахме развитието на битката от кулата. Предвид тесния боен фронт нямаше какво друго да направим. През първите няколко мига пробивът изглеждаше пълна катастрофа, но десет минути по-късно мъртвите бяха изтласкали стражата на двайсетина крачки назад във всяка посока, губейки десетки от своите.

— Душат ги, защото един неувреден труп е по-вероятно да се надигне отново — каза Дарин. Сякаш в потвърждение на думите му нататък по парапета две ръце в бронирани ръкавици се подадоха над стената и един страж се изправи с посиняла шия, а от дробовете му избликна мъртвешкият вой.

— Обаче не притежават никаква интелигентност — отбеляза Барас. — Вижте. Половината падат веднага от другата страна, щом прехвърлят стената. Долу сигурно е кървава каша.

Беше прав. Потокът от трупове, след като се покатереше по почернялото и димящо скеле от мъртъвци, се хвърляше през стената, сякаш очакваше мигновено да намери с кого да се счепка. Поне половината от тях не успяваха да се спрат на хлъзгавите от масло камъни, преди да стигнат до ръба и да полетят надолу към гибелта си.

— Мамка му! — Кръвта ми изстина. — След мен! — Би ми отнело твърде дълго да обяснявам или да раздавам заповеди. Грабнах една от тръстиковите факли до скорпиона и забързах надолу по спиралното стълбище, виещо се по вътрешността на кулата. — Идвайте, проклети да сте!

Стотици граждани гледаха от улиците зад портата, на петдесетина метра от нея, сгушени на нервни тълпи. Предимно младежи, с копия, касапски ножове, някой меч тук-там, кой каквото намерил, но имаше и възрастни мъже, и момчета, даже млади жени и побелели старици, всички привлечени от мисълта за зрелище. Казват, че хората си умирали за забавления, и тук стоеше една тълпа, която май бе готова да направи именно това. Сред тях крачеха улични търговци; носеха фенери, за да показват стоката си — пастички и наденици, сладки бонбони и кисели ябълки. Съмнявах се, че правят голям оборот при тази воня на смърт, носещия се дим и смразяващия вой на мъртвите. Фактът, че тълпите още бяха тук, свидетелстваше за тяхната вяра в стените ни, но ако някой от тях наистина разбираше какво чака от другата страна, щеше да тича към дома си и да пищи на възбог.

— Какво? — Дарин ме застигна в подножието на кулата.

Обърнах се да се уверя, че не сме сами. Ренпроу, Барас, а след тях и постоянен поток от стражи се появиха зад нас; още двама носеха факли.

— Всички тези мъртъвци, дето падаха… — казах. — Чу ли ги да тупват? — Навлязох в непрогледния мрак в подножието на стената, а после забавих ход, за да ни настигнат стражите. Нямах намерение да съм в предната редица. — Ренпроу! Докарай още мъже тук долу. И прати за подкрепленията на Мартус. — Бях сигурен, че вече съм заповядал да отидат на стената. — И къде е дворцовата стража, да го вземат мътните?

— Но защо сме тук долу? — повтори Дарин.

— Мъртвите от стената. Чу ли ги да се удрят в земята? — попитах, като шарех с очи в мрака. Искаше ми се Аслауг да беше тук да ми помогне.

— Не мога да чуя нищо освен твоите крясъци — каза Барас, дрънчейки до нас в бляскавата си турнирна броня.

Обаче звукът беше там, сред врявата на биещите се и умиращи мъже, сред воя на мъртвите — глухо тупкане без никакъв ритъм, като първите тежки дъждовни капки, предвещаващи порой.

— Какво те подплаши? — Дарин държеше дългия си меч пред себе си и острието му улавяше светлината на факлите. — Височината е близо десет метра, а земята долу е твърда. Това означава нещо повече от счупени глезени; означава счупени пищяли, колене, бедра, всичко. Не ми пука, че не умират — нали не могат да подгонят никого. — Въпреки думите си той пристъпваше бавно, като че ли нямаше вяра на паветата, че няма да го ухапят.

— Било е десет метра падане върху твърда земя за първите. Но ние видяхме над сто да се прехвърлят през стената. Сега вече се приземяват върху хубава мека купчина от натрошени тела.

Вече го чувахме по-ясно — бързи и неравни удари, плът, биеща в плът, неравен пулс в мрака зад стената.

Светлината на факлите разкри фигури далеч отпред. Много фигури, които стояха безмълвни в непрогледния мрак. Още няколко крачки и сенките отстъпиха. Фигурите вдигнаха очи като една и пламъците се отразиха в тях. После нападнаха.

И започнаха писъците.

Отблизо свирепостта на активизираните мъртъвци беше шокираща. Неудържимият им бяс и пълното незачитане на остри предмети караше отбраната да изглежда безсмислена, просто временно отлагане на неизбежното. Първата редица стражи паднаха за броени мигове, съборени на земята с мъртвешки ръце около гърлата. Втората редица бързо се разпиля, а още мъртви се стекоха покрай фланговете на трийсетчленната ми групичка, така че се оказах обкръжен и нападнат от един дрипав дебелак, който изглеждаше да е прекарал няколко седмици в гроба, преди да бъде вдигнат, за да се присъедини към днешния купон. Нямах време да се оплаквам, че погребението му е в пряко нарушение на заповедите на Червената кралица, да не говорим за моите като маршал. Всъщност почти нямах време да изпищя.

Проблемът с мъртвите, които не искат да умрат отново и трябва да бъдат разчленени, за да ги спреш, е, че може непрекъснато да си повтаряш тази информация, но когато едно от тия копеленца ти скочи, пищейки със сатанинска ярост… ти го намушкваш. Това е инстинкт. Трябваше да го напишат на надгробния ми камък. „Убит от инстинкта си.“

Противно на всякакъв разум обаче гладът в очите на трупа угасна в мига, щом дръжката на меча ми опря в гърдите му над разложеното небиещо сърце. Тежестта му ме отхвърли към стражите зад мен, но с тяхна помощ се задържах на крака и успях да измъкна оръжието си, докато моят враг — сега обикновен труп от вида, който лежи неподвижно и чака да се превърне в скелет — падна настрани. Следващата мъртва твар ме връхлетя още в същата секунда. Аз повторих грешката си, като замахнах към шията ѝ, и чудото също се повтори — създанието рухна, посягайки към студената кръв, бликаща от разсеченото му гърло. Мечът на Едрис Дийн вибрираше в ръката ми като жив. Рискувах да хвърля поглед към острието, докато го забивах във виещата паст на мъртвата жена, която бе следващата на опашката от желаещи да ме убият — крехко сложено младо създание, което може и да е било красиво, но под всичките тези сажди, кръв и убийствен глад не му личеше. По дължината на меча ми кръвта на мъртвите полепваше по надписа, гравиран в стоманата. Оръжие на некромант — инструмент на занаята му, — наглед също толкова способно да среже конците, оживяващи някой труп, колкото и онези, които движат един жив човек през танца на дните му.

— Пази се!

Нямах време да размишлявам върху откритието си. Един мъж, който бе умрял в разцвета на силите си, се метна към мен, приклещи острието ми и ме събори на земята. Не съм бил нападан от куче, но предполагам, че преживяването е също толкова ужасяващо. Ревът на създанието изпълни целия ми свят. Силата му категорично превъзхождаше моята и ако не беше ризницата, той щеше да къса месото от костите ми. Други ръце ме сграбчиха и усетих, че ме влачат по паветата, макар че бях загубил ориентир и не можех да кажа в коя посока. Почти се надявах да е към гъмжилото от мъртъвци, където поне можех да очаквам бърза смърт.

В следващия момент открих какво вероятно е чувството да си на дръвника на касапина. Около мен засвистяха мечове. Чувах и усещах ударите на остриетата в плът. Започнах да се боря, докато студената кръв ме обливаше, и след, както ми се стори, цяла вечност силни ръце ме изправиха на крака.

— Маршале! — Ренпроу ме хвана за главата и ме огледа за рани, докато останалият без крайници нападател потръпваше на земята пред нас. Звуците на битката бушуваха наблизо, не трясък на стомана или бръмчене на тетиви, само крясъците на живите и мъртвите и глухото сечене на месо. — Маршале? Чувате ли ме?

— Какво? — Огледах се. От всички страни имаше гъсто струпани мъже от стражата — резерви, доведени по дългия околовръстен път, който представляваше върхът на стената. Над нас още се водеше войната на изтощение, мъртвите напираха бавно от мястото на пробива, но истинската битка се разиграваше пред мен. Още трупове се сипеха през стената в непрестанен дъжд и падаха върху купчината от онези, които бяха прекалено тежко ранени, за да продължат нататък. Падането вероятно пак би убило човек, но не чупеше достатъчно кости, за да забави армията на Мъртвия крал, и сега наскоро удушени стражи се изправяха срещу старите си другари. — Къде са резервите ни? По дяволите! Трябва ни Седма! Трябва ни дворцовата гвардия!

Позволих на Ренпроу да ме отведе назад през редиците. Присъствието ни беше привлякло мъртвите, но нямахме достатъчно хора да ги удържим. Заповедите на някой некромант можеха да ги пръснат из града. Може би единствено желанието на господарите им да видят офицерите и командирите от отбраната на Вермилиън мъртви ги задържаше тук.

— Дарин? Къде е Дарин? — Отърсих се от Ренпроу. — Къде е Барас?

Ренпроу вдигна глава да срещне погледа ми и беше изблъскан, когато още стражи минаха бързо покрай нас да се включат в мелето. Прикова ме с тъмната напрегнатост в очите си.

— Маршале, всичко, което стои между този град и бедствието, е вашето командване. Трябва да се съсредоточите върху по-голямата картина…

Само след миг го бях докопал за гърлото.

— Къде е брат ми? — изкрещях в лицето му.

— Принц Дарин падна — изрече задавено капитанът. — Докато помагаше да ви измъкнем.

Пуснах Ренпроу и се превих надве от удар в корема — макар че не ме беше ударило нищо друго освен истината.

— Не.

Има червена ярост, скрита някъде дълбоко в мен, толкова дълбоко, че не можете да доловите и намек за нея, ако ще да прекарате в моята компания месеци наред. И все пак е там. Едрис Дийн я разпали в деня, когато заби меч в корема на майка ми. Той взе смелостта на онова хлапе, гнева му, отчаянието му, и с един удар ги отдели от мен, овърза ги здраво в нещо ново, нещо по-мрачно, по-горчиво и по-смъртоносно. И през всичките си години аз съм живял на повърхност, под която тази алена ярост кипи незнайна и неподозирана, открадната от мен, за да остави един различен човек.

— Не! — И ето че в този миг старата ми ярост се надигна от дълбините и аз я приех с радост. Докато тичах назад през редиците на хората ми, ревях към нея приветствие, с което би се гордял и самият Снори — поздрав към стар приятел.

Мечът на Едрис Дийн — същото острие, което бе оформило живота ми, пращаше мъртвите обратно в гроба толкова лесно, колкото и живите при първото им посещение там. Имаше обаче една ключова разлика — мъртвите не се страхуваха от мъже с мечове. Това само ме улесняваше в убийството им. Тичах сред тях, размахвайки меча с всяка трошица умение, набита в мен от старите ми учители по фехтовка по настояване на баба, и всеки урок, който ми бе предал нежеланият опит оттогава насам. Мъжете на Вермилиън ме следваха в клин и при всеки удар аз крещях името на брат си. Изритвах труповете от техните жертви, сечах ръцете, впити в гърлата на хората, кълцах и убивах, докато оръжието ми натежа като олово, а неверните ми крайници ми измениха и всичката сила се оттече от тях.

Една мъртва жена ме улови за краката, друга се вкопчи в лявата ми ръка и се опита да впие зъби от вътрешната страна на лакътя ми. Ризницата осуети ухапването, а един страж заби копие в главата ѝ, макар че тя не охлаби хватката. Силни ръце се увиха около мен изотзад и ме издърпаха обратно сред хората ми. Неспособен да се боря с тях, аз се свлякох в тази прегръдка. За миг светът притъмня, светлината на факлите и фенерите помръкна, а ушите ми се изпълниха с тътена на сърцето ми.

— Дарин? — Прошепнах въпроса между две вдишвания през разраненото си гърло. — Барас?

Премигнах и зрението ми се избистри. Мъжете около мен бяха от Седма. Ренпроу стоеше над мен и ме гледаше, което ме накара да осъзная, че лежа по гръб. Бях припаднал, но нямах представа колко време съм бил в безсъзнание. Премигнах пак. До капитан Ренпроу стоеше братовчедката Сира, с лице омазано със сажди и оградено от плътно прилепваща бронирана качулка; най-големият ѝ брат, Ротус, се извисяваше зад нея, мършавата му снага бе облечена в броня, а лицето му носеше обичайното си кисело изражение.

— Къде е брат ми? — попитах, като седнах и изпъшках от болката в натъртените си ребра.

Капитанът кимна настрани; три успоредни драскотини на всяка буза красяха лицето му. Проследих жеста и видях Дарин да седи облегнат на Апанската порта, по-блед, отколкото го бях виждал някога.

— Барас? — попитах, докато ставах.

— Кой? — Сира посегна надолу да ми помогне.

Отърсих се от нея.

— Барас Джон, синът на виенския посланик. Женен е за Лиза де Вийр — подсказа ѝ Ротус, винаги пълен с факти, дори насред битка.

— Мечът ми! — извиках, преди да го открия в ножницата си. — И къде е Барас, по дяволите?

Капитан Ренпроу поклати глава.

— Не съм го виждал.

Стигнах до брат си и коленичих до лекаря, който го преглеждаше.

— Как… — Гласът ми изневери, затова се прокашлях и опитах пак. — Как си, братко?

Дарин вдигна ръка, сякаш тя беше най-тежкото нещо на този свят, и опипа врата си, разкъсан от мъртвешки нокти. Смазаната плът беше почервеняла от кръв, както под кожата, така и над нея.

— Бил съм… и по-добре — прошепна болезнено.

Погледнах сивокосия военен лекар с кожена престилка с капси, върху която се виждаха кръстосаните копия на Седма. Той поклати глава.

— Как така „не“? — Втренчих се свирепо в него. — Оправи го! Той е шибан принц. По-големият му брат командва цялата ти армия… а аз съм шибаният маршал!

Мъжът не ми обърна внимание, свикнал с истерията не по-малко, отколкото с раните, и потупа по гърдите на Дарин над ребрата.

— Има скъсан кръвоносен съд в трахеята. Дробовете му се пълнят с кръв. — Сложи пръсти на шията на брат ми да му измери пулса.

— Майната му на това! — Понечих да сграбча така наречения лечител. — Защо не… — Ръката на Дарин на китката ми ме спря насред думата, макар че в пръстите му нямаше никаква сила.

— Ти… се върна… за мен. — Каза го толкова тихо, че трябваше да се приведа към него, за да чуя. Тогава долових бълбукането на кръв в дробовете му.

— Вече ми се иска да не бях! — изкрещях му. Димът лютеше в очите ми толкова силно, че едвам виждах. — Ако смяташ просто да лежиш тук и да ми умреш. — Нещо заседна в гърлото ми, може би още дим, и аз се задавих с него. Когато заговорих пак, думите ми бяха тихи, предназначени само за него. — Ставай, Дарин, ставай. — В гласа ми имаше нещо повече от намек за детски хленч.

— Ниа. — За миг помислих, че говори за мама — но само за миг, после си спомних за новородената му дъщеря, мъничка и мека в ръцете на Миша. Тя никога нямаше да го познава.

— Ще я закрилям. Кълна ти се.

Главата на Дарин се люшна настрани и сърцето сякаш спря в гърдите ми, макар никога да не съм твърдял, че питая някаква обич към братята си, дори и към по-любимия. Но той вдигна вежди и аз проследих погледа до пръстите му, блестящи от някаква бистра течност.

— Масло — каза Дарин.

Вярно беше, стояхме клекнали насред масло, за щастие вече студено: сигурно беше протекло под портата, след като го изляха през отворите в покрива на барбикана. Дарин докосна с мазни пръсти опакото на ръката ми.

— Спря… ги.

Зачудих се за миг върху тези думи. Маслото не ги беше спряло. Протегнах пръсти да го пипна и ги плъзнах по паветата.

— Да! — Разбрах. Само за миг объркването ми премина в кристална яснота. Мъртвите под барбикана не бяха можели да натискат, защото нямаха сцепление със земята. Служеха единствено като буфер от плът, който да предава натиска отвън. Портата едвам бе издържала. Маслото я беше спасило. Заля ме моментен триумф. — Знаех си, че ако… — Но Дарин вече си беше отишъл.

Лекарят задържа пръсти върху шията му още за миг, търсейки пулс. Поклати глава. И заслепен от сълзи, които не бяха от дима, аз изтеглих меча си.

Нещо се разшава под кожата на брат ми. Беше достатъчно голямо, за да го видя дори със замъглени очи. Като малка ръчица, плъзгаща се нагоре по врата му. Тялото му потръпна, сякаш някой удари отвътре по гърдите му.

— Какво, за бога…? — Лекарят отскочи ужасено назад, явно не съвсем запознат с природата на врага ни.

Устните на Дарин се сгърчиха. Аз изругах и забих меча си нагоре през гръдната кост на брат си в сърцето му, и без да издаде нито звук, той се отпусна в истинска смърт.

— Това не е достатъчно — обади се Сира зад мен. — Трябва да го вържеш…

— С този меч е достатъчно. — Изтеглих острието, червено от кръвта на брат ми, и се изправих с лице към братовчедите си.

— Това не беше същото като при другите — което стана с него… — каза Ротус.

— Да. — Мъртвите винаги се будеха мигновено, с глад в очите, готови да убиват. При Дарин беше различно. Сякаш… сякаш нещо се опитваше да излезе от него. Или през него. — Аз… — И тогава забелязах. — Мъртвешкия вой… няма го. — Осъзнах, че откакто се бях свестил след безумната си атака, мъртвите бяха замлъкнали. Виковете и крясъците, които чувах сега, идеха от живи гърла, някои пълни с ярост, други с ужас или болка, но смразяващият безкраен вой на атакуващите мъртви беше… секнал.

— Мъртвите станаха по-бавни — докладва Ренпроу; гледаше ме така, сякаш се притесняваше, че мога да припадна отново или да се хвърля обратно в мелето. — Но едвам ги удържаме, а те продължават да прииждат — сигурно вече имат напълно използваема рампа до върха на стената.

— Връщай се на кулата, капитане. Имаме нужда от очите ти. — Зад стените ревът на огъня звучеше като бурна река.

Братовчедката Сира пристъпи по-наблизо и посегна да сложи ръка на рамото ми. Докосването ѝ бе лекичко.

— Съжалявам за Дарин, Джалан. Беше добър човек.

Бях го изхвърлил от главата си. Просто ей така, собствения ми брат, който лежеше мъртъв на земята зад мен, с кръв, течаща от раната, която му бях нанесъл. Изведнъж почувствах нужда да се изпълня с нещо друго. В този момент даже бях благодарен за атаката. Минах покрай Сира.

— Това не може да е цялата Седма! Къде е Мартус? — Едва сто човека в ризниците на Седма стояха около нас, а фронтовата линия срещу мъртвите се намираше само на двайсетина метра. Гражданите, дошли да гледат зрелището, отдавна бяха избягали — надявах се да разпространяват необходимата паника из града. — Къде, по дяволите, е дворцовата стража? Бихме могли да ги удържим, ако съберем всичките си сили тук.

Сира се изпречи отново пред мен.

— Дойдох от Портата на победата. Видяхме огньовете и доведохме тези мъже на помощ. — Хвърли поглед през рамо към битката. Беше пребледняла, но устата ѝ беше стисната в сурова, решителна линия.

— Аз идвам от двореца — обади се Ротус. — Чичо Хертет заповяда на Мартус да държи Седма близо до стените…

— Тогава защо не е тук, да го еба?

— Стените на двореца — поясни Сира. Изглеждаше млада, на истинските си седемнайсет години.

— Заповяда дворцовата стража да остане на пост и да го пази с цената на всичко — каза Ротус.

— Ах, това копеле! — Прибрах меча си, все още червен от кръвта на брат ми. — Защо, по дяволите, Гариус позволява на Хертет да раздава заповеди? Връщам се там. Вие тук трябва да издържите. Ще доведа подкрепления.

— Ще издържим. — Очаквах клетвата да дойде от Ротус, но Сира беше тази, която го каза. Видях в очите ѝ нещо познато. Нещо, което за последно бях зърнал в очите на баба върху стените на Амерот.

— Знам. — И започнах да си пробивам път през войниците към главната улица, която започваше от Апанската порта и бе озарена само от някой и друг изпуснат фенер.

16.

— Маршале! — обади се Ренпроу до рамото ми. — Не можете да отидете сам!

— Всеки човек ни е нужен тук. — Наистина не исках да отивам сам, но пък наистина имахме нужда от всеки човек на пробива.

— И аз ще дойда. Само да събера отряд.

— Отряд, който може да язди? И има коне? — Моят жребец и конете на мъжете, дошли от моста Морано, се намираха в конюшнята на един хан сто метра по-нататък по Апанската улица. Би отнело цяла вечност да съберем ездачите им, ако бяха още живи, а много от конете не бяха от онези, които биха се отнесли благосклонно към нов ездач.

— Аз ще дойда. — Той протегна ръце и хвана за раменете двама войници. — А тези мъже ще яздят с нас. В конюшнята има коне за вестоносци.

— Ти знаеш за защитата на града повече от всеки друг, капитане. Необходим си тук. Но тези двамата ще ги взема.

Стигнах до края на тълпата от войници и стражи и изведнъж ми се отщя да си тръгвам оттук. Излизането в мрака отвъд гъмжилото от тела ми се стори наистина лоша идея. Мъжете бяха струпани нагъсто като овце в кошара — толкова нагъсто, че трябваше да си пробивам път със сила. Страхът ни караше да се притискаме един в друг като стадо пред хищник, въпреки че май само аз имах ясна представа за природата на дебнещата ни заплаха. Мъртвите бяха притихнали. Това означаваше, че личът си е тръгнал. Искаше ми се да мисля, че е отстъпил зад стените да върши някаква дяволия навън, сред бушуващия пожар. Но докато се вглеждах мрака, знаех. Сега личът беше в града ми. Някъде там, по улиците. Бродеше на воля сред невинните — а повярвайте ми, пред древната злоба на личите всички сме невинни.

Щом оставих зад себе си сигурността на множеството, всичките ми оскъдни резерви от смелост се изпариха. Бях на открито, следван само от двама стражи, и единственото, което ме тласкаше напред, бе гордостта. Тя винаги е била най-смъртоносният ми недостатък. По-лош дори от наследеното по бабина линия проклятие да изпадам в редки берсеркерски пристъпи, когато съм притиснат до ръба. Гордостта позволява един мъж да бъде нанизан на острието на чуждите очаквания. Колко ли пъти бях влизал в огъня — не само в преносен, но и в пряк смисъл, — под погледа на Снори, когато тежестта на неговата вяра в мен смазваше оправдания ми инстинкт да хукна в обратната посока?

Взех един фенер, висящ от изоставена сергия за пасти, и тръгнах към конюшнята. Светлината в ръката ми трепереше. Забързах по Апанската улица в тъмното с двамата войници зад гърба си.

Улицата се простираше злокобно тиха, без нито звук освен далечните викове от боя при стената. Издайнически цепки светлина по горните прозорци и някоя сянка, мяркаща се сегиз-тогиз зад затворените кепенци, бяха единственото, което показваше, че градът не е изоставен.

— По-полека. — Вдигнах ръка да спра войниците и извадих меча си. Вратата на конюшнята беше открехната. Чувах тъпченето и пръхтенето на конете вътре. — Нещо ги е подплашило. — Не знаех колко мъртъвци може да са се измъкнали от битката при портите — някой от тях би могъл да се спотайва в мрака зад вратата, окървавен и тих. Вдигнах фенера. — Ти влез пръв. — Кимнах на по-едрия от двамата войници, истински здравеняк, макар че не му достигаха няколко сантиметра и килограма, за да се изравни с мен.

— Сър. — Той ми хвърли поглед, който питаше „защо аз?“, но тъй като не бе възможно във Вермилиън да се намерят двама мъже с по-голяма разлика във военните чинове от мен и него, пристъпи напред. Подадох му фенера и той побутна вратата с меча си. Вмъкна се вътре неохотно като човек, който пъха ръката си в буркан с паяци.

— Чисто е, маршале.

— Сигурен ли си?

— Има само коне. Сигурно димът ги е подплашил.

Последвах го. Нямаше да е безопасно за него да изведе Убиец, иначе бих останал на улицата.

След две минути изведохме Убиец и два от куриерските коне. Метнах се на седлото и се почувствах малко по-добре, както винаги, когато имам под себе си четири крака. Вероятно беше хубаво за честта ми, че градът е обсаден от всички страни, защото ако знаех, че има някоя отворена порта, можеше да ме надвие изкушението да препусна през нея и да яздя, докато не намеря безопасно място.

— Към двореца! — Посочих с меча си в съответната посока, стиснах юздите с ръката, в която държах фенера, и препуснах.

Даже в бедствени ситуации има някаква радост в това да препускаш бясно по празните улици на град, който никога не е празен. През целия си живот, независимо в колко късен час, никога не бях имал възможност да отпусна юздите на коня си по Вечерната улица или булеварда Западна звезда. Нито веднъж не бях виждал Вечерната улица без поне десетина пияници, един-двама стражи, а може би и някой млад лорд, преследващ млада жена, която не е никаква дама… а денем нямаше място да минеш, без да отъркаш лакти в половин Вермилиън. Тропотът на копитата на Убиец отекваше в стените, докато летяхме по нея.

На Шивашкия ъгъл вниманието ми беше привлечено от женски вик. Вдигнах очи и я видях на един висок прозорец, на най-горния етаж на „Меликан“, изтънчена шивачница, където бях олекнал с поне едно скромно състояние.

— Принц Джалан!

Дръпнах юздите. Бях изпреварил двамата мързеливци, избрани от капитан Ренпроу да ме придружат, и това поне ми даваше извинение да ги оставя да ме настигнат. Хвърлих един бърз поглед наоколо за спотайващи се мъртъвци или промъкващи се по покривите блатни духове и извиках:

— Да?

Бих очаквал, че ще имам повече за казване, но „да“ май покриваше всичко.

— В… в двореца ли отивате? Вземете ме с вас… — Тя, изглежда, ме познаваше. Струваше ми се смътно позната… е, поне беше млада и красива.

— Бързам… уважаема. — Устните ми искаха да изрекат „сладурче“, но прибягнах до „уважаема“. Надявах се, че така говорят маршалите.

Ескортът ми пристигна с тропот и дръпна юздите с видима липса на майсторлък.

— Чакайте ме! — Жената се отдръпна от прозореца, а после, сякаш осенена от внезапно хрумване, подаде отново бялото си лице. — В кланицата има някакъв ужас. Убива хората и кара телата им да танцуват. — След тези думи се отдръпна, вероятно за да се насочи към стълбите.

— Напред! — Забих пети в ребрата на Убиец и той препусна. Дори не почувствах угризения. Бяха ме натоварили със спасяването на града, а не на всеки гражданин поотделно. Пък и освен това сладурчето, май се казваше Мери — смътно си спомнях, че съм се пъхвал в една съблекалня с нея и съм я намерил за крайно сговорчива, — вероятно щеше да е в много по-голяма безопасност, скрита на горния етаж на анонимна шивачница, отколкото в двореца.

Яздехме по тъмните улици, като от време на време излизахме на някой площад, където луната, вече подаваща се над покривите, къпеше паветата в сребро. На площад Реймънд, на по-малко от четвърт миля от железните порти на баба, около нас изведнъж повя остър вятър и изпълни въздуха с прах и жилещи песъчинки. Сухи листа закръжиха във вихъра, заедно със стари дрипи, сиви парцали, подети от кръжащия въздух.

— Парцалан! — изкрещя мъжът зад мен.

— Напред!

Нещо ме резна по бузата. Сниших глава и препуснах в галоп. Чух писъка на един от войниците ми и тупването му на земята. Последваха още писъци и накъсано зловещо гъргорене, което заглъхна с отдалечаването ни. Докато се носех с грохот към входа на уличката отсреща, видях как на пътя излезе някакъв мъж и се обърна към нас, разперил ръце. Каквото бе останало от кожата му, висеше на парцали от облените му в кръв ръце. Докато изминавах последните няколко метра, видях какво го язди — твар, подобна на скелет, някакъв ужасен ухилен дявол, в който имаше нещо определено насекомоподобно. Мъжът отвори уста да заговори — хилеше се като отражение на веселието на дявола, — но аз го прегазих, преди да е изрекъл и дума.

Студена тръпка пробяга през мен, докато Убиец ме носеше напред. Духът от вихъра беше яхнал жертвата си горе-долу както един лич язди своя приемник, макар че личите постигат доста по-интимен съюз — заравят се в плътта на неродения, за да освободят потенциала му по най-кошмарни начини. Забих пети в ребрата на коня и набрахме такава безумна скорост, че копитата му почти поднесоха на следващия завой. Колкото и бързо да се отдалечавах от тази твар, пак нямаше да е достатъчно бързо.

Свих зад един ъгъл и зърнах стените на двореца. Луната вече бе кацнала на рамото на Генуезката крепост — кървава луна, почервеняла от дима на десет хиляди горящи домове. Продължих с тропот нататък, а оцелелият войник ме следваше далеч зад мен. Стените на двореца, мое убежище открай време, никога не ми се бяха стрували толкова радостна гледка. Нито пък, за съжаление, толкова ниски. За първи път споделях разочарованието на баба от факта, че историята е снабдила монархията на Червения предел с луксозно седалище, пропито с изкуство и култура, а не с мрачна крепост, надвиснала застрашително над околния град.

Почти веднага забелязах Мартус. Командната му шатра, вдигната само на няколко метра пред стените, беше провиснала пиянски — между паветата нямаше много места, където могат да се забият колчета. На улицата бе строен отряд от стотина войници, ококорените им очи шареха в нощта, сякаш знаеха колко духове я населяват. До шатрата стояха двама коняри с коня на Мартус, редом с двама конни вестоносци, чакащи в седлата, и трима барабанчици, превити под тежестта на инструментите си. На входа на шатрата стояха двама нисши офицери.

— Мартус! — изревах, докато яздех през пехотинските редици. — Мартус!

— Генералът…

— Какво? — Мартус излезе от палатката с шлем под едната мишница. Стара кръв засъхваше по нагръдника му. На лицето му се бореха войнственост и чувство за вина — нещо необичайно за Мартус — обикновено имаше само войнственост.

Скочих от гърба на Убиец и застанах срещу него. Моментално съжалих, че съм се лишил от предимството във височината.

— Какво правиш тук, по дяволите? Не получи ли съобщенията? Можеш да видиш шибания дим! — Посочих, просто за в случай че е пропуснал да го забележи как се издига над огненото зарево в далечината. — Край портата бушува истинска битка… и ние губим! — Огледах се. — И къде, за бога, са останалите ти хора? Прати ги на Апанската порта — веднага!

Мартус се напери срещу мен, както бе правил толкова често преди. Това обикновено беше прелюдия към смазването ми от бой, ако не съм достатъчно бърз да избягам.

— Хертет заповяда да останем. — Макар да беше ядосан, тонът му беше на човек, хванат да прави нещо нередно. — Хората ми патрулират по улиците около двореца, на осем отряда по петдесет.

— Че кой дава кофа слонски фъшкии какво казва чичо Хертет? — В мен се надигна гняв, какъвто не бях изпитвал от години… може би откакто бях на седем и Мартус използва удар с глава, за да ме извади от последната битка, в която му се опънах. — Аз съм маршалът на Вермилиън и главнокомандващ на въоръжените сили и ти, генерале, отговаряш пред мен!

Тогава Мартус ме изненада. Изпусна въздуха в надутите си гърди с въздишка, която първо излетя рязко през стиснатите му от яд зъби, а после се проточи в дълго, бавно съскане.

— Говори се, че Червената кралица е загинала. Някакви доклади, че армията в Слов била обкръжена… и една стрела… Хертет се обяви за крал.

Когато раменете на Мартус увиснаха, се сетих за Дарин, лежащ блед при Апанската порта. Те почти можеше да са близнаци: еднакви на ръст, Мартус малко по-широкоплещест и с не толкова фини черти. Бях видял Дарин да умира и името му се помъчи да излезе от здраво стиснатите ми устни. Може би за първи път видях Мартус едновременно като мъж и като момче — не съперник, не тираничен брат, а син като мен, съревноваващ се за обичта на баща, който няма вече какво да даде. Когато мама умря, все едно някой дръпна запушалката на татко и всичко, което тя беше видяла в него, изтече — всеки импулс, всяка страст, онзи интерес към света, който ни прави живи, — и го остави празен.

— Събери си хората, Мартус, и вървете към Апанската порта. Ако загубим там, губим навсякъде. Не удържим ли градските стени, стените на двореца също няма да устоят. Ако той наистина е крал, по-добре ядосан крал, отколкото мъртъв, нали?

Мартус кимна.

— Ще пратя бързоходци.

— Вземи моя човек. — Посочих оцелелия войник, който беше дошъл с мен от Апанската порта. — Той може да язди толкова бързо, колкото твоите войници тичат. Почти.

Мартус кимна разсеяно, вперил поглед в тъмния Кралски път, простиращ се в далечината. Почти никаква светлина не се процеждаше през кепенците на къщите.

— И все пак, крал или не, идиот или не, не мисля, че чичо греши съвсем — там наистина има нещо, което идва насам… усещам го. И то наблизо. Не твоята битка при портата…

— Може би. — Аз също го усещах. — Но не можем да позволим градът да падне. — Тръгнах към главния вход. — Ще имаме нужда и от дворцовата стража!

— Той никога няма да ти ги даде! — извика Мартус зад гърба ми.

— Трябва да опитам! — Махнах му да тръгва и закрачих към срещата си с новия крал на Вермилиън.

17.

Приближих се до голямата подвижна решетка. Заедно с барбикана, в който се намираше, тя беше може би единственият военен елемент на двореца. Главната стена се издигаше едва на шест метра и беше не по-дебела от дължината на един меч. А по-далеч от барбикана на места се снижаваше до четири-пет метра.

Мартус беше казал, че Хертет никога няма да пусне стражата.

— Познавам страхливците! Ще намеря начин! — промълвих на себе си, защото брат ми вече бе прекалено далеч, за да ме чуе.

Не му бях казал за Дарин. Може би не ми достигаше смелост. Думите не искаха да излязат, но и да не беше тъй, пак не бих се доверил на себе си да ги изрека. Може би никой от нас нямаше да преживее тази нощ. Ако я преживеехме, на заранта щеше да има време за скръб.

Докато се приближавах към главната порта, не видях никакви стражи по стените, нито в караулките от двете страни. Нямаше никакъв признак за активност при процепите за стрелба. Ударих с дръжката на меча си по металната пъпка, където се пресичаха две греди на решетката.

— Отворете!

В продължение на един безкраен момент не се случи нищо, после някакъв мъж се отдели от плътната сянка в другия край на тунела, приближи се бавно и се втренчи в мен през решетката от дъб и желязо, като пътьом свали капака на един фенер. Беше мършав, със сиво-зелената униформа на Марсилската крепост, с копие на рамо и железен шлем, който изглеждаше по-стар и от Червената кралица.

— Отвори! — Ударих пак по решетката.

— Ами, всъщност, не знам как, ваше благородие. — Не изглеждаше особено притеснен от този факт и като се има предвид, че по принцип би трябвало да стои скрит от хорските очи вътре в Марсилската крепост и да пази затворниците в килиите, вероятно казваше истината.

— Името ти, гвардеецо. — Беше заповед, а не въпрос.

— Роноло Дал, ако ви е угодно. — Той тракна с токове — макар че всъщност не се чу никакъв звук.

— Не ми е особено угодно. А сега, гвардеецо Дал. Отвори. Портата. — Тези типове рядко имаха контакт с кралски особи и не бяха съвсем наясно как да се държат. Как точно се бе стигнало дотам Роноло да пази главната порта на двореца на Червената кралица, явно съвсем сам, нямах представа, но това не вещаеше нищо хубаво.

— Не мога, ваше благородие. Кралски заповеди. Никой да не влиза, никой да не излиза.

— Моля? — Сложих ръка на ухото си и се приведох по-близо до тежките греди.

Следвайки примера ми, Роноло се приведе напред и повиши глас.

— Никой да не влиза! Никой да не излиза!

Мушнах ръка през една малка квадратна дупка между вертикалните и хоризонталните греди, спипах го за тила и го притиснах към решетката. С другата си ръка извъртях меча си и опрях върха в гърлото му.

— Аз съм маршал на въоръжените сили на този град. Освен това съм принц на Червения предел, внук на Червената кралица и живея в този дворец вече над двайсет години. Повярвай ми, Роноло, минал съм през самия Ад и от нещата, които ще ти направя, ако не ми се подчиниш, самите дяволи ще заридаят! — Пуснах го. — А сега… Отвори!

Страхът може да е отличен учител и макар че нямаше истинска причина да се бои от мен, бидейки извън обсега на меча ми, Роноло се втурна да се запознае със сложностите на повдигащия механизъм. Двете минути, които изтекоха, преди портата да се раздвижи, бяха много дълги и през тях сметнах за много вероятно Роноло просто да не е спрял да бяга. Докато се взирах в мрака на двора оттатък, открих, че ме спохождат видения за едно бебе, меко и розово в люлката си, кротко заспало, докато през най-близкия прозорец с бавна решителност се вмъква един блатен дух. Беше глупаво, разбира се. Малката Ниа на Дарин се намираше в безопасност в обятията на Миша, заобиколена плътно от домашната ни гвардия в Римската палата. Помислих си и за Лиза. Как крачи из апартамента си в бабиното крило за гости и чака Барас да се върне. Зачудих се дали ако я видя, ще имам смелостта да ѝ кажа за съдбата му. „Познавам страхливците“. Знаех, че няма да имам.

Решетката тръгна рязко нагоре и ме накара да трепна. Измина с дрънчене цели няколко сантиметра, преди да спре. После още няколко. Представих си как Роноло се мъчи сам-самичък с големия рудан. Още няколко сантиметра. Прибрах меча. Да нося гола стомана в двореца би било глупаво даже в най-добрите времена. И въпреки това в момента, щом дръжката опря в кожата на ножницата, се почувствах уязвим.

Претърколих се под решетката веднага щом пролуката стана достатъчно голяма. Ризницата ми се съюзи с гравитацията, за да затрудни максимално изправянето ми на крака. Това ми напомни какво бреме може да е една ризница, и тъй като не разполагах с четирите бързи крака на Убиец под себе си, реших да се освободя от това допълнително тегло. Свалих я презглава, като срязах ремъците, вместо да се боря със закопчалките в тъмното, и я оставих да се свлече на земята като тежък метален плужек.

Без да чакам връщането на Роноло, забързах през двора. Няколко от фенерите, които би трябвало да осветяват арките, извеждащи от големия двор, бяха догорели и проходите зад тях зееха като тъмни гърла. Стъпките ми ехтяха твърде силно по плочите. Чувствах се по-скоро като натрапник в гробница, а не като принц, завръщащ се у дома. Много пъти бях залитал нощем през този двор, докато дворецът спеше, почти прекалено пиян, за да се държа на крака, но тази нощ домът на Червената кралица изглеждаше съвсем различен.

— Майната му. — Изтеглих меча и се шмугнах в един мастиленочерен проход, който водеше към Площада на победата. Щом излязох от него, вдишах отново. В другия край на площада фенери горяха на стълбовете пред стъпалата на бащиния ми дом. В няколко от горните прозорци се виждаше светлина и аз се сетих за Миша и детето ѝ. Ускорих крачка. Надявах се Миша да е залостила вратата.

Подминах Адамовата казарма вляво, където се помещаваше дворцовата стража. Сградата бе тъмна и тиха. Отдясно бяха гвардейските конюшни, които изглеждаха също толкова изоставени, макар да чувах нервното пръхтене на животните вътре — бойните коне тъпчеха с копита, сякаш усещаха напрежението в нощта. Можех да помириша дима от външния град дори тук. Луната се беше издигнала по-високо, все още кървава от пожара. Стъпките ми наистина отекваха твърде силно върху камъните.

Източното и западното крило на Римската палата се простираха тихи и неосветени, от едната страна кухните и стаите на прислугата, от другата — „Св. Агнес“, църквата на двореца. Съсредоточих се върху фенерите, езерцето от светлина около портата на дома ми. Там можех да събера някакви стражи и да получа по-пълна картина на събитията. Затичах.

Мъртвите се появиха от църквата. Големите дъбови врати се отвориха с трясък на пантите си от черно желязо и от мастилената тъмнина изскочиха труповете на двама свещеници, следвани от трима млади послушници. Бързи като активизираните мъртъвци при градската стена, те моментално ме зърнаха и се втурнаха към мен. Хвърлих поглед към меча в ръката си, а в ума ми се въртеше образът на детето на Дарин, и за момент останах на място.

Създанието, което последва духовниците, някога трябваше да е било човек — и то грамаден. Някой некромант сигурно бе работил с часове над него, може би скрит в криптата под църквата. Колко ли дълго заклетите в смъртта са чакали между стените на баба? Седмица, месец, година? Скрити пред самите ни очи, без съмнение. Може би дори някой от слугите или стражите на татко, защо не прислужничката, която ми носеше топла вода за банята…

Прибрах с трясък меча в ножницата, врътнах се и си плюх на петите. Приживе мъжът сигурно беше бил по-висок от Снори и почти толкова широк, а сега върху него бяха струпани допълнителни мускули — суровото месо на други хора, някак си прикрепено към собствената му плът и кости. Блестящите червени мръвки върху ръцете му приличаха на бедрени мускули на як мъж.

Всички те тичаха бързо и тихо. Единственият вой идваше от мен, докато профучавах покрай Адамовата казарма, като гледах да се държа далеч от всички врати от страх какво би могло да изскочи оттам.

Основното ми правило при бягането след „не спирай“ и „тичай по-бързо“ е „качи се нависоко или се притаи“. Криенето винаги е добра идея, освен ако наистина не ти се налага да стигнеш до някъде, но ако не можеш да се скриеш — качи се нависоко. Срещал съм бегачи, които да ме превъзхождат по бързина на нозете, но още не съм виждал такъв, чието желание да ме хване е по-силно от моето да избягам. Добера ли се до покривите, неизбежно намирам пропаст за прескачане, с която преследвачът ми не е готов да се справи, или пък корниз, по който не е готов да тича. Както винаги, познаването на територията е от полза, а за щастие дворецът беше моя игрална площадка от дете.

Свих тичешком към задната страна на казармата, като подскочих няколко пъти на един крак от резкия завой, и зърнах близо до външната стена каруца, натоварена с бъчви вода. Драснах право натам. Тропотът на крака зад мен подсказваше, че преследвачите ми са точно толкова бързи, колкото се опасявах.

Ритлите на каруцата ми осигуриха рампа и като стигнах догоре, се метнах на високата купчина бъчви. Пътеката по върха на стената се крепеше на квадратни греди, които се издигаха на равни интервали от земята, вместо да са подпрени по-долу на самата стена, както щеше да е, ако беше по-висока. По средата на всяка греда имаше две скоби за факли или фенери, по една от двете страни. Скочих към най-близката греда и се прицелих да ритна по нея точно над скобата. Оттласнах се тъкмо когато започнах да се плъзгам и скочих нагоре, протегнал ръце към каменния ръб. Успях да го докопам с върховете на пръстите си и увиснах запъхтян. Корнизът беше на около пет метра от земята и краката ми се клатеха на изкусително разстояние за всеки мъртвец долу, който би поискал да скочи и да ме улови за глезените.

„За щастие“ гонещите ме трупове бяха последвали моя маршрут. Първият свещеник се оттласна от бъчвите, сгърчил лице в ужасна безмълвна ярост. Опитах се да се люшна настрани от пътя му. Ноктите му ме одраскаха, докато прелиташе покрай мен с расо, пърхащо като крилете на някаква голяма врана. Докато вторият свещеник скачаше, аз се набрах нагоре. Не е лесно да се издърпаш на корниз, за който се държиш само с върховете на пръстите, но ужасът ми даде сила. Брадичката ми се изравни с ръба и аз преметнах крак през него. Някак си страхът качи и останалата част от мен върху пътеката. Вторият свещеник забърса подметката на висящия ми ботуш, докато минаваше по краткия си път към застлания с плочи двор.

Хукнах с пълна скорост и вече бях готов да се поздравя, когато хвърлих поглед назад — нещо, което рядко е за препоръчване, когато тичаш по тесен корниз, огрян само от лунната светлина — и зърнах облечената в бяло фигура на един послушник да се набира с две ръце през ръба.

— Как… — После видях. Едва различим на фона на един завой на стената, грамадният силует на великана беше застанал върху каруцата и вече вдигаше втори послушник към парапета. Тези мъртъвци бяха по-умни от всички, които бях срещал!

Побягнах в посока обратна на часовниковата стрелка, нагоре по изоставения барбикан. Един възстар скорпион се издигаше в предния край на стената и за момент се замислих дали да не напрегна сили да го извъртя и да пронижа преследвачите си. Разумът обаче надделя — на четирима мъже щяха да са им нужни пет минути да свършат тази работа, пък и така или иначе, едно копие в гърдите можеше да не впечатли особено гонещите ме трупове. Вместо това преодолях барбикана и продължих да тичам от другата му страна.

Рев на мощен вятър или огън ме накара да извия глава. Над стената виждах улиците, раздалечаващи се от двореца, и въпреки грозящата ме опасност нещо улови погледа ми. Вихър от парцали и прах се носеше през широкото голо пространство пред двореца. Също като парцалана, който бях видял при ездата от Апанската порта, този носеше по краищата си изпразнени и обладани жертви. Но докато онзи беше малко по-голям от човек и бе заробил само неколцина души, този се издигаше по-високо от барбикана и лунната светлина блестеше по парченца натрошено стъкло, вплетени във фунията му; десетки граждани, разкъсани и одрани, бродеха наоколо с грейнали очи, а ездачите им се виждаха като бледи призрачни фигури на всеки гръб, дяволски и ужасни в своето разнообразие.

Може би двайсет войници от Седма се появиха от укритието на стената, начело с Мартус. Къде се бяха дянали другите за толкова кратко време, не мога да кажа. Мартус беше извадил меча си и изглеждаше готов да поведе атаката.

Хвърлих поглед назад и като видях, че най-бързият от послушниците още е на сто крачки от мен, спрях. Не можеш да нараниш парцалан. Просто гледаш да му се махнеш от пътя и го чакаш да се разнесе. Малките изкарват около час. Бях получавал доклади за един триметров, който духал половин ден…

Поех си дълбоко дъх.

— Бягай, глупако!

Мартус вдигна глава и очите му ме намериха на стената. Даже от това разстояние виждах на лицето му изражението, което знаех, че ще си сложи. Той беше генерал Мартус Кендет, сега вече глава на рода, след като татко се бе превърнал в пепел. Стоеше пред стените на двореца на Червената кралица и — въпреки че страхът можеше да се е свил като студен юмрук в стомаха му — нямаше да бяга в никаква друга посока, освен срещу врага.

— Не можеш да му направиш нищо, копеле тъпо! — Послушникът вече беше прехвърлил барбикана и се носеше към мен, без да го е грижа за бездната, зейнала от едната му страна. Зад него тичаха още двама, а подире им — самият великан.

— Мамка му. — Без да си позволявам да мисля, измъкнах меча на Едрис Дийн и с ругатня го метнах през стената. — Използвай този! Той унищожава мъртвите! — И хукнах. Преди да съм изминал и две крачки, вече съжалявах за жеста — не че имах някакво намерение да стоя и да се бия. Проклет да съм, ако харесвах Мартус, но и двамата обичахме мама и в това има някаква връзка… нещо… Не смятах да загубя двама братя за една нощ. Пък и човек може да тича по-бързо, ако не му пречи някакъв си дълъг меч.

На триста крачки след барбикана стената правеше завой близо до една сграда, където висяха пушени шунки и други меса, готови за кухнята. Знаех го, защото веднъж ми се случи да си пробивам път през главния склад, след като паднах вътре през покрива. Скокът от стената дотам си е сериозен подвиг, но ако набереш добра скорост и успееш да я насочиш в нужната посока, можеш да се справиш.

Важен елемент от падането върху покриви е да знаеш къде минават мертеците, за да поемат импулса от твоето пристигане. Аз се проснах в цял ръст и моментално започнах да се хлъзгам. С малко бясно ритане, докато се опитвах да поема въздух в изпразнените си дробове, успях да намеря сцепление, като същевременно засипах земята долу с керемиди. Вече бях сложил ръка на билото на покрива, когато първият послушник се стовари зад мен. Изтеглих се нагоре, а той се хлъзна и падна, без да извика, отнасяйки със себе си още керемиди. Вторият послушник мина право през покрива. Аз се изправих върху билото и започнах да напредвам по него с разперени ръце колкото бързо смеех и по-бързо от препоръчителното. Третият послушник се вряза в покрива над един мертек и съумя да не се хлъзне.

Сградата, на която се намирах, бе в съседство с друга, по-висока, чието съдържание представляваше загадка за мен благодарение на по-здравия ѝ покрив. Аз скочих, улових се за ръба му и се изтеглих нагоре, губейки всичките си копчета плюс значително повече кожа, отколкото имах излишна. Послушникът зад мен за малко да улови увисналия ми крак. Имах удоволствието да чуя как безплодната му атака завърши с лице в стената. Един бърз поглед назад ми разкри, че великанът е по средата на първия покрив и че показва неестествено добро равновесие за нещо толкова едро и грубо скалъпено. Зад него се влачеше някакъв свещеник — дясната му ръка бе изкривена под ъгъл, който издаваше счупване. Познавах го — един от по-редовните помощници на татко, — но името ми убягваше.

Макар бягането да е чудесна стратегия, един добър страхливец винаги се възползва от нечестното предимство. Отстъпих приведен по билото на покрива, извъртях се и извадих ножа си. Мечът на Едрис Дийн вече ми липсваше. Две бледи ръце се вкопчиха в ръба. Посякох с ножа четирите пръста отдясно, после хванах дръжката с две ръце и натиснах с цялата си тежест. Миг по-късно озъбеното лице на послушника се подаде над билото. В очите му нямаше никакво свято намерение, само онзи страховит глад, който тласка мъртвите. Зарязах опита да му отрежа пръстите и стоварих юмрук в лицето му. Той падна, а аз хукнах отново.

Всеки, който е достатъчно глупав да тича до края на покрива на втората сграда, се изправя пред зейнала бездна и възможността да я прескочи, за да се добере до широкия наклонен покрив на кралските конюшни. Тъй като знаех какво да очаквам, набрах скорост и се оттласнах от покрива с мощен крясък, като ритах с крака и размахвах ръце. Срещнах покрива на конюшнята с пукане на керемиди и може би на кости, фраснах си лицето и ако се съдеше по усещането, за пореден път си счупих носа. Трябваха ми няколко секунди да се окопитя достатъчно, за да осъзная, че се търкалям. Разперих крайници в поза звезда и спрях на няколко сантиметра от улука.

На петдесет метра зад себе си можех да видя как великанът скача върху покрива, от който се бях метнал. Сега начело беше жрецът със счупената ръка, следван от послушника с нарязаните пръсти — вероятно и двамата бяха вдигнати от подсиления труп. Задрапах нагоре по покрива на конюшнята. От носа ми течеше кръв, и то много.

Бягството трябва да е чиста и единствена цел. Образи на Миша и бебето ѝ продължаваха да усложняват настоящата гонитба и като стигнах до билото на покрива, ми хрумна, че в тежки моменти сестрите Де Вийр ще се потърсят една друга. Дали Лиза беше отишла при Миша в Римската палата? Защото ако беше така, който и касапин да бе сглобил нещото, което ме гонеше, несъмнено се намираше под един покрив с двете жени. Маршрутът на моето „бягство“ бавно извиваше към началната си точка, Римската палата, и ме водеше към поредица от все по-смъртно опасни скокове, с които мъртвите май се справяха по-добре от мен.

За момент останах да лежа запъхтян. Свещеникът се стовари върху покрива на няколко метра по-надолу, хвърлен от великана. Някак си успя да се улови с една ръка и вдигна очи към мен, огрян от лунната светлина. Изръмжа с обезкуражаваща енергия за възрастния духовник, когото помнех да върви с помощта на дебел бастун или хилаво хористче. От толкова близо най-после си спомних името му. Отец Даниел.

Послушникът падна с трясък до него, но не успя да се задържи с окървавената си ръка и полетя към далечната земя. Беше мой ред да хукна пак.

На десет метра от края на покрива на конюшнята кривнах вляво и се втурнах косо по наклона. На пет метра от долния край набих спирачки, преминавайки в дълго плъзгане. Докато стигна ъгъла, бях забавил скоростта си от главоломна до краколомна и паднах с вой, който беше наполовина молитва и изцяло надежда.

Важното при удар в земята е да се претърколиш. Е, най-вече да не се потрошиш, но претъркалянето помага. Краката ми се свиха под мен, поемайки инерцията ми с цялото си мъжество, и ме оттласнаха напред, вече свит на кълбо. Фраснах се в плочите доста по-силно, отколкото трябва да го прави някой, запремятах се и спрях на стенеща купчина няколко метра по-нататък.

Отец Даниел се приземи недалеч от мен, като си счупи и двата глезена. Продължи да пълзи подире ми, будейки спомени за няколко стари кошмара, но сега се движеше дори по-бавно, отколкото приживе.

Надигнах се и закуцуках. От тупването зад мен, когато великанът се приземи, сърцето ми едва не спря. Изстенах и закуцуках по-бързо, като проклинах дясното си коляно, което сякаш бе пълно с натрошено стъкло. Докато стигна до Бедняшкия дворец, надавайки запъхтени викове за помощ, още не бях видял някой, който да не е мъртъв и да не се опитва да ме убие, освен Роноло.

Поех по детския си маршрут към покрива на Бедняшкия дворец: от перваз на свод на прозорец, две глави на гаргойли — със зейнали усти, готови да повърнат мръсна вода от тоалетните вътре, — още един перваз, още един свод и сложната работа да се покатеря на покрива изпод стрехата. Справях се доста по-лесно, когато бях на една четвърт от сегашната си тежест и още не бях осъзнал, че ако падна, няма просто да отскоча.

Как ме следваше великанът, нямах понятие. Звучеше сякаш кърти парчета от пясъчника на стената. Когато издрапах на покрива от сиви плочи, мъртвата твар посягаше към петите ми.

Дори и при най-добрите обстоятелства тичането по четирийсет и пет градусов наклон е като да се катериш по стръмна скала. След преживяната гонитба най-доброто, което можех да направя, бе да пълзя упорито. Ако се съдеше по звуците зад мен, чудовището май пробиваше стрехата, вместо да се опитва да я заобиколи. Намерих една хлабава плоча и се обърнах да я запратя към главата на мъртвеца. Тя профуча покрай ухото му и изчезна в нощта.

Стигнах до основата на западната кула точно когато великанът се изтегляше на покрива. Одраното му лице лъщеше на светлината на издигащата се луна. Мозъкът ми не можеше да предложи друг съвет освен „нагоре“ и аз го последвах. Има един момент, когато изтощението те изпълва дотолкова, че не оставя място за нови идеи. Катерех се инстинктивно, ръцете ми намираха познатите опори, които ме бяха водили нагоре и надолу по тези кули повече от десетилетие. Тук изкачването беше лесно и не ми даваше големи надежди да победя преследвача си, но нямаше къде другаде да отида. Вкопчих се в първия от гаргойлите и се изтеглих нагоре. Е, строго погледнато, те са водоливници, но големите грозни каменни чудовища за мен винаги ще бъдат гаргойли; не съм от хората, които се интересуват от архитектурните тънкости, когато ги гони одран ужас. Пък и дори когато не ме гони.

Аз се катерех, а чудовището се катереше след мен.

Честно казано, макар че бях слизал от тази конкретна кула, никога не я бях изкачвал. Разчитах на факта, че е точно копие на източната, издигаща се от другата страна на огромния портик, която бях покорявал много пъти, когато ходех на гости на дядо Гариус. Всъщност прозорецът точно над мен беше последният от всички прозорци на двореца, в който бих избрал да се вмъкна. Само увереността, че Мълчаливата сестра е в Слов, и присъствието на грамаден кървав труп, следващ ме по стената, ми даде стимул да продължа.

Хванах се с една ръка за перваза — кракът ми беше стъпил на главата на последния гаргойл и за миг си помислих, че ще успея, но точно тогава пръстите на чудовището се сключиха около петата на ботуша на висящия ми крак.

— О, я стига! — Изглеждаше адски несправедливо.

Стъпих здраво на гаргойла и напрегнах всички сили да се изтръгна. Нямах никакъв шанс, но в отчаянието си бих опитал всичко.

Гаргойлът поддаде със стряскащо силен пукот. За частица от секундата мъртвият великан се задържа, дори когато статуята с човешки ръст го удари право в лицето. В следващия миг и двамата падаха. Втори гаргойл ги спря, преди да стигнат до покрива над главния вход далеч долу. Мъртвецът се наниза на каменните му рога, но след това тежестта на първата статуя откърти втората и всички заедно пробиха дупка в плоския покрив на портика и се стовариха върху стъпалата пред входа, образувайки сандвич от камък — мъртва плът — камък.

Аз висях запъхтян — едва не ме бяха повлекли при падането си. Мина време и ето че най-сетне блъскането на собственото ми сърце престана да изпълва света. Взрях се в камъка на мястото, където гаргойлът се беше откъснал от стената. Той бе чакал да падне още отпреди да се родя. Понякога разликата между спасяването на живот и отнемането му е само в избора на момента — правилен или неправилен.

Прехвърлих се през прозореца на Мълчаливата сестра. Всичките ми крайници трепереха.

Не виждах нищо, преди да отстъпя встрани, за да пропусна лунната светлина покрай себе си. Малко и празно преддверие. Тъмни стъпала, спускащи се към фоайето долу. Вратата на стаята на Мълчаливата сестра бе затворена, а до нея имаше стол с висока облегалка. Втори стол, близнак на първия, беше преместен по средата на преддверието, между вратата и арката към стълбището. Върху него стоеше сребърен бокал, облян в лунна светлина, ивица ленен плат и ботуш.

— Какво, по дяволите…? — Пристъпих с олюляване напред. Левият крак ме болеше необяснимо, а с десния усещах студа на мраморния под. Сведох очи. Великанът не ме беше пуснал — подметката на ботуша ми се беше откъснала, за да остане в ръката му. Кръв шуртеше по левия ми крак от една рана над коляното — сигурно някой от рогата на гаргойла ме беше закачил, когато се беше откъртил.

Взех ленения плат и си превързах крака. Ботушът подозрително приличаше на нова версия на онзи, който носех. Отървах се от останките на стария и го нахлузих. Пасваше ми идеално. Вокалът беше пълен три четвърти с вода. Част от нея сигурно се беше изпарила през двете седмици, откакто Мълчаливата сестра го беше оставила тук. В него плуваше черна муха.

— Не съм чак толкова жаден! — прошепнах прегракнало. Взех бокала и извадих мухата. Не успявах да заблудя даже себе си, а за това ме бива. Изпих водата и избърсах уста. Зачудих се дали старата вещица не е охлабила свръзката, държаща гаргойла за стената. Чувствах се слаб и замаян, бях потен от усилие и страх.

Колко ли беше видяла тя?

— Никога ли не грешиш, дърто? — Кратък смях се изтръгна от мен, когато се зачудих дали няма и други такива сцени, приготвени за предвидени събития, които никога не са се случили. Ако не се бях покатерил по кулата, нямаше да разбера, че е сбъркала…

В този момент ме връхлетя нова вълна от замайване и краката ми се подкосиха. Сринах се на стола, сложен точно на необходимото място, за да ме поеме.

— Фукла.

18.

Дойдох на себе си със сепване. В първия момент бях ошашавен, после се почувствах гузно. Надявах се, че съм прекарал в стола само няколко секунди. Станах и потупах празната ножница на хълбока си. В стаята нямаше резервен меч.

— Тук те изненадах, дърта вещице! — Не можах да се усмихна на победата си. Одевешната ми постъпка бе момент на лудост, за който бях съжалил почти мигновено. И все пак, надявах се Мартус да е оцелял. Иначе как щях да се кича със заслугите за това при всяка възможност до края на живота ни?

— Лиза! — Имах предвид също така Миша и Ниа, но името, което се откъсна от мен, щом внезапното осъзнаване ме връхлетя, беше на Лиза. Хукнах. Ако Хертет бе събрал около себе си всеки страж на територията на двореца, то мястото, където човек би потърсил безопасност, беше Вътрешният дворец. Сестрите Де Вийр щяха да са там, под крилото на новия крал заедно с детето на Дарин.

В тъмното фоайе на Бедняшкия дворец нямаше никой, нито пък стражи на портите. Преодолях стълбите отпред с един скок. Приземяването ми напомни колко ме боли коляното. Затичах се с куцукане през двора, по една галерия и през друг двор и стигнах до Вътрешния дворец. Свих към крилото за гости.

— Стой! — прогърмя нечий глас. — Не мърдай!

Заковах се на десет метра от входа, обърнах се и видях към мен да се приближава висок дворцов гвардеец, следван от дузина мъже от караулната стража с копия на рамо.

— Трябва да видя…

— Никой не може да нарушава вечерния час. — Гласът му притежаваше онази дълбочина, която звучи някак болезнено. — По заповед на краля!

Изгледах го. Млад, мускулест, с блестящ нагръдник и красиво лице от типа, който сочи пълна липса на въображение.

— Името ти, гвардеецо? — Опитах се да говоря така, сякаш аз командвам. Строго погледнато, така си беше.

— Капитан Параито.

— Капитане, аз съм принц Джалан. — Нямах енергия да вложа кралския си рев. — Трябва да проверя как е семейството ми, а после ще отида да видя Хертет, така че…

— Сложете го в килията при другите нарушители. — Параито махна с ръка на хората си. Четирима от облечените в ризници стражи излязоха напред. Посегнах към липсващия си меч — нещо, което ми ставаше хем навик, хем слабост.

— Стойте! — Намерих своя рев, когато четиримата посегнаха към мен. — Аз съм маршал на целия шибан град, назначен лично от Червената кралица, и в случай че не сте забелязали — Вермилиън е подложен на атака. Половината от него гори и в самия дворец се разхождат мъртъвци. — Отбих най-близката ръка. — Така че ако искате да доживеете утрото, настоятелно ви съветвам да ме заведете при чичо ми. Веднага!

Капитанът се взираше в мен, докато двама от подчинените му ме хванаха за ръцете. Мръщенето върху красивото му чело намекваше, че може би съм накърнил мъничко увереността му.

— Ще го заведем при краля и ще оставим той да реши дали иска да го види. — Параито се обърна и закрачи напред.

— Чакайте! — Запънах пети, но когато стана ясно, че те смятат да ме влачат, тръгнах пак. — Чакайте! Къде отиваме? — Гвардеецът беше поел обратно през двора, отдалечавайки се от Вътрешния дворец.

— Кралят се е установил в Миланския дом.

— Но… това е безумие. — Враговете бяха проникнали в двореца, а Хертет се беше настанил като крал в стария си дом? От поколения седалището на кралете беше във Вътрешния дворец. Заклинанията и чародействата, наложени върху него, бяха повече от всички килими и гоблени: това беше сигурно място, защитено срещу черна магия. Доколкото знаех, всяка мъртва твар, прекосила прага му, щеше да изгори или да се превърне в прах… или просто да стане труп от по-традиционния вид, освободен от контрола на некроманта. Дълбоко се съмнявах Миланският дом да се радва на същите защити. И все пак под неговия покрив чичо Хертет се беше упражнявал да царува още отпреди раждането ми. Може би там се чувстваше в най-голяма безопасност. Може би тронът на Червената кралица го плашеше. Мен би ме плашил. Особено ако претенциите ми са преждевременни…

На минаване покрай Писарската улица зърнах за миг жилавата фигура на един блатен дух, очертана ясно на фона на луната, когато се подаде над върха на покрива.

— Там! — Извих се, за да освободя едната си ръка, и посочих. — Там горе, блатен дух!

— Не го виждам. — Капитан Параито хвърли поглед нагоре, без да нарушава крачка.

— Няма ли поне да пратиш хора да проверят? — Успях да се отърся от един от стражите. — Пусни ме, дръвнико, точно чичо ми е човекът, когото искам да видя. Няма нужда да ме влачите дотам!

— Кралят заповяда всички въоръжени мъже да бранят Миланския дом. Патрулите са, за да ловят предатели и да предупреждават за атака. Не да гоним сенки.

Поклатих глава и продължих. Ако сме честни, сенките вероятно биха излапали Параито и отряда му в мига, щом дръзнат да навлязат в тях.

Не направих друг опит да се измъкна, докато не минахме близо до Римската палата. В една от горните стаи бледа светлина се процеждаше през кепенците. Изтръгнах се и направих крачка натам. Още една и щях да съм свободен, но един от стражите, случайно или преднамерено, пъхна дръжката на копието си между краката ми и аз паднах, а отгоре ми се хвърлиха двама мъже.

Изправиха ме. Изплюх прахоляк.

— Вържете пленника! — нареди капитан Параито.

— Не се опитвах да избягам, идиот такъв! — Ехо от берсеркерската ми ярост отекна в мен и още стражи пристъпиха да ме хванат за ръцете. — Жената и детето на принц Дарин са сами в Римската палата с един некромант. — Поех си дълбоко дъх, докато омотаваха въжето около ръцете ми. — Пак ще ти напомня. Аз съм принц и маршал на целия проклет град! Ако оставиш снаха ми да умре… Чакай! Некромантът! Той е заплаха за Хертет — искам да кажа, за краля. Твой дълг е да…

— Мой дълг е да включа тази информация в доклада си. — Капитанът махна на хората си да продължават напред и те се подчиниха. Влачеха ме, докато аз се борех с въжетата.

Когато наближихме Миланския дом, видях множество въоръжени мъже, строени около стените му. Факлите пламтяха в такова изобилие, че озаряваха целия двор. Видях хора от дворцовата стража, от елитните гвардейци на тронната зала, от караулната стража, от вътрешната стража, аристократични останки от кавалериите на Червеното копие, Дългото копие и Желязното копито, надзиратели от Марсилската крепост и даже домашни гвардейци на благородните домове.

— Алфонс! — Зърнах един от хората на татко в тълпата, събрана пред предното стълбище. — Алфонс! Лейди Миша на сигурно място ли е? А лейди Лиза?

Той извика нещо, но чух само думата „двойно“, преди пленилите ме войници да ме избутат нагоре по стълбите през тесен шпалир от бронирани рицари. Голямата бронзова порта се отвори неохотно две стъпки и ни пропусна един по един в претъпканото фоайе.

— Дръжте го здраво — нареди Параито и ни остави, вероятно за да докладва.

Стоях, потен и измъчван от болежки, но най-вече бесен. Сякаш всички хора, наблъскани във фоайето, говореха едновременно и влизането ми предизвика само съвсем лек спад в разговорите. Имаше десетина групички лордове, тук-там някоя дама, няколко барона, един граф и даже търговци, наконтени в най-скъпите си одежди, и всички бъбреха един през друг, някои весело, други тревожно, трети разпалено. Видях дукеса Сансера, чиято възраст тази вечер се набиваше на очи също като диамантите ѝ; лорд Грен, мой стар съперник в залаганията, както на коне, така и на хора, който изглеждаше по-нервен от когато и да било в бойните ями; още двайсетина благородници, от които можех да очаквам да се застъпят за мен. Неколцина ми хвърлиха по един поглед, но въжетата на китките ми ги разубедиха да се приближат.

— Не можем просто да стоим тук! — казах на четиримата мъже, получили задачата да ме пазят, подчертано дрипаво присъствие сред коприните и златото на благородните и могъщите. — Видяхте какво е навън… Вие…

— Братовчеде Джалан! — Вторият син на Хертет, Роланд, влезе през главната порта и моментално ме зърна. Мартус го наричаше „чудото без брадичка“ и за да сме честни, пускането на окосмяване, което да прикрие този факт, и зачеването на първия правнук на Червената кралица заемаха челните места сред малкото му изтъкнати постижения. — Татко ще те приеме!

Срещнах воднистосините му очи. Той сякаш не забелязваше, че съм под стража. Успях да си докарам усмивка и кимнах.

— Води ме.

И със замах на изумруденото си наметало, извезано с детелини, които чичо Хертет беше избрал за своя клон от Кендетското семейно дърво, братовчедът Роланд ме поведе.

— Момент, братовчеде! — спрях го аз, щом се доближихме до вратите на голямата зала. — Нали познаваш Де Вийр? Всички ги познават. — Не му дадох време да отговори. — Един некромант е превзел „Света Агнес“. Страхувам се, че Лиза и Миша де Вийр може още да са в главната сграда с новородената ми племенница. Ще ми окажеш голяма услуга, ако пратиш един отряд да се увери, че са се спасили, и да ги доведе на сигурно място, ако е нужно.

— Некромант ли? — Роланд осакати „р“-то и устата му остана зяпнала от изненада. — В двореца?

— В църквата. На Римската палата. Бебе в опасност! — Кимнах, стараех се да обмисля нещата по-простичко. Надявах се, че споменаването на бебето може да го разчувства, нали беше баща. — Би могъл да пратиш няколко стражи.

Роланд премигна.

— Ама разбира се. — Вдигна ръка и даде знак. — Сър Роджър! Сър Роджър! — Един нисък рицар в най-бляскавите доспехи, които бях виждал, задрънча непохватно към нас. — Дами в беда в Римската палата, сър Роджър! — Роланд превръщаше всяко „Роджър“ в „Уоджър“.

— Ще имам грижата, принц Роланд. — Роджър, сипаничав мъж с гъсти черни мустаци, се поклони отсечено, излъчвайки с цялото си същество вещина и целеустременост.

— Вземи дузина мъже, сър Роджър. — Това бе единственият съвет, който можех да му дам, докато Роджър се отправяше към вратите. — И то добри!

Братовчедът Роланд си проби път с лакти през елитните гвардейци на входа на приемната зала на баща си. Четирима от тях носеха огнено-бронзовите доспехи на кралицата под алените ѝ пера. Той опря две ръце във високите дъбови врати и натисна, разтваряйки ги към голямата зала.

Не бях идвал в голямата зала на Миланския дом от сватбата на Роланд, когато бях на тринайсет. Тогава татко и по-големият му брат се скараха нещо за обучението на домашния свещеник. Разбира се, всъщност изобщо не ставаше дума за свещеника, а за това кой кого ще командва, което е най-оспорваният въпрос сред братя. Както и да е, тежки думи бяха подхвърлени с голяма лекота и татко, кипящ от възмущение, изведе домочадието си от залата, като се наложи Мартус да откъсва насила един леко пиян млад принц Джалан от една хубавичка шаферка, чието име съм забравил.

През изминалото десетилетие залата се бе променила до неузнаваемост. Обсипани със скъпоценности фенери хвърляха ярка светлина върху несъмнено най-разкошната стая на света. Гоблените зад махагоновия трон на Хертет бяха от сребърни и златни нишки, килимите — от индуска коприна, с цветове тъй ярки, че да те заболят очите. По края на залата бяха наредени комплекти позлатена броня, примесени с бабините стражи, които стояха толкова неподвижно, че трудно можеше да познаеш от пръв поглед коя броня е празна и коя съдържа човек.

Тронната зала се оказа по-малко претъпкана от фоайето. Тук се бяха събрали трийсетина от фаворитите на чичо, с бокали в ръце, и около тях се суетяха слуги. Видях познати лордове, на които обаче не знаех имената; сър Гретем в пълна броня, сякаш приготвен за някой от турнирите, които бяха създали репутацията му; близо до центъра беше лейди Белинда, най-новата и най-младата от дългия низ любовници на Хертет. А до нея — може би най-могъщият му поддръжник, дукът на Граст, плещест здравеняк с гъста сива брада, за когото май бях разпространил няколко жестоки слуха през годините, след като ме хвана със сестра си.

Махагоновият трон на Хертет стоеше върху подиум и високата му облегалка се разширяваше драматично във формата на свитък, с редове, инкрустирани с рубини, които отразяваха светлината на фенерите и се превръщаха в блестящи капки кръв.

Но нищо в този разкош не привличаше така погледа ми, както короната върху главата на новия крал. Императорската корона на баба, тежко желязно нещо, отдаващо почит на най-кървавите ѝ предци и на дните, когато всеки жител на Червения предел е бил воин. Вековете бяха смекчили малко вида му с изобилие от диаманти и плетеница от червено злато, но то все още говореше за власт, спечелена с меч и лък.

Хертет сякаш се губеше в мрачната хватка на трона си, потънал в широка златоткана роба, украсена със сложни заврънкулки и спирали от бретански тип. Докато вървях след Роланд, забелязах нездравата бледност на чичо, който се потеше под короната, по-изпит отколкото на погребението на татко същата сутрин.

— Здравей, татко! — Дребният говорен дефект на Роланд успяваше да придаде комичен оттенък на повечето думи. Един по-добър баща би сменил името на сина си на Джон, когато проблемът с „р“-то стане очевиден. Роланд се промуши между още двама лордове и вдигна ръце, повишавайки глас. — Татко! Намерих принц Джалан, дошъл е да ти се врече във вярност!

После отстъпи встрани, за да ме представи, и погледът му за първи път падна на вързаните ми китки. В очите му се появи леко объркване, докато оглеждаше разкъсаните ми опръскани с кръв дрехи.

— Племеннико. Поздравявам те за това, че си първото от момчетата на Реймънд, дошло да подвие крак… но защо се явяваш пред мен в дрипи и въжета? Това да не е някаква нова мода? Хе-хе…

Лаещият му смях предизвика подмазваческо ехо откъм придворните му, които се закискаха на моето състояние.

Хертет вдигна ръце, призовавайки любезно за тишина.

— Е, и къде са тези твои братя? Би трябвало Мартус да дойде да ми предложи верността си. Сега той е глава на семейството, нали? Поне докато новият папски кардинал не отлъчи цялата ви пасмина!

Това предизвика още смях.

— Мартус удържа врага пред стените на двореца по ваша заповед… чичо. — Не можех да го нарека крал, не още. — Когато го видях за последно, се канеше да нападне един парцалан. Не знам дали…

— Един какво? — попита Хертет.

Дукът на Граст се намеси, преди да успея да отговоря, вперил студен поглед в мен.

— Парцалан, ваше величество. Селяндурска дума за прашните вихрушки, които се надигат от време на време. Онази паплач ги смята за обладани от духове.

— Хе-хе! Ах, това момче! Винаги съм казвал, че ако няма с кого да се бие, ще се бие с вятъра! Не го ли казвах, Роланд? А? — Хертет отметна сплъстените сиви кичури от челото си, когато угодническият смях се разнесе отново.

— Не знам дали Мартус е оцелял — повиших глас. — А Дарин е мъртъв, убит отсам градските стени от мъртъвци, които прехвърлиха Апанската порта. Външният град гори. Трябва да…

— Да, да. — Челото на Хертет се сбърчи под короната и в гласа му прозвуча раздразнение. — Не си ли ти маршалът, племеннико? Не трябва ли да си там, за да сложиш край на всичко това? Или не ставаш за тази работа? — Изглеждаше колкото ядосан, толкова и нервен, и се въртеше на трона.

Долових слабост в него. Никога нямаше да получа нужната помощ при портата, ако им позволях да ме прогонят с насмешки от кралския двор, затова атакувах.

— Как взе короната, чичо? — Блещукането на диамантите улови погледа ми. — Тя беше заключена в кралската съкровищница. — Татко ми бе разправял за желязното хранилище. Първият Голот похарчил малко състояние, за да опази едно по-голямо. Туркмански майстори ковачи дошли чак от Изтока, за да я направят на място. С времето човек би могъл да проникне в съкровищницата… но толкова бързо? — Червената кралица държи ключа у себе си.

Рехавите ахкания от моето безочие бяха последвани от тишина. Хертет бръкна под златната яка на робата си и извади ключа на Локи, който се завъртя бавно в края на усукана сребърна верижка.

— Не ми костваше никакви усилия да изкопча това от оня грозен старец, когото тя държи в кулата. У мен то е в по-голяма безопасност, а и много го бива да отваря врати! Няма да повярваш какви тайни открих, нито пък колко злато е скътало скъпото ми майче…

— Взел си го насила? — Ама разбира се. Гариус не би го дал на един племенник идиот, не и докато е наместник. — Да се взима този ключ насила от когото и да било е лоша идея. Той трябва да бъде даден.

— Глупости. — Хертет се разшава, после се насили да се усмихне. — Аз съм крал и ще взимам каквото си поискам. Той си е мой по право. Пък и това не ти влиза в работата. Свали тези глупави въжета и подвий коляно пред мен. А после можеш да се върнеш към онова, което би трябвало да правиш. Или да назнача някой по-компетентен?

Всеки мой инстинкт се опитваше да ме събори на колене, но един въпрос ме задържа на крака.

— Гариус… жив ли е?

Хертет се намръщи.

— Разбира се. Аз не съм чудовище. Заключен е на сигурно място, докато започне да гледа на нещата по моя начин. Някои хора… — Той стрелна с поглед лъскавата редица придворни най-близо до трона. — Някои хора ми препоръчаха бързо и остро решение. Но тези времена вече са зад нас. Аз не съм майка ми.

Бях се смъкнал на едно коляно още в мига, щом чух, че Гариус е жив. Винаги с радост съм отхвърлял гордостта си, ако стои на пътя към моята цел — била тя бягство или въргаляне в леглото на някоя дама. Хертет можеше да има верността ми, тя и без това не струваше кой знае колко.

— Кралю мой, имам нужда от дворцовата стража при Апанската порта, както и от всички мъже от Седма, които могат да бъдат събрани. Там кипи битка и не я печелим ние. Ако портата падне, ще падне и дворецът — той не е построен за отбрана. Нашите воини ще ви служат по-добре на градската стена.

Хертет прибра ключа на Локи и се намръщи.

— Искаш да оставиш краля си беззащитен? На милостта на всеки размирник, който може да събере тълпа? Това едва ли показва верността ти към короната, маршале!

От няколко страни се надигнаха гласове на подкрепа, предизвикани не само от подлизурковщина, но и от личен интерес. Да пратиш стражите си някъде надалеч, когато целият град гори и бушува битка, никога не е лесно решение. Също като да захвърлиш меча си, докато те гонят, това изглежда адски глупава постъпка.

Изправих се пак, малко непохватно, защото ръцете ми още бяха вързани.

— Ваше величество, не разбирате мащабите на заплахата. Около градските стени са се стълпили хиляди мъртъвци, може би десет хиляди. Ако успеят да завладеят Апанската порта и да нахлуят вкупом, Вермилиън е загубен. И дворецът, и този дом ще паднат за час. Градските стени са единствената ни защита и единственото място, където броят ни би имал значение. Хората пред дома ви са безполезни — докато при портите могат все още да обърнат нещата. Принц Ротус и принцеса Сира са там с нашите сили. Те имат нужда от подкрепа. — Виждах леко колебание на лицето на Хертет. Може да беше глупав, но не беше кръгъл идиот. Предполагах, че повечето от сегашните му мерки се дължат на параноя, на може би основателната вяра, че семейството му или градът, или и двете, ще отхвърлят претенциите му към трона и ще издигнат някой по-млад и способен Кендет на мястото на Червената кралица.

— Кажи на татко за некроманта, Джалан! — обади се Роланд зад рамото ми, услужливо размътвайки водите.

— Некромант ли? — Хертет се приведе напред и ръцете му се впиха в подлакътниците на трона.

— Във фоайето има един капитан, който твърди, че мъртви бродели из двора и блатни духове дебнели по покривите! — извика някакъв новопристигнал лорд далеч зад мен, край входната врата.

Разперих ръце, доколкото ми позволяваха въжетата.

— Това е само намек за онова, което ни чака, ако не удържим Апанската порта. Тези са само разузнавачи и въпреки това стените на двореца не означават нищо за тях!

— Некроманти и мъртъвци на самия ми праг! — Хертет се надигна от трона почервенял и гласът му се извиси до крясък. — А ти се опитваш да ме лишиш от личната ми стража?

— Вермилиън ще падне! Трябва да…

— „Трябва“ ли? — Хертет завъртя глава наляво-надясно, сякаш търсеше отзвуци на своето възмущение. — „Трябва“? Аз съм кралят на Червения предел, от море до море, и за мен няма „трябва“!

— Изслушайте ме! — Виках, за да ме чуят.

— Сложете принц Джалан в килиите. Нека се поохлади и му дойде здравият разум. — Хертет се тръшна обратно на трона си и гневът му се стопи също толкова бързо, колкото беше дошъл. — Маршал Роланд, събери петдесет души от вътрешната стража и овладей положението при Апанската порта. Очаквам доклад на сутринта.

— Това е лудост! — Понечих да се кача на подиума, но силни ръце вече ме бяха сграбчили и ме влачеха към изхода. — Всички ще умрете тук, ако слушате този идиот…

Един тежък юмрук изби изменническите думи от устата ми и миг по-късно целият свят потъна в мрак.

19.

Като за тиранин, чичо Хертет не се оказа прекалено ужасен. Завлякоха ме зашеметен в една от големите му приемни, където „килиите“ се оказаха големи удобни кресла, към които бяха вързани с леки вериги десетина добре облечени мъже. В сравнение с тях аз изглеждах като просяк и една прислужничка се втурна да донесе покривка за креслото, преди стражите да ме тръшнат на него.

— Хертет обича да държи враговете си наблизо — казах, отпускайки се със стон в удобната му мекота. Малко места не ме боляха.

— Принц Джалан? — обади се един загрижен глас току зад мен. — Ранен ли сте?

— Нищо ми няма. Най-сериозната болка, която ме мъчи, е тази в… тялото. — Извих глава да видя кой ми говори. Присвих очи, които още виждаха малко раздвоено, и различих слаб оплешивяващ мъж, облечен по последна роунска мода: жълти копчета върху черен кадифен жакет. Двата образа се сляха, за да разкрият острите му черти и тъмночервеното родилно петно под едното му око.

— Бонарти По! — В списъка ми с възможни бунтовници Бонарти По щеше да ми прави компания в групата на мижитурките в самото му дъно. — Какво си направил пък ти? Да не си се нахвърлил срещу чичо ми, крещейки смъртни заплахи?

По нададе писклив и нервен смях.

— Не! Не, никога! — Изкашля се в дантелената си кърпичка. — Кралят ме смята за човек на граф Исен и не ми вярва. — Изкашля се още веднъж и повиши глас. — Но няма човек, по-верен на трона на Червения предел от Бонарти По!

— Исен е против чичо ми? — Това звучеше обещаващо. Граф Исен беше напълно луд, но много способен човек и имаше цяла собствена армия, стояща в готовност.

— Сигурен съм, че верността на графа е безукорна — отвърна По. — Но все още не е успял да изрази мнението си по въпроса. Дори вестта да стигне до него по най-бързите пратеници и той да напусне веднага замъка си, няма начин в момента да се намира близо до Вермилиън. Опасявам се, че кралят просто очаква съпротива от място, където съм сигурен, че такава няма.

Аз не бях чак толкова убеден, но мнението на графа беше без значение, щом той се намираше още в южните си имения.

— Значи сме обречени да прекараме остатъка от живота си в тази ужасна тъмница? — Отпуснах се по-дълбоко в креслото и се усмихнах на прислужничката, която стоеше между двама гвардейци на вратата в очакване на нареждания. Беше хубавелка с рижи къдрици.

— На сутринта ще ни преместят в килиите на Марсилската крепост — обади се някакъв стар и крехък лорд, когото помнех, но не можех да назова. — Това глупаво момче е прекалено уплашено, за да се лиши от хората си точно сега.

— Хммм. — Изпробвах веригата си. Мен ако питате, тежките вериги са само за показ. Една лека верига също може да задържи човек. Имах по-голям шанс да счупя крака на креслото, около който беше увит другият ѝ край. Всъщност, ако не бяха половин дузината стражи, наредени покрай стените, можех просто да обърна креслото и да измуша веригата. Но тъй като меча ми го нямаше, ножът ми бе конфискуван, а аз нямах намерение да се изправям срещу шестима обучени стражи, с меч или без, вариантите ми бяха ограничени.

— Те май се забавляват. — До нас достигаше смътно шумът на разговори откъм тронната зала на Хертет, ниско неспирно бучене, изпъстрено от време на време с писклив смях или взрив на аплодисменти.

— Повечето от тях направо са си изкарали акъла от страх — подхвърли барон Стромбол, пълничък, но свиреп дребосък, който управляваше внушителна територия в планините на север. — Ужасени са от онова пред портите ни и хем се страхуват, че Червената кралица няма да се върне да ги спаси, хем се страхуват, че ще се върне.

— Значи тя не е мъртва? — И без това не го бях вярвал наистина. Не мислех, че тя може да умре. Не и една толкова жилава жена. А Мълчаливата сестра… тя винаги ми се бе струвала прекалено стара, та смъртта да се занимава с нея.

Баронът вдигна ръце и веригата му издрънча.

— Кой знае? Хертет казва, че е, но не съм го чул отдругаде, освен от него. Може би просто му се иска?

Свих устни. Това навярно бе най-добрият шанс, който щеше да получи „очевидният ненаследник“ да носи някога короната. Може би просто беше решил да рискува. Тази слабост бе присъща и на двама ни. Аз разбирах хазарта.

Седяхме и времето минаваше. Взех чаша вино и започнах да си чопвам от една купа с маслини. Усмихнах се на прислужничката и си спечелих едно мръщене, задето я зяпам. Някои части даже престанаха да ме болят, макар да знаех, че утре ще ходя като старец, ако изобщо се държа на краката си. Бих се чувствал доста приятно, ако не ме човъркаше нежелан пристъп на съвест. Бях оставил жената и детето на Дарин в ръцете на един некромант и бях пратил само дузина мъже под командването на един лъскав рицар да ги спасят. Освен трънливата съвест си имах и „смазващ ужас“, който да ми проваля вечерта — знанието, че силите при Апанската порта скоро ще се огънат, ако не са го направили вече, и вълната от мъртви граждани ще залее стените на двореца и ще ни избие до един.

Получих по-малко от час неспокоен отдих, преди да започнат писъците. Познах ги веднага, макар че звукът едва проникваше през закритите със завеси прозорци. Мъртвешкият вой, излизащ от устите на труповете, се носеше по цялата територия на двореца.

— Какво, по…? — Баронът извъртя туловището си в тясното кресло.

— Личът е тук. — Бях възнамерявал да го обявя с примиренчески тон, но излезе по-скоро като писклив шепот.

— Кое? — Бонарти По изглеждаше толкова уплашен, колкото е възможно да се уплаши човек от нещо, за което не знае нищо.

— Едно лошо нещо — поясних.

Ако се съдеше по звука, личът не бе дошъл начело на орда, разбила портите. Мъртвешкият вой бе прекалено разпръснат и тих. Въпреки това мъртвите бяха много, а личът дори сам по себе си беше страховито нещо. В Ада един-единствен лич беше победил Снори вер Снагасон за броени мигове.

Изведнъж креслото ми се стори далеч по-малко удобно — по-скоро като котва, която държи агнето за заколение. Светлината от свещите и лампите на новия крал сякаш помръкваше от миг на миг, все едно настъпваше втори залез, и то такъв, който не го е грижа за човешките дела, а иска единствено светлината да умре. Сенките се удължиха и потъмняха, трепкащи от възможности.

А после личът се приближи. Почти можех да го вкуся през външните стени на Миланския дом, как броди в нощта. Цветовете гаснеха, нюанс по нюанс, оставяйки стаята в приглушени тонове, и ни налегна огромна тъга, по-черна и от най-черните дни на депресия — увереността, че всяка радост е изчезнала и вече нищо в света няма да е наред.

Това продължи цяла вечност, но ето че най-сетне чувството поотслабна малко. Хлипането на По утихна до дълбоко дишане. Мен унинието ме отпусна достатъчно, за да се зачудя колко ли зле е било за хората там навън в мрака, само с жалката светлина на факлите и луната между тях и дебнещия ужас. Преживяването бе кошмарно дори тук, сред светлината, удобствата и сигурността на къщата.

Мъртвешки вой току под прозореца отговори на въпроса ми и ме накара да подскоча в креслото така, че за малко да го преобърна. Мъже бяха умрели там от чист ужас и сега разкъсваха живите си другари, разпространявайки ужаса и паниката.

Огледах се и видях, че по завесите са се появили сиви петна от изгнил плат. Медните дръжки на вратите изглеждаха покрити с патина. Всички ние, и пленници, и стражи, изглеждахме състарени, сякаш сме прекарали цяла седмица без сън.

— Трябва да се махаме оттук. Трябва да се махаме оттук. Трябва да… — Един мършав лорд с тънки мустачки скочи на крака и дръпна държащата го верига. Успя да преобърне креслото и да свали веригата от крака му, преди стражите да го съборят с удари на пода.

— Млъквай! Просто млъквай! — Един от участващите в борбата стражи се надигна. Кокалчетата му бяха разранени, защото бе фраснал лорда в ченето. Изглеждаше по-уплашен и от падналия затворник. В дълбоко хлътналите очи на свинското му лице имаше такъв ужас, сякаш бе видял касапинът да се приближава за сланинката му.

Отвън долетяха звуци на борба и паника. Писъци и вой, както на гладни мъртъвци, така и на ужасени живи хора, отекнаха откъм предната част на къщата. Чухме трошене на кепенци откъм съседната стая.

— Прозорците! Барикадирайте прозорците! — Изправих се, вдигнах креслото си, освобождавайки веригата от крака му, и тръгнах към завесите. Никой от стражите не се опита да ме спре: вместо това се заоглеждаха за нещо, с което да подкрепят усилията ми.

Посегнах да помогна на двама стражи, които се бореха с един тежък шкаф — ценната керамика вътре се сипеше от многото рафтове. Никой не коментира факта, че веригата на китката ми вече виси свободно и не ме привързва към креслото. Помогнах също да преместят един комплект броня със стойката ѝ, а после се отдалечих да потърся още нещо, което да използваме… и не спрях.

Шумът на битката отвън ми беше ужасяващо познат. Ако затворех очи, бих могъл да си представя, че отново съм при Апанската порта. Нови звуци наблизо, от трошене на стъкло и цепене на дърво, ускориха бягството ми. Не бях сигурен колко далеч са ме замъкнали стражите, след като ме взеха от тронната зала, нито накъде да тръгна, за да изляза от сградата. Даже не бях съвсем сигурен, че искам да изляза. Отворих вратата на една библиотека, не огромна, но отрупана с книги от пода до тавана. Стаята нямаше пердета — само няколко високи тесни арки, всяка преградена с парчета мътно стъкло, съединени с олово. Тъкмо когато понечих да затворя вратата, кръв плисна и заля всички прозорци, без най-горните стъкла. Цяла вълна от кръв, разбила се в сградата. Връхлетя ме отчаяние, което отслабна, когато личът се отдалечи пак в търсене на още жертви около къщата.

Затръшнах вратата, обърнах се и видях Хертет да бърза по коридора към мен — короната му се беше кривнала. Следваха го рицари. Погледът му се плъзна по мен, без да ме забелязва. Лицето му беше мъртвешки бледо. Забелязах, че златотканата му роба е опръскана с алени капки през средата, като че ли някой е бил изкормен пред него. Долепих се към вратата да ги пропусна.

— То иска ключа! — извиках, докато Хертет ме подминаваше. Не съм сигурен защо го казах.

Той спря и ме видя.

— Джалан. Момчето на Реймънд. — Посегна и ме потупа по ръката. — Винаги си бил добро момче. — Другата му ръка извади ключа изпод яката му. Дръпна го и той се откачи, макар че верижката изглеждаше прекалено здрава, за да се скъса просто така. — Ето. Вземи го. Ти ще знаеш какво да правиш. — Сви ръката ми около ключа на Локи и продължи нататък, без да спира и без да се обръща. — Можем да отидем в мазето и да… — Гласът му се загуби сред грохота на бронирани нозе, докато рицарите ме подминаваха.

Останах за момент в коридора. Откъм тронната зала се носеха звуци на хаос, писъци и вой отекваха сегиз-тогиз от случайни посоки. Чернотата на ключа задържа погледа ми; беше студен и тежък в ръката ми. Успях да откъсна вниманието си от дара на Локи и огледах коридора и в двете посоки, забелязвайки разсеяно дълга тъмна ивица кръв, размазана по отсрещната стена, и една съборена картина в натрошена рамка: младият Хертет се взираше в мен с героична съсредоточеност и цялото му лице бе покрито с отпечатъци от обувки. В другия край на коридора три жени с копринени одежди го прекосиха забързано, една стара и две млади — мярнаха се за миг и изчезнаха.

Писъците от тронната зала ставаха все по-отчаяни. Нещо се блъсна във вратите ѝ с такава сила, че ехото затрептя в гърдите ми.

Ключът. Ключът беше погубил лича в Ада. Но онова си беше чиста случайност. Късмет. Погледът ми се върна към неговата чернота, отключвайки спомените за онази победа, и само за миг те ме засмукаха.

Снори стои пред мен, великан в монотонната премяна на кървавия прах на Ада. От една пукнатина зад него бликат огнени езици и въздухът е изпълнен с мирис на сяра. Аз държа ключа на Локи пред мен на нивото на кръста си, а лича го няма, останало е само черно петно на мястото, където гнилите му останки са паднали на земята. Ключът го е разнищил. Личът направи крачка назад, когато парира атаката на Снори, и се наниза сам на него, само на сантиметър, но това стигаше. Аз завъртях ключа и личът се разпадна.

Погледът на Снори е вперен в ръката ми. Той е мислел, че ключът е на сигурно място у Кара, в света на живите.

— Я виж ти — казвам и отварям пръсти да покажа ключа. — Важното е… — Мъча се да измисля някакво обяснение. — Важното е да не забравяме, че… без това нещо и двамата щяхме да сме мъртви. — Вдигам другата си ръка да го възпра. — И то не от хубавия вид мъртви. А от много, много гадния вид. — Потрепервам, като си спомням болката, докато личът ме е държал. Никога не съм изпитвал нещо близко до нея и не искам повече да изпитвам.

— Донесъл си този ключ в Хел? — Снори сякаш не е чул нито една от думите, които толкова грижливо съм изтъкнал в своя защита. — В Хел?

— Чу ли онази част за спасяването на живота ни?

Снори изглежда уплашен. Това е едно от най-тревожните неща, които съм виждал, въпреки че напоследък животът ми се състои кажи-речи само от такива.

— Трябва да го махнем оттук. Трябва да го върнеш, Джал. Веднага!

Оглеждам се. Около нас се простира широка прашна долина, озарена от мъртвешката светлина на небе с цвят на стара мъка. Земята е осеяна с огнени ями и скали със смущаващи форми.

— Как? — Няма да споря за махането. Нали поначало всячески съм се стараел да не дойда тук.

Снори се намръщва съсредоточено, но не успява да сдържи мислите си.

— Къде ти е бил умът? През цялото време си носил… — Изглежда толкова разочарован от мен, че почти го разбирам.

— Древните гърци са имали съдилище… — казвам, главно за да го разсея.

— Гърците ли? Какво общо имат гърците?

— Ами… — Често най-добрите планове ми идват, като си отворя устата и се заслушам в думите, излизащи от нея. Този път обаче май не се получава. — Ами… по-рано пътувахме през подземния свят, царството на Хел. А сега сме в моя Ад или в Ада на Мъртвия крал.

— Само че ние и двамата цял живот сме познавали гръцката митология! Така че и двамата можем да я оформяме. Гениално!

Истината е, че древногръцката митология ми е била набита в главата през дебелия слой незаинтересованост в ранното ми юношество от един омразен наставник на име Сорос с помощта на тъп бастун и остър сарказъм. Все още нямам представа защо това се е смятало за необходимо, макар че някои хора в тамошните райони са започнали отново да я почитат. Аз обаче съм я научил достатъчно добре, за да се спася от бастуна, ако не от сарказма.

— Както и да е. Гърците имали съдилище с трима съдии, които да насочват душите на мъртвите към различните им награди или наказания. — Тръгвам отново. Личът може да е само петно на земята, но не искам да стоя до това петно по-дълго, отколкото се налага. Плюя, за да прочистя устата си от вкуса на сяра. Не помага.

— Мислиш да напуснеш мъртвите земи оттам ли? — пита Снори. — Защото след съдилището има голямо куче на име Цербер и ако то не те изяде, те чакат реката Ахерон и реката Стикс — това са реките на скръбта и омразата. Лодкарят трябва да е…

— Няма значение — казвам. — Аз не съм мъртъв. Не би трябвало да съм тук. Щом стигнем до съдиите, те ще видят, че съм на грешното място, и ще ме пратят обратно у дома. Това им е работата — да пращат хората където им е мястото.

— Така ли мислиш? — Снори изглежда обзет от съмнения: тъкмо обратното на онова, от което имам нужда.

— Така вярвам — казвам аз. — А точно това е от значение. — Минава ми през ума, че в този Ад човек с достатъчно силна воля, човек, готов да пожертва всичко, може да изкриви самия свят около желанието си и да направи от себе си каквото поиска. Също така ми минава през ума, че аз не съм такъв човек.

Дългите крачки на Снори го изравняват с мен.

— Значи трябва просто да те заведем до съдилището.

— Това е едно от най-слабите места на идеята — признавам и забавям ход, за да се огледам за някакви указания, но разбира се, такива няма. Само прах и скали.

Снори продължава напред.

— Ти още не си разбрал това място — подвиква през рамо. — Посоката няма значение. Като в сънищата. Нещата, които искаш, идват при теб. Нещата, които не искаш, също.

Забързвам, за да го настигна.

— Значи просто ще вървим в тази посока?

— Да.

— Докато го намерим?

— Да.

— Кара каза, че вратата ще е навсякъде — отбелязвам: нали винаги жадувам да избегна дълго ходене.

— Ако я видиш, преди да стигнем дотам, кажи ми — изпръхтява Снори. — А как мислиш, че ще изглежда това съдилище? Как се казват съдиите?

Вървим през долина, която постепенно преминава в равнина, под небе, което потъмнява леко, хвърляйки сенки върху нас. През пялото време си говорим за подземния свят на Хадес, боговете на Олимп и легендите, които древните хора са изплели около всичко това. След Хилядата слънца мнозина загубили вяра в Римския бог и се обърнали към старите богове, чиито провали били твърде далеч в миналото, за да ги помнят. Докато си припомняме формата и историята на Хадес, откриваме, че навлизаме в него, или по-скоро в онази част от мъртвите земи, която се оформя от вярата на хората, които вярват в такива приказки.

— А бе защо в езическите адове все има кучета? — питам. — И реки?

— Какво имаш предвид? — В гласа на Снори се промъква отбранителна нотка.

— Гърците имат река Стикс, през която те прекарва лодкар и те оставя на бряг, пазен от огромно куче на име Цербер. Северняците имат реката Гьол, която прекосяваш по мост, водещ към бряг, пазен от огромно куче на име Гарм.

— Не разбирам накъде биеш.

— Сякаш сте го копирали едно към едно, като сте променили само някоя дребна подробност и сте сложили други имена.

Последвалият спор отвлича ума ми от безкрайното страдание да вървиш през мъртвите земи. Адът си е ад в каквато и митология да го обличаш. Всяка частица от мен е суха. Всяка частица ме боли. Гладът и жаждата са проникнали чак до костите ми. Със сгъстяването на мрака всяка надежда в мен угасва и езикът ми губи интерес към разговори… но да споря, да дразня северняка, това все още ми се струва достатъчно примамливо, за да ми попречи да легна в праха и да чакам вятърът да ме разнесе.

„Джалан“.

Това е само вятърът, който изрича името ми в една пауза на разговора.

„Джалан“.

Но когато вятърът изрича името ти в мрака на Ада, това носи със себе си някакъв мраз.

С времето дори удоволствието да дразня Снори се изпарява и продължавам да залитам напред под бремето на непоносима болка и изтощение. Около мен може да има само мрак, прах и слаб, но неспирен вятър, ала в съзнанието си съм се върнал към онзи ад, който е представлявало пътуването ни през Горчивия лед. Отново съм там, със северняците, измиращи до мен крачка по крачка, Айн и Арн, и Тутугу, всички се влачим през онази бяла пустош, без нищо, което да ни тегли напред, освен широкия гръб на Снори вер Снагасон, който продължава неотклонно.

— Ставай!

Откривам, че съм паднал на колене, с наведена глава, и не мърдам.

— Дай да ти помогна. — Снори ме хваща за ръката и ме вдига на крака.

— Съжалявам. — Продължавам да се препъвам нататък.

— Това място може да изтощи всекиго — казва той.

— Съжалявам. — Прекалено съм уморен, за да обяснявам, но съжалявам за всичко. Съжалявам, че е трябвало да ме издърпа през онази врата, преди да успея да спазя обещанието си, съжалявам, че оставям Снори сам в Ада, съжалявам за семейството му, съжалявам, че не мога да повярвам в неговата мисия, съжалявам, задето знам, че ще се провали. — Съжалявам за…

— Знам — казва той и ме хваща, преди да падна отново. — Никой човек, който върви през Ада заради приятел, няма за какво да се извинява.

— Аз… — Някакъв звук в далечината ми спестява повече глупости; първо е тих, после изчезва. — Какво е това?

— Аз също го чух.

След като толкова дълго не съм чувал нищо освен вятъра, този странен звук изглежда изпълнен с предзнаменование.

Ето че се разнася отново, мъничко по-силно.

„Джалан“.

Този път гласът е по-силен от въображението ми. Глас, изричащ моето име, или поне звуците му, превръщайки го в нещо непознато.

— Да бягаме ли? — Откривам, че ми е останала повече енергия, отколкото съм си мислил. Не достатъчно, за да бягам — това го казва страхът ми, — но достатъчно, за да се влача с прилична скорост.

— Да продължаваме. — Снори повежда.

— Но какво е това?

— А ти какво мислиш, че е? — пита той.

„Джалан“. Звучи почти както мама произнасяше името ми. Както едно дете може да се мъчи да възпроизведе двете срички. Не искам да го изрека на глас, сякаш ако назова страха си, мога да го направя реален, но някак си знам какво идва, какво ни търси. В Ада с неговата странна липса на посоки всичките ти страхове ще те намерят много скоро. Това е сестра ми и личът, който се е прикрепил към нея, за да поквари душата ѝ. Ако те ме убият, смъртта ми ще пробие дупка, през която да излязат в света на живите. Неродената кралица, ездачът и яздената, родена в мъртва плът толкова години след зачеването си. Целият потенциал на сестра ми ще бъде пуснат в света в ръцете на един лич… За да съм честен, всичко това останалото е само глазурата на крайно несмилаема торта — на мен престава да ми пука след частта с убиването ми тук.

— Това светлина ли е? — Посочвам.

— Да. — Снори потвърждава, че не халюцинирам от чист ужас.

„ДЖАЛАН!“ Воят се разнася зад нас, далечен, но в никакъв случай не достатъчно далечен. „ДЖАЛАН!“

Оказва се, че все пак мога да бягам.

Снори тича до мен и светлината мъчително бавно се разделя от една на много, които очертават покрива и опорните колони на висока сграда, цялата издялана от бял камък, точно както сме си я описвали един на друг.

Души се тълпят в мрака около съдилището. От време на време някоя нова душа изтичва надолу по стълбите, прозрачен спомен за мъж или жена, без да остава в една форма, а местейки се през спомените за живота си, най-вече моменти на ужас. Никоя от тях не се задържа там, където пада сиянието, а тичат, докато мракът ги погълне, сякаш светлината на съдиите ги изгаря. Отдалечават се и от нас със Снори. Може би е болезнено да гледаш живота, който все още ни изпълва, с очи, в които вече не е останал живот.

Спираме на сто крачки от сградата с многото колони. Зад колоните се издигат стени, бели и широки, и всеки сантиметър от тях е изваян със сцени от легендите. Портите зеят отворени — позволяват на съдените души да избягат от вината си. Лицата ни се очертават релефно в косо падащата светлина. Даже от това разстояние светлината обещава течаща вода, топъл въздух, буйна зеленина.

Тук въздухът изглежда крехък, оживял от възможности. Същото изпитвам, когато душите на мъртвите си пробиват път от света на живите и през пролуките зървам синьо небе. Това е място на врати. Усещам ключа на гърдите си, първо студен, после горещ, вибриращ в някакъв тон отвъд прага на слуха. Когато Кара е казала, че вратата между живота и смъртта е навсякъде, това са били просто думи. Сега да видя тази врата насред Ада е същото като да я видя на някой пазарен площад в топъл ден във Вермилиън. Но… но ми се струва, че онзи дом е на ръка разстояние. Струва ми се, че нужната ми врата може ей сега да разпука въздуха и да се появи от нищото пред мен. Живият свят е мамещо близо и е достатъчно само… да се случи някаква дреболия, като например някоя изгубена дума да се откъсне най-сетне от езика ми, и ще видя вратата…

Името ми проехтява пак — вой, този път силен, който отеква в стените; вибриращ звук, в един момент безизразен, а в следващия свиреп, изпълнен с гняв и злоба. Правя още една крачка към светлината.

— Трябва да дойдеш с мен, Снори. — Трудно ми е да изрека тези думи. — Видя това място. Нищо хубаво не може да излезе от него.

Чакам гнева му, но гняв няма. Той навежда глава, отказва да погледне сиянието пред нас.

— Аран Вейл.

— Какво? — Иска ми се да вървя, но спирам.

— Помниш ли Аран Вейл? — пита той.

— Ъъъ… — Би трябвало да бягам, но храбростта на Снори не ми позволява. Образът ми в неговите очи ме приковава тук. Би трябвало да търча с всички сили към сградата — а вместо това оставам и се опитвам да му отговоря. Аран Вейл? През ума ми прелитат имена, лица и места, десетки, хиляди, всички те срещнати по време на дългото ни пътуване. — Може би… някоя долина в Роун? До онзи малък град с една църква и три бардака, където…

— Дядото на Хенан, внукът на Лотар Вейл.

— Че кой може да забрави Лотар Вейл? Героят, за когото никога не беше чувал до момента, в който онзи старец изрече името му!

— Няма значение. — Снори вдига глава и вперва в мен нетрепващия си син поглед. — Това, което има значение, е, че Аран Вейл имаше история, корени, нещо, за което да живее, нещо, за което да се бори.

— Помня само, че ти и Тутугу се канехте да си пропилеете живота заради някакъв си стар фермер, когото сте срещнали преди няколко минути, и то само за да защитите колибата му и безполезното ѝ съдържание от група викинги, които вероятно изобщо нямаше да си направят труда да го вземат. — Земята вече трепери и прахът започва да танцува. Сестра ми е близо и се приближава все по-бързо.

— Добре изживян живот е онзи, който не си готов да посрамиш само за да го удължиш с още един ден.

— Е… — Изброяването на нещата, които аз бих направил, за да живея още един ден, би отнело целия въпросен ден.

— Искам да кажа, че има неща, за които съм готов да умра. Моменти, когато е правилно да останеш и да се биеш, независимо от шансовете. И щом ние с Тутугу смятахме да направим това за дядото на Хенан — старец, когото правилно казваш, че не познавахме, — то какво мислиш, че бих направил за децата си? За жена си? Дали мога да победя или не, няма никакво значение.

Водили сме този разговор и преди. Не съм очаквал той да промени позицията си, но понякога дължиш на приятеля си един опит.

— Късмет! — Плесвам Снори по рамото и хуквам. Мракът зад него изглежда по-плътен, сякаш към нас се търкаля буря. Тя е там, в сърцето ѝ, онази, чиято уста знае името ми — безименната ми сестра. И личът, който носи душата ѝ.

Вече съм изминал пет метра, когато той казва:

— Покажи ми ключа.

Протягам ръце, едната към Снори, другата към дверите на съдилището.

— Трябва да вървя! — Адската нощ кипи в черно зад него и воят се разнася пак, толкова мощен, че заглушава възраженията ми. Всеки мой косъм се опитва да се изправи.

Въпреки това измъквам изпод ризата си ключа, окачен на връв около шията ми, и изтичвам обратно при него. Снори вади ножа от колана си и го опира в дланта си.

— Божичко, не! — Размахвам ръка в нещо, което се надявам да е отрицателен жест. — А бе вие северняците защо все се режете? Помня какво стана последния път, когато опита тази викингска гадост върху мен. Защо просто не си стиснем ръцете?

Снори се ухилва.

— Ключът ще е нашата връзка. Ти се връщаш в света на живите. Аз оставам тук. Кръвта ще ни свързва. — Той срязва дланта си и аз трепвам, като виждам как кръвта бликва.

— Откъде знаеш всичко това? — Все още се надявам, че има начин да се измъкна, без да се режа. Около нас вече се надига тъмна мъгла, която изтласква светлината. Душите се пръсват. Разбират, че иде нещо лошо. Изведнъж откривам, че съм готов да си отрежа цялата проклета ръка, стига това да ми позволи да се махна оттук. И все пак оставам, приятелството на Снори ме приковава по същия начин, по който едва не ме е повлякло през вратата на Ада. — Кръвта ще ни свързва? Измисляш си го в движение, нали?

Снори ме поглежда и свива рамене.

— Ако съм научил нещо от Кара, то е, че в магията е важна волята. Думите, заклинанията, свитъците, съставките… това е само за фасон, или може би е по-правилно да се каже, че те са като оръжието на един воин, но това, което наистина е от значение, е силата на десницата му. Той може да те убие с ръцете си, с оръжие или без. — Снори посяга и свива окървавената си длан около ключа. — Това ще е нашата връзка. Когато отвориш вратата, ще ме намериш.

Мракът около нас се е сгъстил и е станал студен. Снори обаче сякаш не го вижда: в него няма страх. Но аз имам достатъчно и за двама ни. С тъмата се надига и вой — вой, какъвто биха издали хиляда вълци… ако ги подпалиш. Вече е близо. Близо е и се приближава все повече.

— Как да намеря вратата? Как да разбера дали си готов да се върнеш? О, боже, трябва да…

— Трябва да го поискаш. — Снори отдръпва ръката си. Върху ключа обаче няма кръв, макар че тя капе алена от свития му юмрук. — Ще проработи — или пък няма. Кара трябваше да отвори вратата за моето завръщане. Кара или Скилфар, ако беше занесла ключа на баба си, както ѝ обеща. Но сега имам само теб, Джал. Така че пази ключа и се ослушвай за моя зов.

Прибирам ключа.

— Ще се ослушвам. — Лъжата не я бива много. Аз дори не знам какво означава да се „ослушвам“. На гърдите ми ключът се затопля, сякаш неистината му доставя удоволствие. Опитвам се да измисля някакви последни думи към Снори. „Сбогом“ ми звучи помпозно. „Пази се“ определено няма да се случи.

— Покажи им какво е ад!

Воят вече е толкова мощен и близък, че го усещам като удар. Аз тичам, тичам към светлината, тази възхитителна, жива светлина, вперил поглед във входа.

— Внимавай! — извиква след мен Снори. — Те ще те изпитат.

Не ми харесва как звучи това, но изпитание или не, отивам си у дома.

Приближавам се към входа. Профучавам покрай душата на млада жена, която тъкмо излиза оттам. Забелязвам ужаса в смътните ѝ очертания. Тя бяга присвита, сякаш някакъв гигантски орел може да се спусне отгоре ѝ всеки момент. Аз правя кажи-речи същото, само че в обратната посока.

Мракът се разстила около мен като вълна, заливаща брега, подминава ме и от двете страни, вледенява петите ми. Прелитам през вратата, спъвам се в прага и се просвам в коридора оттатък. Поглеждам с ужас назад и виждам как чернотата връхлита сградата, входът се превръща в правоъгълник от нощ и подът потреперва, но нито пипалце мрак не навлиза в коридора, където лежа, и не виждам нито частица от ужаса. Ако тя вие някъде там, не мога да я чуя.

Изправям се и се отупвам от праха, все още взирайки се нервно в мрака навън. Накрая събирам кураж да откъсна очи и да хвърля поглед към съдилището. То не е каквото съм очаквал. Няма съдебни зали, няма души, редящи се да получат присъдата за живота си, няма трима от копелдаците на Зевс, които да седят и да съдят. Няма нищо освен дълъг коридор, прекалено дълъг, за да се побере в сградата, колкото и да е огромна. В далечния му край гори нещо ярко — синьо, зелено, обещание. Трябва само да вървя напред и ще стигна вкъщи. Усещам го в костите си. Даже нямам нужда от ключа на Лъжеца. Това е истински път, който праведните могат да изминат.

Правя крачка напред и по двете стени се появяват врати. Множество най-обикновени дървени врати, разположени на всеки десет метра. Правя втора крачка и те се отварят — първо най-близките, а миг по-късно следващите и следващите, образувайки нещо като вълна, носеща се към далечното синьо-зелено обещание.

Лесно е да подмина стаите зад първите врати. Тази отляво е празна, с изключение на една кесия, захвърлена по средата на пода. Тази отдясно също е празна, с изключение на разпилените сребърни монети. Следващите две са празни, ако не броим един захвърлен меч и малко затворено сандъче.

— Опитваш се да ме изкушиш ли? — Засмивам се и ускорявам крачка, без дори да поглеждам към стаите, покрай които минавам.

Сто врати по-нататък спирам, все едно съм се блъснал в дървен стълб. Най-апетитната миризма в историята на всички аромати се е вкопчила в носа ми и извърта главата ми без мое разрешение. В стаята отляво има сложена маса. Най-обикновена маса без покривка или сребърни прибори, а върху нея в една дървена чиния дими половин печено пиле. Устата ми моментално се изпълва със слюнка, а стомахът ми се свива в здрав и настоятелен възел. Всяка моя частица крещи от желание да грабна пилето. В Ада съм гладувал толкова дълго, че тялото ми буквално вие в отговор на зова на едно хубаво ядене.

Изхлипвам, извръщам очи — и виждам в отсрещната стая най-обикновена стъклена чаша, пълна до ръба с вода. В мига, щом я зървам, разбирам, че това е най-чистата изворна вода, бликаща с ромон изпод древни скали, и че като я изгълтам, като ѝ позволя да се плъзне по пресъхналото ми, докоснато от смъртта гърло, тутакси ще утоли жаждата ми. Човек, който не познава сушата в мъртвите земи, може да сметне идеята някой да се пожертва само за чаша вода за смахната. Но трябва да го преживееш, за да го разбереш. Изпитвал съм жажда в пустинята Сахар. Тя не е нищо в сравнение с жаждата, която те обзема след един ден в Ада.

И въпреки всичко продължавам залитайки напред. Тялото ме боли от живота, така внезапно пробуден в него от близостта на света след дългото бродене през мъртвите земи.

Връхлитат ме още аромати, всеки по-апетитен от предишния. Ябълки, карамел, прясно изпечен хляб… бира. Прясна бира, ухаеща на хмел, шуртенето, с което се лее от кранчето… това едва не ме кара да се обърна. Зървам бегло стаите: в едната има обляна от слънце поляна, в другата кон, готов за езда — великолепно животно, с мускули, издуващи се под тъмната му кожа, кон, който може да препуска цял ден. Има стаи, където лежат камари съкровища, достатъчно злато да купиш цели кралства. Съсредоточавам погледа си върху далечния правоъгълник от зелена трева и синьо небе, който се приближава с всяка крачка. Волята ми е желязна. Разбирам, че това е изпитание, и няма да се отклоня.

Вече съм на двайсет метра от вратата в края. Вече виждам синьото небе, зеленината на някаква градина, със стена зад нея. Прилича на кралската билкова градина зад конюшнята на вестоносците. Затичвам се.

— Върни се в леглото, Джал.

Един бърз поглед встрани и се заковавам на място, обръщам се, правя три крачки назад. Познавам тази стая, тази спалня. Светлината пада косо през кепенците на прозорците и нашарва леглото с успоредни светли и тъмни ивици. Всяка ярка ивица се надига по нея, очертавайки контурите на тялото ѝ, с гладка загоряла кожа върху топлата плът. Тя лежи гола, точно както съм я оставил, с копринени чаршафи, вдигнати до средата на гърба ѝ, които следват контурите ѝ също толкова плътно като светлината.

— Лиза?

Тя не казва нищо, само се изтяга по онзи ленив начин, който е възможен единствено в моментите между съня и будното състояние.

Това е врата към миналото. В самия въздух трепкат портали, пукнатини в света, всеки от които води към нови възможности, нови версии на живота ми. Ако онази сутрин бях останал с нея, ако се бях извърнал от вратата, когато тя ме повика, все още наполовина оплетена в сънищата си, ако се бях пъхнал отново при нея… нищо от това нямаше да се случи. Щях да пропусна обръщението на баба. Никога нямаше да срещна Снори. Той щеше да се прибере вкъщи сам. Аз щях да продължа да си живея както дотогава. Може би щях да помоля Лиза да се омъжи за мен и да похарча зестрата ѝ, за да се откупя от Мейрес Алус, и безметежните, лесни, мързеливи дни на живота ми щяха да продължат да се нижат.

Тази мисъл ме надвива. Върни се. Започни отначало. Тази мисъл, както и възхитителната ѝ жизненост след толкова време, прекарано в мъртвите земи. Лиза де Вийр, висока, слаба, прекрасна, топла, мека, жива. Продължи по коридора и се върни в настоящето, в двореца на Вермилиън, където тя е омъжена и целият свят е срещу теб… или свий тук в последния момент, за да се озовеш отново в онази първа сутрин, когато всичко се обърка, а би могло да се избегне толкова лесно.

Нужна е само една крачка. Останалото дори не го помня. Слагам ръка на бедрото ѝ и сядам до нея. Започвам да свалям ботушите си. Лиза посяга да ме дръпне към себе си, извръща се бавно, тъмната ѝ коса се сипе по рамото ѝ.

Тя няма лице, само фуния от плът, от която стърчат десетки змийски зъби, а от острите им върхове капе отрова. Падам от леглото с вик на ужас, а ризата ми се съдира и по-голямата ѝ част остава да виси в ноктестия юмрук. Вадя ключа и понечвам да хукна към вратата, но врата няма. Задрапвам заднишком по пода на спалнята, докато създанието, което не е Лиза, се надига от леглото. Приклещен в един ъгъл, посягам нагоре да отворя кепенеца, но зад него се разкрива само мъртвешкото небе на Ада — там ме чакат вечни мъки. В адската светлина трепкането на местата, където световете се докосват, личи по-ясно, а не-Лиза прилича по-скоро на нещо направено, отколкото порасло — нечиста плът върху стари кости. Тя се надига тромаво от леглото, със спазматично потръпващи крайници, и пристъпва към мен.

В отчаянието си протягам ключа към най-близкото място, където светлината се напуква. Това не е врата, но почти може да бъде. Шансът е слаб, но се възползвам от него. Усещам как ключът на Локи влиза в нещо, впива зъбите си в материята на съществуванието… и се превърта.

Миг по-късно изпадам в пещта на Сахар, пълна с горещ пясък и ослепителна бяла жега — място, което изяжда надеждите и заравя костите… и усещането е прекрасно.

— Маршале? — Някой разтърсваше рамото ми, и то здравата. — Маршале!

Беше Бонарти По, пребледнял и треперещ. Ключът пусна взора ми и открих, че седя в коридора, на същото място, където Хертет го бе тикнал в ръцете ми.

— Колко дълго съм…

— Мисля, че всички са мъртви! — Бонарти По погледна назад по коридора. Ужасен писък отекна, за да го опровергае — от онзи вой, който можеш да чуеш в стая за изтезания.

— Трябва да се махаме оттук. — Станах и се подпрях на стената. Беше тъмно, само една лампа догаряше с пращене в някаква ниша между нас и вратата на тронната зала, маслото ѝ почти бе свършило.

— К-казаха, че вие знаете за… онова нещо, дето ни напада? — Бонарти още не бе пуснал ръката ми.

— Видях едно такова в Ада.

— Боже Господи! — Вече почваше да ме боли от стискането му, затова си измъкнах ръката. — Знаете как да го победите, нали?

Вратата в дъното на коридора се пръсна на парчета и ме спаси от нуждата да отговарям. Личът стоеше там като рана в окото ми — в един миг бе невидим, а в следващия го зървах, не като гол бял нерв, а забулен в призраци, носещ сивите човешки души като кожа.

Въздухът между нас се накъдри, изпълни се с гънки и пукнатини, които се мярваха за миг и изчезваха, някои ярки, други тъмни. Това беше гибелта, за която ни беше предупредил Лунтар. Не личът, избиващ ни със стотици и хиляди, а рушенето на самото съзидание. Бях видял същите пукнатини там, където съдилището се възправяше на границата между световете, а тук творението на Мъртвия крал караше два свята да се сблъскат, водеше обитателите на Ада обратно в телата им и в земите на живите. В природата на всяка пукнатина е да расте и тласкани от бавното въртене на Колелото, тези пукнатини щяха да растат все по-бързо и да се протягат все по-надалеч. Колелото на Осхайм може да се намираше на неизброими мили оттук, но влиянието му достигаше до сърцето на всичко, подклаждано от грамадните неспящи машини на Строителите, в които още пулсираше енергия, макар че самите Строители лежаха мъртви от хиляда години.

Личът се приближаваше бавно, като че ли ни предизвикваше да си плюем на петите. Знаех колко бързо може да е това същество, затова не направих никакво движение, което да го тласне към действие. Вместо това се вкопчих в последните мигове живот, които ми оставаха. Бонарти, който не разбираше нещата като мен, побягна. Измина две крачки, преди личът да го връхлети в гръб. Вля се в него като ивица сухожилия, засмукана от лакома уста. Улових бяло като нерв трепкане, когато и последните части на слабото му тяло изчезнаха под кожата, за да се увият около гръбнака на мъжа. Булото от призраци на лича се отдели от него, щом срещна плът, и се заувива като дим около парализирания човек.

Писъкът на Бонарти беше благословено кратък, но болката му не свърши с него. Миг по-късно по тялото му зейнаха стотици резки като от бръснач, съвсем плитки. Сега, когато личът беше прикован към плътта на Бонарти, бих побягнал, но той препречваше пътя ми към тронната зала, а на входа се тълпяха трупове с гладни очи, удържани само от желанието на лича да си поиграе с храната. Нямаше къде да ида, нямаше къде да се скрия.

Бонарти се обърна към мен с ококорени очи, изкривил устата си в усмивка, която не беше негова. Кожата му започна да се бели, широки ивици се откъснаха бавно от нея между успоредните срезове. Понякога човек стига до състояние, в което е толкова уплашен, че няма значение накъде бяга, стига да бяга. Знаех, че полувратите и провалените шансове, които лежат зад пукнатините навсякъде около мен, водят право към Ада, но честно казано Адът вече ми беше дошъл на гости и колкото и ужасна да беше всяка негова част, предпочитах да бягам към някоя, в която няма лич.

Създанието посегна към мен с почервенялата от кръв ръка на Бонарти, от която висяха ивици одрана кожа. С онзи крясък, който човек използва, когато събира сили за някаква ужасна задача, като например да си отсече някой крайник, за да се спаси от пожар, пъхнах ключа на Локи в най-близката пукнатина. Това бе разломна линия, трепкаща през стената до мен, и почти бе избледняла до нищо, докато ръката ми я стигне. Ключът намери ключалката си и се закрепи там, удържайки пукнатината. Мокрите пръсти на Бонарти докопаха шията ми и без да спирам да крещя, аз завъртях ключа.

Стори ми се, че светът се разцепи. Вместо да пропадна през отворената от мен дупка, отлетях назад, понеже нещо голямо изскочи от нея и ме блъсна настрани. Нещо голямо, твърдо и бързо.

Снори замахна отгоре и брадвата му разцепи ключицата на Бонарти По и потъна дълбоко в гърдите му. Един тежък, чупещ ребра ботуш му даде нужната опора, за да изтръгне острието на Хел. Следващият удар на северняка връхлетя отстрани още преди трупът на Бонарти да е паднал на пода, отсече ръката му от лакътя и си проби път към гръбнака му.

Снори последва трупа с рев. Червеникав прах се виеше като дим от косата и дрехите му. Зад него прозорецът към Ада почна да се затваря — реалността все още беше в състояние да се изцели. На косъм.

Личът накара тялото на Бонарти да запълзи под сипещите се удари на брадвата. Призраците се надигнаха да заслепят Снори, задращиха по него, но той почти не забеляза, кълцаше месото на човека пред себе си. Бели пипала се протегнаха в търсене на други тела, мъртва плът, в която да се вселят, ала севернякът ги отсече бързо и ефикасно. Ако личът беше обвързан здраво с гостоприемника си, както личите във формата на неродени, той би могъл да черпи по-ефективно от мъртвите и живите, за да се поправи, но този необвързан лич бе станал безразсъден, мислейки да си поиграе с храната, и се беше увил толкова плътно около Бонарти, че бе станал уязвим.

Касапницата продължи с неотслабваща сила. Снори знаеше, че врагът му е заровен дълбоко в плътта пред него. Зърнах белотата на лича там, където брадвата строши гръбнака на Бонарти. Секунда по-късно създанието започна да се разплита от останките на тялото му. Но също като мен, Снори май можеше да го види — времето, прекарано в мъртвите земи, бе придало нещо ново на зрението му. Брадвата му засвистя, сечейки лича, и някак си го намираше плътен в моментите, в които той се опитваше да се освободи от плътта. Може би след толкова време в Ада брадвата на Снори бе придобила острота, която може да нарани дори лич, или пък намокрянето ѝ с дяволска кръв бе омагьосало острието — но както и да е… тя го сечеше.

В Тронд хората организират разни състезания, за да прогонват зимната скука. В едно от тях северняците трябва да отсекат ела, дебела колкото човек, и първият, който успее да го направи, е победител. Атаката на Снори срещу лича много приличаше на това състезание и докато чудовището се измъкне от останките на Бонарти, вече беше на косъм от разполовяване. В мига, щом и последното бяло като нерв пипало се отдели от кървавата каша пред нас, личът нагъна света около себе си и пропадна в мъртвите земи. С животински вой Снори се хвърли след него. Ако не беше стратегически поставеният ми крак, щеше да изчезне отново в Ада по петите на жертвата си. Но вместо това се просна по лице върху разкошния, макар и оцапан килим в коридора на Хертет. Въздухът се закъдри там, където личът бе пробил дупката си в света, а после се успокои.

Портала го нямаше.

Погледнах мъртвите, които ни гледаха от входа на тронната зала. Ако не го бях направил, те може би щяха да продължат да стоят там и да зяпат с празни очи още пет минути. Но моят поглед сякаш ги раздвижи и те се хвърлиха вкупом напред.

— Ставай! — За миг се озовах до Снори и се опитах да го вдигна. Само като го докоснах, ръцете ми се изпълниха пак с онова чувство на мъртвешка сухота, което превръщаше кожата ми в хартия и изсмукваше всеки живец от плътта ми. — Ставай!

Бих имал по-голям успех във вдигането на кон.

Снори се подпря на ръце и се оттласна, за да скочи. Мъртвите се приближаваха. Сега, когато лича го нямаше, бяха загубили бързината си, но все още разполагаха с числено преимущество.

Ала броят им сякаш нямаше значение. Снори мина през тях като сърп. Напомни ми за моята славна победа над водоносчетата в операта. Газеше през мъртвите, както принц на Червения предел гази през ужасени улични хлапета. Брадвата е точното оръжие за такава работа. Мечът е като език — говори и дава красноречив глас на насилието, докато търси жизненоважните органи на врага и го убива. Една брадва само реве. Раните, които нанася, са опустошителни, а в ръцете на Снори изглеждаше, че почти всеки удар отнася глава или крайник.

След две минути севернякът стоеше сред причинената от него касапница — може би двайсетина трупа, разчленени дотам, че некромантията не би могла да сътвори от тях нищо опасно. Последвах го в тронната зала, като мятах нервни погледи през рамо да не би нови врагове да напредват по коридора. Много от мъртвите имаха мечове, все още прибрани в ножници на кръста им. Взех един, който изглеждаше изкован за употреба, а не за красота.

— Ти… добре ли си? — Огледах залата. Снори стоеше навел глава, покрит с чужда кръв, и дишаше тежко. Държеше брадвата на нивото на кръста си, с едната ръка току до острието, а другата в края на дръжката. Не изглеждаше добре. Нито пък залата — всяка повърхност беше оцапана, тронът — съборен, гоблените — стъпкани, и цялата зала вонеше на смърт и развала. — Снори? — Струваше ми се почти непознат.

Той вдигна глава и се втренчи в мен изпод черното було на косата си, непроницаем, способен на всичко.

— Аз… — Първата му дума към мен, откакто се бяхме разделили в Ада. За мен бяха минали месеци — като колко ли живота ги беше почувствал той на онова място?

В най-тъмното ъгълче на залата труп се надигна изпод един гоблен — някаква победа, извезана със сребърни нишки, сега оплескани с кръв и гнусотии. Втурна се към гърба на Снори, като влачеше след себе си бродирания плат като знаме. Снори замахна настрани, почти без да гледа — брадвата беше продължение на ръката му. Главата на мъртвеца отлетя; тялото му залитна и рухна.

— Намерих покой — каза Снори и пристъпи към мен, за да ме сграбчи във воинска прегръдка.

20.

— Лиза! — Откъснах се от Снори и едва не се спънах в един от насечените трупове, осейващи голямата зала на Хертет. — Лиза!

— Момичето, за което искаше да се ожениш ли? — Снори отстъпи назад и за първи път огледа обстановката.

— Трябва да побързаме! — Тръгнах към главната порта. — Имам роднини в беда.

Снори нарами брадвата и ме последва, като прекрачваше разпилени парчета броня и тук-там по някой потръпващ труп.

Крилата на голямата порта към тронната зала на Хертет се кръстосваха под пиянски ъгли, всяко от тях вкопчено в рамката с една-единствена панта. Изритах лявото и то отлетя назад.

Фоайето представляваше истинска костница.

— Боже! — Някой беше оказал съпротива тук — вероятно елитът на баба. Разчленени тела осейваха залятия с кръв под, сред тях десетина, че и повече блатни духове. Много от мъртвите бяха подути и омазани с воняща речна кал.

— В коя страна се намираме? — обади се Снори зад рамото ми.

— Това е дворецът във Вермилиън. Чичо ми се пробва да си поиграе на крал. Не се получи много добре.

Входната порта на Миланския дом лежеше на парчета, дървото бе посивяло от сива гнилоч, разложено от докосването на лича.

Тръгнахме надолу по стълбите. Снори беше вдигнал пред себе си щит, взет от един мъртъв страж.

— Това май не е в твой стил — Хвърлих поглед назад и повдигнах вежда.

— Стреличките на блатните духове са още по-малко в мой стил.

Доста факли продължаваха да горят, макар и паднали, и образуваха около къщата неравен ореол от слаба светлина. Тук нещата стояха по същия начин като вътре. Насечени трупове, разплискана кръв, неколцина мъртъвци, които се лутаха безцелно, поне докато първият от тях не ни зърна.

— Да бягаме! — извиках и си плюх на петите.

Спрях десетина метра по-нататък, щом осъзнах, че Снори не ме следва и че там, накъдето отивам, е тъмно. Обърнах се към него.

— Да бягаме?

Снори ме дари с онази усмивка, която показваше всички бели зъби сред чернотата на брадата му.

— Не съм крачил през цялото това време в Хел… — млъкна, за да обезглави първия стигнал до него мъртвец със свиреп и идеално разчетен замах, — за да бягам от тези жалки останки. — Следващия не толкова го обезглави, колкото разсече главата му. После го връхлетяха двама наведнъж. Нямах време да видя как се справи с тях, защото една прислужничка с разкъсана рокля ми беше хвърлила око. Приближи се с бързо, недодялано клатушкане, с щръкнала във всички посоки сива коса и морави синини около шията, където мъртви ръце бяха задушили живота ѝ. Забих меч в устата ѝ и той щръкна от тила ѝ. Гадна работа. Още се мъчех да освободя оръжието, когато Снори мина покрай мен. Макар и с пробита глава, прислужничката все така посягаше слепешком да ме докопа. Наложи се да отскоча и да я оставя да се мята на земята.

— Хайде — подвикна Снори през рамо. Държеше в едната си ръка две почти догорели тръстикови факли, протегнати напред да осветяват пътя му, пламъците пращяха по последните остатъци от катрана.

Поведох, очаквайки един или друг ужас да ни се нахвърли от нощта, и колкото повече се отдалечавахме, без да бъдем нападнати, толкова по-мъчително ставаше чувството на очакване, но ето че най-накрая стигнахме до Римската палата, без да ни спре никой — нито жив, нито мъртъв.

— Кой е вътре? — попита Снори. — Само Лиза ли?

— Не знам със сигурност. Лиза, сестра ѝ Миша, невръстната ми племенница. — Като маршал на града би трябвало да събирам хора и да се насочвам към стените. Лиза щеше да е също толкова мъртва като останалите, ако главните вражески части нахлуеха в града. Но независимо от логиката трябваше да се уверя, че тя е добре, че всички те са добре. Или поне да видя, че са мъртви, и да знам, че вече нищо не може да ги спаси.

Входната врата беше открехната, а коридорът зад нея бе тъмен. Когато тръгнах нагоре по стълбите, видях кръв, само петънце, където вероятно някой от тях беше паднал и си беше ударил главата.

Отворих вратата отляво с върха на меча си. Светлината на гаснещата факла на Снори загатваше дългия коридор оттатък. Индуските статуетки и вази на баща ми стояха в нишите си на равни интервали. Главата на Нед Дебелия лежеше на няколко метра от вратата и се взираше в тавана с лека изненада — може би от това, че е умрял на поста си от бърза и насилствена смърт след толкова бавна битка срещу онова, което го ядеше отвътре. Доказателство, че никой от нас не знае какво да очаква. Огледах се за трупа му, но не видях и следа от него.

В този момент си спомних за малкия орикалкумен конус на дъното на най-дълбокия ми джоб. Замислих се дали да не го потърся. Снори се извисяваше зад мен, вдигнал факлата, и когато отстъпих встрани, влезе. Фактът, че не нося никакъв източник на светлина, се оказа толкова добро извинение да пратя северняка напред, че решително оставих орикалкума където си беше.

— Лиза! — прогърмя гласът на Снори. — Лиза!

— Шшшшт! — Размахах трескаво ръце.

— Какво?

— Ще разберат, че сме тук!

— Ами, това е идеята. Лиза!!!

Разбрах, че това е идеята, но мисълта да викаме врага противоречеше на сума ти дълбоко вкоренени инстинкти и едната ми половина все още искаше да запуша с длан устата на Снори.

Севернякът тръгна по коридора. Тук не миришеше на дома ми, тук витаеше някакъв кисел дъх, миризмата на смърт, по-скоро стара, отколкото прясна. На вратата би трябвало да има стражи, но бях видял Алфонс пред Миланския дом, мобилизиран да пази Хертет, а може да бяха взели и Двойното.

— Лиза! — Още един кънтящ рев. Снори се обърна към мен. — Голяма къща!

— Не е като да не ти повтарях непрекъснато, че съм принц. — Махнах му да продължава. — Като минеш през следващата врата, свий наляво. И се опитай да не убиваш никакви слуги. — Ако срещнехме Балеса, докато носим димяща факла, може би Снори щеше да е този, който да е в опасност. Не беше позволено да цапаш кардиналския таван. После си спомних, че тази сутрин баща ми се бе превърнал в дим, и ме налегна неочаквана тъга — чисто моя, а не вдъхната от лича.

Странно е да тъгуваш за нечия смърт, след като никога не ти е пукало за умрелия приживе, а и тази тъга избира сама момента, в който да те издебне — обикновено някой адски неудобен, — но това е положението… може би ни боли за пропуснатите възможности, за разговорите, които биха разкрили всички неизречени думи, за това как би трябвало да бъде.

— Сега накъде?

Поколебах се. Къщата наистина беше голяма.

— Нагоре по стълбите. Ще проверим в някогашните стаи на Дарин.

Докато се изкачвахме, долових далечен шум от блъскане — май нещо удряше по някаква врата. С изключение на този звук къщата бе тиха, ала така, както са тихи труповете и некромантията — до момента, в който ти скочат от тъмното.

— Горе на площадката вляво.

Факлата на Снори пращеше и сенките танцуваха, а недокоснатият мрак гъмжеше от ужаси.

— Лошо. — Снори използва само тази кратка дума, за да омаловажи една голяма катастрофа. Кръв се беше съсирила на лепкави водопади по горните четири-пет стъпала. Площадката беше осеяна с части от тела, тъмни петна размазана кръв се протягаха по стените, по-нависоко, отколкото изглеждаше правдоподобно.

— Дворцови стражи. — По някои от парчетата имаше достатъчно големи части от униформа, за да я разпозная. Тези мъже вероятно бяха убити, после съживени и накрая насечени.

В края на кръга светлина от факлата някаква тъмна фигура беше клекнала върху друга, бронирана. Снори тикна факлата в ръцете ми, запристъпва бавно и направи последното, което бих му препоръчал. Пусна брадвата на пода.

— Какво… — Видях как тъмната фигура заряза онова, което правеше, и погледна към нас, някак напрегната, сякаш се колебаеше дали да ни нападне, или да побегне.

Снори не ми обърна внимание. Хвана ръба на кръглия си щит и измъкна лявата си ръка от ремъците.

Две неща се случиха едновременно. Фигурата в сенките отскочи, а Снори метна щита си като диск. Железният ръб улучи създанието в тила и го повали.

Втурнахме се напред, Снори вече грабнал отново брадвата си.

Един блатен дух лежеше проснат до кървав труп в блестяща броня. Не можех да кажа кой е — лицето му беше изядено. Снори преобърна с крак блатния дух. В зъбите на създанието бяха заседнали тъмни щръкнали мустаци, заедно с няколко неприятни хапки плът.

— Сър Уоджър — казах, разбрал най-сетне кой е бил вътре в блестящата броня. — Братовчед ми го прати да доведат сестрите Де Вийр.

Блатният дух отвори едното си око. Снори заби брадвата в гърдите му.

Блъскането отекна по-силно, някъде наблизо. Снори стъпи с ботуш на шията на блатния дух и изтръгна оръжието си с влажно мляскане.

— Лиза? — Промуших се покрай него, протегнал меча си напред, а факлата настрани. Пред вратата на апартамента на Дарин стоеше свещеник, юмруците му бяха окървавени от удряне по дървото. Обърна се към мен. Епископ Джеймс, помислих си… но беше трудно да се каже, защото лицето му бе посиняло от душене. Набит, застаряващ и суров, епископ Джеймс бе прекарал много безплодни часове с мен като дете, опитвайки се да ми разкрие греховността на моето поведение — я с жезъла, я с библията, и двете използвани като оръжие. Никога не го бях харесвал, но не бих му пожелал такъв край.

Епископ Джеймс се втурна към мен с безразсъдството на мъртвите. Вече знаех достатъчно, за да не му позволя да се набучи на меча и така да блокира оръжието ми, затова замахнах и отсякох едната от протегнатите му ръце някъде между китката и лакътя. В последния момент се наведох и го оставих да се преметне през мен. Влажно хрущене зад гърба ми оповести съвсем не нежната му среща с брадвата на Снори.

— Лиза? — Потропах по вратата. — Миша?

— Барас, ти ли си? — попита приглушено женски глас.

— Дарин? Слава богу! — обади се втори.

— Джал съм — казах.

За момент настъпи тишина.

— Колко хора водиш?

— Достатъчно. — Почувствах се леко обиден. — Отворете. Трябва да се махаме оттук, бързо.

— Барикадирахме я. Ще отнеме малко време да махнем всичко това — разнесе се гласът на Лиза, доста отпаднал.

— Оставете я затворена. — Снори застана до мен. — Трябва първо да прочистим къщата.

— Оставете барикадата! — извиках аз по-високо, опитвайки се да накарам идеята да звучи като моя собствена. — Първо ще се уверим, че е безопасно.

— Двойното е, Джал! — извика Миша иззад вратата. Чух недоволния плач на малката Ниа.

— Какво? — извиках в отговор. Или не бях чул добре, или думите ѝ не връзваха смисъл.

— Двойното!

Обърнах се да погледна Снори и свих рамене.

— Двойното?

— Има предвид мен — раздаде се глас от площадката зад нас.

Обърнах се и видях нещо, изградено от части от тела. Не беше човек като подсиления великан, който ме беше гонил по покривите, а нещо по-близко до чудовищата, които се бяха свързали, за да образуват скелето, по което мъртвите бяха прехвърлили градската стена. За моите очи то представляваше кървав паяк, направен от отсечените крайници на мъжете, които сър Роджър бе повел към смъртта им. Ръце и крака, съединени едни с други, за да образуват дълги и груби паешки крайници, а по средата, където се събираха шест или седем от тях, имаше окървавена горна половина на труп.

— Прибързана и груба работа, за което се извинявам. — Преместих поглед към мъжа отзад, който държеше високо един фенер.

— Двойно? — Той носеше униформата на домашната ни гвардия, макар че ръкавите му бяха оплескани в кръв до над лактите.

— Това не е истинското ми име, разбира се, но ти го използваш вече цяла година, така че нека го оставим така и за последната нощ от живота ти.

— Но… ти си… — Всъщност като се замислих, Двойното наистина звучеше странно за име. Бях го срещнал за първи път, докато ескортираше Снори до Марсилската крепост в деня, когато баба нареди да го освободят, след като той ѝ разказа историята си в тронната зала.

— Бих останал да си побъбрим, но имам работа в църквата. Отбих се само да видя какъв е този шум. — Двойното вдигна фенера си малко по-високо. — Виждам, че си довел и северняка. Къде е бил този човек? Виждам смърт навсякъде по него.

— Твоята — каза Снори и тръгна към паяка от човешка плът, а на лицето му бе изписана такава гримаса, сякаш отвратителната форма на създанието го смущаваше повече от самата битка.

Двойното вдигна ръка към Снори и пръстите му се протегнаха покрай кръглия черен предмет, който държеше. Снори спря и отвращението му се смени с изненада.

— Какво? — Той се опита да помръдне, но тялото му сякаш бе замръзнало. Даже процеждането на въпроса през устните му изискваше усилие.

— Това е наистина забележително. — Двойното се ухили, в пълен разрез със спомените ми за невъзмутимото му и дружелюбно лице. — Очевидно си жив, и все пак смъртта се е просмукала в теб почти до костите. Непременно трябва да си поговорим, преди да те убия.

Ето как останах само аз да пазя вратата на Лиза срещу един коварен некромант и любимото му чудовище.

— Значи ти си претърсил стаята ми, когато се върнах от Севера! — Най-важното, когато не искаш да се биеш с някого, е да не допускаш битката да започне. В някои кръгове това е известно като протакане.

— Няма смисъл да протакаш, принц Джалан. — Двойното се съсредоточи върху своето творение и то изпъпли на метър напред. — Но да. Аз бях. Ако беше имал приличието да оставиш ключа на Локи при другите си вещи, всички тези неприятности можеха да бъдат отложени. — Той върна вниманието си към паяка от човешка плът и създанието измина още метър: главата в средната му част ме гледаше с онзи интерес, който котката пази за мишките.

— Какво е това? — Посочих нещото в ръката, която Двойното бе протегнал към Снори.

— О, моля те. — Двойното придвижи своето творение още на няколко крачки.

— Не, наистина, изглежда ми познато. — Отначало бях помислил, че ръката му е свита около някаква некромантска чернота, но предметът беше твърд и реален — и вече го бях виждал някъде.

— Това ли? — Двойното обърна ръка така, че предметът легна върху дланта му. — Една млада жена го хвърли по мен, докато организирах нещата в църквата.

— Свещен камък! — Свещеният камък на татко, за да бъдем точни.

— Да. Една от сестрите Де Вийр го хвърли. Скоро ще ѝ го върна. — Отново тази непозната усмивка. — Сигурно е мислела, че някой от кардиналските символи може да има някаква власт над мен. Как беше онази приказка? „Който от вас е безгрешен, нека пръв хвърли камък“? Само че сестрите Де Вийр едва ли са безгрешни, нали? А и баща ти не беше кой знае какъв кардинал…

— Защо не го дадеш на мен? — Имах нужда от татковия печат, за да се защитя от сестра си, ако се измъкне на бял свят… когато се измъкне на бял свят. Смъртта на Дарин почти ѝ беше дала необходимата врата, а при толкова много умиращи в града нещата щяха да стават все по-лесни за нея. Имах нужда от кардиналския печат, така бе казал Марко, но и другите символи на поста му бяха почти толкова свещени — биха могли да свършат работа.

— Това ли? — Двойното остави фенера върху една от колоните на парапета, минаващ по края на площадката. Подхвърли свещения камък от ръка в ръка, наслаждавайки се също като лича на своя момент на сила. Предполагам, че вътрешно се бе дразнел да служи на толкова нисък пост в дома на баща ми, като крие през цялото време такива дарби. — Мислиш, че не знам защо го искаш? — Той хвана камъка за тъмната метална дръжка, която следваше извивката на черното желязно тяло. — Сестра — промълви. — Сестра… — Проточи думата подигравателно. — Печатът на баща ти би ти послужил по-добре срещу нея, но архиепископ Ларин избяга с него. Човекът, който се измъкна. Ако го бях хванал, щях да имам пълен комплект от хористче до архиепископ.

С крайчеца на окото си виждах как Снори се бори с оковаващата го магия. Беше прекарал твърде дълго време в Ада, сухотата на мъртвите земи се беше просмукала в него и некромантията щеше да го държи, докато живият свят не го приеме изцяло обратно. Чудовището на Двойното започна да настъпва отново.

— Чакай! — извиках. Ще се изненадате колко често действа това.

Паякът спря и Двойното повдигна вежди, подканвайки ме да продължа.

— Бъди така любезен да оставиш свещения камък на татко. Не искам да го повредя, докато те убивам. — Вдигнах меча си. Перченето е също толкова добра забавяща тактика като молбите. Просто трябваше да спечеля няколко минути, докато Снори се отърси от магията на некроманта.

— Може да се позабавлявам с теб, принц Джалан. — Двойното огледа свещения камък. — Нямаш си представа каква скука е човек да служи на твоето семейство. Колко е трудно да кима и да се кланя пред такава сбирщина от надути идиоти, преизпълнени с безпочвено чувство за собствената си важност… — Удари силно камъка в парапета, огледа го намръщено, а после махна на своето творение да ме довърши.

— Всъщност, като се замислих, задръж камъка. Не мисля, че изобщо можеш да го повредиш. — Макар че го исках, бих предпочел да прекарам следващата минута, гледайки как той го разбива в парапета, отколкото в битка един на един срещу грозното му чудовище.

Двойното се хвана на въдицата. Не го очаквах. И все пак се включих в представлението, надавайки отчаян вик „не!“, докато той удряше предмета в стената. Човек трябва да избягва побойниците, но често жестоката им жилка позволява да бъдат манипулирани.

— Не! — крещях аз, сякаш той блъскаше в рамките на вратите родното ми дете. Когато най-сетне успя да изтръгне някакво дребно парченце, метална халка или нещо подобно, никой не бе по-изненадан от мен да види как цялата странична дръжка остана в ръката му. Винаги бях мислил за свещения камък като за железен ананас, недосегаем за каквато и да било вреда.

— Ето! — Той се ухили. — Съмнявам се, че още е свещен. Всъщност дори не е цял. Какво ще кажеш за това, принц Джалан?

Не помня да съм му отговорил. Всъщност следващото, което помня, е, че се намерих в хоризонтално положение, на някакво легло, в стая с дъбов таван.

— Какво? — Никога не съм бил особено изобретателен в първите реплики, като идвам в съзнание.

Лицето на Лиза де Вийр изплува на фокус над мен. Надигнах се рязко и едва не ѝ разбих носа с чело. Миша стоеше откъм задната табла на леглото, притиснала Ниа към гърдите си. Снори заемаше рамката на вратата, с гръб към нас.

— Двойното! — Потупах се по кръста с надеждата да намеря дръжката на меча си. — Къде е Двойното?

Лиза посочи наляво и леко нагоре, а Миша — надясно и надолу. Сякаш и двете говореха едновременно, но не можех да различа думите през звъна в ушите си. Станах със залитане от леглото, намерих меча си на близкия скрин и избутах Снори встрани.

Лютив дим изпълваше площадката отвън. Десет метра от парапета липсваха и в дупката стърчаха само нацепени останки от колоните. Човешкият паяк, изглежда, се беше върнал в състоянието си на разпилени крайници и видях, че строго погледнато и двете сестри са били прави относно местонахождението на Двойното. Парченца от него бяха полепнали по стените и от двете страни на вратата.

Снори каза нещо, но аз успях да различа само думата „избухна“.

— Мама му стара! — Обърнах се към стаята. — Да се махаме оттук!

— Къде ще идем? — Виждах, че Снори крещи, макар че трябваше да положа усилия да го чуя.

— Във Вътрешния дворец. Там е най-безопасно. Гариус също може да е там. — Трудно чувах собствения си глас през звъна в ушите си. Взех един от фенерите от полицата на камината и изведох Лиза и Миша от убежището им. — Бързо. И тихо. — И ги поведох навън от това място, което не можех да си представя, че някога отново ще чувствам като дом. Минахме между разпилените човешки останки — червен урок за това как църквата награждава прекаленото любопитство у духовниците си. Явно разглобяването на свещения камък в разрез със строгите заповеди водеше до превръщането ти в няколкостотин дребни кървави парченца.

21.

— С колко мъже разполагаш? — Гариус седеше на трона на баба, подпрян на възглавници, а от двете му страни стояха двама елитни гвардейци в броните си от огнен бронз. Още десет такива бяха наредени из залата, някои окървавени от тазнощната работа.

— Около шейсет. — Аз стоях пред подиума със Снори зад рамото ми. — Десетки други са пръснати из двореца. Пратих офицери да ги съберат на портите.

Гариус ме изгледа с едното си тъмно око. Другото беше затворено от юмрука на Хертет. Чичо Хертет отишъл в стаята на Гариус в кулата след смрачаване. Седмица по-рано бях попитал чичо си защо не се премести във Вътрешния дворец, след като вече е наместник, но той бе поклатил глава и ми бе казал, че мислел по-ясно на високо.

— Пък и освен това хората те безпокоят само ако е за нещо важно. Сто стъпала хвърлят различна светлина на въпроса кое има значение и кое е само губене на време.

— Хертет? — попитах сега. — Намериха ли го? — Трябваше да е сред мъртвите. Клането в Миланския дом беше щателно.

— Не още. — Гариус докосна подутото си око. — В къщата имаше пожари и част от задната стена е паднала. Може да се окаже, че не ни е по силите дори да преброим мъртвите. Но не съм чул да се е спасил. — Поклати глава и скръбта му изглеждаше искрена. — Глупаво момче. — Може би помнеше детето, а не мъжа, заел неговото място.

— Трябва да взема колкото хора имаме и да се върна при Апанската порта. — Изречението не звучеше като нещо, което бих казал аз, но пък, от друга страна, ако мъртвите нахлуеха на пълчища, никой от нас нямаше да види следващия залез.

— Имам по-важна задача за вас двамата — каза Гариус.

Повдигнах вежда и се зачудих дали юмрукът на Хертет не е размътил ума му.

— Че какво може да е по-важно от това? Боже господи! Та те бяха прехвърлили стените преди часове. Може вече да са завзели портата. Трябва да…

Гариус вдигна ръка.

— Аз имам по-скорошни доклади. Маршал Сира е…

— Маршал Сира ли? А бе колко маршала ще има този град за една нощ? Освен това Сира е дете, за бога! — Макар че, ако трябва да съм честен, тя се справяше доста умело с организирането на отбраната, когато си тръгнах.

Гариус изчака, нацупил устни, за да види дали имам още възражения. Аз си задържах езика зад зъбите.

— Получих доклад, че пробивът е овладян. Мъртвите извън стените загубили своята… жизненост… и се оказали неспособни да последват останалите по рампата и скелето. Пристигнали подкрепления: наемнически отряд на служба при мен и въоръжени граждани, включително някои, които по-рано си изкарвали прехраната в Кървавите дупки и други места за нелегални борби… — Тук погледът му се отклони към Снори, което ми подсказа, че историята за северняка и мечката е стигнала до ушите му. — Тези подкрепления се погрижили за унищожаването на мъртвите, проникнали в града.

— Те ще ударят на друго място! Стените до Площада на щавачите и без това едва се крепят. Аз…

— Пожарът във външния град изпепели много от труповете, вдигнали се срещу нас, и сериозно ограничи възможността на останалите да се движат около стените. Докладите ми сочат, че на мъртвата орда ѝ липсва водачество или напътствия.

— Но там имаше некроманти… Аз лично видях Едрис Дийн! Сигурно замислят нещо… Канализацията!

— Ти самият се погрижи за това слабо място, Джалан, а и няма признаци за атака. Изглежда, Мъртвия крал е загубил интерес към това нападение.

— Но… защо? Защото пратихме лича му обратно в Ада? — В това нямаше смисъл. Той почти ни беше видял сметката. Защо ще се отказва?

— Един търговец би попитал какво се е опитвал да спечели противникът ни. — Гариус се облегна с трепване. — Защо му е да хаби силите си тук, срещу този град?

— Защото Червената кралица ни изостави. Какво по-подходящо време да нападне Вермилиън?

— Ти мислиш за онова, което ценим ние, Джалан, а не за онова, което цени Мъртвия крал. Какво го е грижа него за Вермилиън? Или пък за целия Червен предел? Има много градове, много места, където живите могат да бъдат превърнати в мъртви много по-лесно, отколкото в сърцето на Червения предел, независимо къде е Червената кралица.

— Всичко това заради ключа? Всичко това? — Не ми изглеждаше възможно, макар че докато го изричах, ключът на Локи се вледени върху гърдите ми.

— Какво друго би му донесло по-голяма полза?

— Но… — Сложих ръка върху ключа. — Той не го получи. Защо ще се отказва сега?

— Не знам, Джалан. Но знам, че силата му не е безгранична, а изгледите му за победа, която би му осигурила ключа, намаляха, когато личът избяга, а защитите ни се оказаха по-трудно преодолими, отколкото може би е очаквал.

— Или пък е намерил някакво друго съкровище — избоботи Снори зад рамото ми.

— Вярно. — Гариус не показа никакво раздразнение от прекъсването на варварина. — Обмислих и тази възможност. Но какво друго би го задоволило?

Една ужасна мисъл се разгърна в съзнанието ми и колкото и да се мъчех да я натикам обратно в малка спретната точица от възможност, не искаше да си отиде.

— Защо те изобщо дойдоха тук?

— Кой? — Гариус премести поглед от Снори към мен.

— Неродените. — Под нозете ми се бяха изтърколили толкова много мили, а ето че се оказах пак в началото на всичко. Тогава двамата със Снори отново бяхме в тронната зала на Червената кралица и отново говорехме за мъртвите. А вечерта на същия ден се бях сблъскал с Неродения принц в операта — място, където никога не е ставало нищо хубаво. — Защо неродените изобщо дойдоха тук?

— Дойдоха, за да доведат на този свят друг нероден. Могъщ. — Гариус ме гледаше със странна напрегнатост. — Трябва да е бил могъщ, за да рискуват двамата най-велики слуги на Мъртвия крал да влязат зад стените на Вермилиън, когато Червената кралица е в града.

— Сестра ми.

— Ти нямаш сестра, Джалан…

— Едрис Дийн я уби в утробата на майка ми в нощта, когато дойде в двореца. Видях как мама проверява корема си с твоя орикалкум точно преди нападението. Светлината… беше все едно слънцето е слязло на земята… — Ръката на Снори ме стисна за рамото в миг на съчувствие, после ме пусна. — Сестра ми ме прогони от Ада. Ако ме беше хванала, аз щях да съм нейният вход към света. Мисля, че се опита да влезе през татко, когато той умря. И отново през Дарин, когато загина на стената. Нещо се опита да влезе през него.

— Но не успя? — Гариус се намръщи. — Тогава защо Мъртвия крал изтегли силите си…

— Мартус! — Студена увереност сграбчи гърдите ми. — Прати да потърсят брат ми!

Гариус наведе глава. Вдигна ръка с усилие и направи подканващ знак с два протегнати пръста. Окървавен войник, застанал до един от кралските гвардейци, излезе напред; досега по-едрият мъж го беше скривал. Приближи се и спря на пет метра от трона. Разкъсаната му униформа го бележеше като офицер от Седма. Множество тънки резки по ръцете и лицето му намекваха за скорошна среща с парцалан.

— Капитан Давио трябваше да докладва, след като приключим с нашите дела — каза Гариус. — Съобщи каквото знаеш, капитане. — И направи знак на мъжа да се приближи още.

— Генерал Мартус… — Капитанът се задави и се хвана за челюстта, сякаш се опитваше да изстиска чувствата от гласа си.

— Принц Мартус, ваше височество… той… — Давио свали ръка, оставяйки и двете си бузи окървавени. — Той поведе атаката. В него нямаше и капчица страх. Втурна се право към онзи нечестив вихър. Видях го как разсече два призрака, докато вятърът го брулеше. Ние се биехме с обладаните, но генерал Мартус се насочи право към центъра. Загубих го от поглед… а после изведнъж всичко свърши. Вятърът утихна. От небето заваляха парцали, камъни и късчета стъкло… а обладаните се щураха безцелно, лишени от всякаква организация.

— Ами брат ми? — Вече знаех отговора.

— Намерихме го в центъра, сър, ваше височество. Насечен и разкъсан. Потърсих пулс, но виждах, че си е отишъл, сър. Извиках на хората си да го отнесат в двореца и в този момент видях меча му наблизо. Случи се, докато го вдигах от земята. — Той млъкна, вперил невиждащ поглед в някакъв спомен, и си помислих, че ще се наложи Гариус да го пита, но тъкмо стигнахме момента, когато някой от нас трябваше да заговори, и капитанът врътна рязко глава към Гариус и продължи.

— Очите му се отвориха. Очите на генерал Мартус се отвориха и си помислих, че ще се изправи като другите, които бяхме загубили, мъртъв и луд, и ще трябва да го съсечем. Всички момчета надигнаха мечовете и брадвите си… бяхме оставили копията, за да потърсим нещо, което сече. Онези, дето нямаха мечове, бяха взели брадви, касапски ножове, каквото намерим… Никой не искаше да му нанесе първия удар. Все пак той беше принц и наш генерал.

— Той обаче не скочи. Тялото му… се размърда… но така, все едно нещо го ядеше отвътре. Костите му… чухме ги как се чупят и той изглеждаше пълен с гърчещи се змии. Цялата му плът хлътна… само очите му не се промениха. — Давио сподави един хлип. — Продължиха да ни гледат. А после… после…

— Просто ни кажете фактите, капитане — намеси се Гариус с глас, нелишен от любезност. — Колкото по-бързо ги изречете, толкова по-малко белези ще оставят те.

— Да, наместнико, сър. — Мъжът си пое дъх. — А после онова нещо изскочи от него. Цялото беше в кръв, като одрано куче, само че с очи, с очите на генерал Мартус. Разкъса го отвътре, все едно беше чувал, в който са го сложили да се удави, и хукна като светкавица. Батран Дийнс се опита да го спре. Бързак е този човек. Хвърли се върху него, докато минаваше. Спипа го с две ръце. Но онова нещо му се изплъзна, а той запищя. Там, където го бе докоснал, плътта му се беше стопила, нямаше я… Видях костите на ръцете му. — Капитанът заби очи в пода.

— Ето я наградата на Мъртвия крал — казах аз. След толкова дълго време сестра ми най-после беше излязла на света. Не чувствах нищо — само пустота.

За момент стояхме безмълвно, обмисляйки дълбочината на лайната, в които сме затънали. Аз бях изгорил баща си и половината град, в който живеех, бях загубил двама братя и си бях спечелил смъртоносна неродена сестра — всичко това за един-единствен ден. Съмнявах се, че е възможно да се вместят повече нещастия между два изгрева.

Гариус заговори пръв.

— Трябва да отнесеш ключа на север.

— Това е лудост. Мъртвия крал ще ни хване и ще си го вземе! — Вече не се чувствах в безопасност зад стените на Вермилиън, но все пак бях в много по-голяма безопасност зад тях, отколкото извън тях.

— Мъртвия крал не ви хвана по целия път от Тронд до Умбертиде. А онова пътуване ви отне месеци. — Гариус погледна Снори, сякаш търсеше потвърждение. — Когато ключът стои на едно място, тогава го намира. Докато е тук, целият град е изложен на риск.

— И къде ще го занесем? Искаш просто да бягаме, докато не паднем от ръба на света ли?

— Мъртвите пред стените ни не са най-голямата заплаха за нас, Джалан. — Гариус изучаваше дланта си. Червената кралица имаше навика да прави същото, когато мисли.

— И по-голяма ли има? — По-скоро почувствах, отколкото видях как Снори извъртя глава да се втренчи в мен. Въпросът му сякаш пламтеше неизречен върху тила ми.

Вдигнах ръце.

— Признавам, че надвисналият край на света е по-голям проблем. И… — Врътнах се рязко, за да вперя поглед в Снори. — Не искам да чувам и дума за Рагнарьок. Нещата изобщо не са такива. Всичко е заради онова твое тъпо колело, което ще разцепи света. Или по-точно позволява на нас да го направим. Или по-точно позволява на хора като Синята дама, Келем и Мъртвия крал да го направят. Така че да, всички ще умрем. А може дори да не получим шанс да унищожим света, защото машините, оставени от Строителите, вероятно ще възпламенят още куп слънца и ще ни изгорят от лицето на земята, за да попречат това да се случи… Но така или иначе, нещата не стоят добре.

Снори отвърна на погледа ми с втренченост, която обикновено пазеше за хора, към които се кани да замахне с брадвата си.

— Ще отидем в Осхайм и ще спрем въртенето на Колелото.

— Това са само викингски приказки. — Обърнах се пак към Гариус. — Ама сериозно, какво ще правим?

— Трябва да отнесете ключа до Колелото на Осхайм — каза Гариус.

— Да отнесем… — Бях се съмнявал, че е възможно да се вместят повече нещастия между два изгрева. Но грешах. — Какво? Защо? — Възнамерявах просто да откажа, но вместо това когато отворих уста, от нея излетяха въпроси.

— Ключът трябва да бъде отнесен до центъра. Никой никога не се е измъкнал оттам. Това е едно от малкото места, които би трябвало да са сигурни. Ако Мъртвия крал, слугите му или който и да било друг отиде да го търси, няма да се върне.

Прочистих гърло.

— Мисля, че пропускаш една важна подробност. Никой никога не се е измъкнал оттам.

— Точно в това е смисълът, Джалан. Не я пропускам.

— Аз… — Бях се натикал в Ада, понеже ми липсваше кураж да си призная, че съм страхливец. Реших да не изпадам пак в подобна ситуация. — Виж сега. Ще ти го кажа направо. Не подкрепям никой план, който не включва връщането ми обратно, и това е положението. Сигурен съм, че има далеч по-способни доброволци, готови да свършат… тази работа.

— Аз ще го направя — обади се Снори. И двамата го пренебрегнахме.

Гариус не откъсваше поглед от мен.

— Има още една подробност. Ти не отиваш там просто за да занесеш ключа на сигурно място — отиваш там да го използваш. Колелото е източникът на нашите проблеми и ключът е единственото, което може да го спре. Ти отиваш там, за да завъртиш Колелото назад. Ако се провалиш, то ключът ще бъде на място, стигането до което е опасно, а измъкването — невъзможно, но ако успееш, тогава светът няма да се разцепи, ще можеш да се върнеш и всички ще изживеем предопределения ни живот.

Издишах облекчено. Старецът беше луд. Някой трябваше да го смени като наместник и тогава всички можехме да си седим кротко, докато Червената кралица се върне да ни спаси. Ако е още жива.

— Да. — Снори явно нямаше нужда от убеждаване. — Трябва да тръгнем още днес.

И двамата го пренебрегнахме.

— Дядо Гариус. — Опитах се да вложа в гласа си съчувствие. — Колелото на Осхайм… то не е истинско колело, знаеш ли? То е тунел дълбоко под земята, който обикаля в кръг, широк цели мили. Не може да бъде „завъртяно“.

— То е машина. Така ми каза Кара — обади се Снори. — То е машина, която е променяла света хиляда години и продължава да го променя. Била е пусната — значи може и да бъде спряна.

— Интересно — отбелязах, с което имах предвид „затваряй си плювалника“. Защо, по дяволите, Снори гореше от такова желание да се втурне към Колелото на Осхайм, нямах представа. Погалих се по брадичката, сякаш обмислям думите му, и се опитах да не звуча прекалено раздразнено. — Тунел, машина или каквото е там, то е огромно и не можем да го завъртим назад.

— Обаче можеш да го изключиш — каза Гариус. — Ако разполагаш с правилния ключ.

22.

Ето как се озовах на речните кейове, готвейки се още веднъж да избягам от Вермилиън с лодка в компанията на един викинг. Същият викинг, различна лодка.

Бях спорил дълго и упорито, че трябва да вземем поне един ударен отряд, под което имах предвид малка армия… или пък, ако зависеше от мен, голяма. Гариус изтъкна, че всяка пехота ще ме забави, а и освен това е нужна на стената. Ордата от мъртъвци, скитащи из жаравата на външния град, все още представляваше сериозна заплаха и нямаше как да сме сигурни, че Мъртвия крал няма да върне вниманието си върху тях и да прати друг лич или нероден, който да съсредоточи усилията им.

— Един бърз кон ще ти служи по-добре от двеста мъже, а кралицата взе малкото останала ни кавалерия в Слов. Всички ездачи, останали във Вермилиън, са ни нужни като бързи резерви, за да реагират на възможно нахлуване.

Гариус беше отредил, че трябва да започнем пътешествието си, следвайки маршрута на бабиното навлизане в Слов. Дирята от разрушения би трябвало да ни осигури сравнително безпрепятствено минаване. Той нямаше вести за сестра си, а докладите за смъртта ѝ, изглежда, бяха фантазии, породени от желанието на чичо Хертет. С малко късмет баба вече щеше да е сравнила със земята твърдината на Синята дама и да е убила вещицата с голи ръце.

Това, разбира се, ме подтикна да предложа в такъв случай да доставя ключа в ръцете на Червената кралица и да оставя на нея да се погрижи за бъдещето му, било то в Колелото на Осхайм или на шията ѝ. Ако трябваше да е Колелото, тя без съмнение би се справила по-добре от мен.

Гариус отново беше възразил.

— Ти имаш качества, които на нея ѝ липсват, Джалан. Необходими качества. Ти ще избягаш. Ще лъжеш и ще мамиш. Сестра ми е по-вероятно да се бие и да умре. Единственият сигурен начин този ключ да стигне до Осхайм е в ръцете на гъвкав и изобретателен човек като теб.

Приказките на Гариус за сестра му бяха върнали мислите ми към моята. В Ада Марко ми беше разкрил, че най-свещените реликви могат да разделят един нероден на детската душа и лича, който я е обладал. Но печатът на татко беше изчезнал, както и свещеният му камък, а претърсването на Вътрешния дворец не разкри нищо по-свещено от златен кръст, благословен от кардинала. Все пак го взех. Беше златен! Но честно казано, подозирах, че благословията на баща ми по-скоро е намалила светостта му, отколкото обратното.

Ето как се бе стигнало дотам да стоя на студения и мъглив речен бряг и да си мисля, че ако наистина бях гъвкав и изобретателен, щях да намеря начин да се измъкна от тази каша. Освен това се държах отстрани за лицето.

— Тя май ми разклати един зъб. — Опипах го с език.

— На мен ми изглеждаш добре — каза Снори, макар и да бе вперил поглед във водата.

Бях накарал един страж да доведе Миша при мен в една от чакалните на двореца. Тя беше дошла с Ниа, ревяща в ръцете ѝ, и на лицето ѝ бе изписано смъртното изтощение на млад родител, примесено с дългите ужаси на нощта.

— Джалан? — Беше изненадана, че я викам.

— Седни, Миша. — Кимнах към кушетката отсреща, щедро тапицирана мебел от някакъв флорентински майстор.

— Какво има? За Дарин е! Кажи ми! — Тя стоеше като вкопана, даже плачът на Ниа утихна, за да подчертае момента.

Думите пресъхнаха в устата ми и отчаяно ми се прииска да можех пак да си направя оглушки.

— Той беше много смел — казах. Канех се да кажа още много неща. Знаех как ще го издекламирам, думи за героизма на брат ми, думи на утеха, окуражителни думи за бъдещето. Но когато се стигна дотам да ги изрека, ми дойдоха само тези четирите.

Тогава тя се преви, сгъна се надве и се свлече на пода; Ниа си мълчеше на сигурно място в ръцете ѝ. Бях очаквал ярост, въпроси, отричане, но скръбта ѝ просто се пресегна и ѝ отне гласа.

Накарах Алфонс от стражата на баща ми да я отведе в балната зала, където множество войници бдяха над растящата група оцелели, събрани от различни части на двореца. После пратих да повикат Лиза. Тя влезе бледа, със студенина в погледа, горда, сякаш аз бях нашественик, а тя — моя пленница.

Опитах се да я отклоня към кушетката, но тя продължи да се приближава, докато почти не опря нос в моя. Инстинктът ми винаги е бил да поднасям лошите новини от разстояние и да съм готов да бягам.

— Два зъба, мисля.

— Какво?

Извадих пръсти от устата си и повторих по-ясно:

— Два зъба, мисля.

Трябваше да се придържам към инстинктите си. Честността и състраданието често ти носят такъв мощен шамар, че да ти затракат зъбите. А аз даже не бях казал, че Барас е мъртъв, само че съм го загубил от поглед в битката и изгледите не са добри…

— Ето я лодката. — Снори посочи към една по-тъмна част от мъглата.

Докато се приближаваше към брега, мътното петно придоби по-ясни очертания. Беше плоскодънна речна лодка от онези, дето се използват за превоз на добитък и стоки през Селийн или на късо разстояние нагоре и надолу по реката. Сега на нея стоеше моят жребец, Убиец, и три други коня, избрани заради издръжливостта си. Двата, които не бяха предназначени за яздене, поне на първо време, бяха натоварени с провизии и една палатка.

Качихме се. Планът беше да ни откарат надолу по течението, далеч от всякаква заплаха от страна на създанията, обсадили града, и да ни оставят на някое сигурно място по брега, за да можем да последваме маршрута на баба ми към Слов. Оттам пътят ни щеше да ни отведе през Загре, на север към кралство Чарланд и накрая в Осхайм.

Странно, но въпреки целия ужас и цялата безнадеждност на пътуването ни самият факт, че се намирахме в движение, бе доста приятен. Снори ми беше липсвал. Не че някога бих стигнал дотам да го покажа. А сега, когато се бе върнал и светът се плъзгаше покрай нас, се замислих пак за Кара и момчето. Толкова дълго бяхме пътували четиримата заедно, че да сме отново двама сякаш правеше отсъствието им по-осезаемо. Сякаш трябваше на руля да лежи ръката на вьолвата, а Хенан да си играе с въжетата.

Докато лодкарите ни избутваха обратно в течението с дълги прътове, отидох при Снори на носа.

— Казах ти, че накрая Колелото придърпва всекиго обратно. — Така разправяше бавачката Уилоу. Бързо или бавно, но накрая ще отидеш, мислейки си, че идеята е твоя, с куп добри причини да го направиш. И ето ни нас, на стотици мили оттам, пълни с добри причини и запътили се към Колелото.

— Може и така да е — отвърна Снори. — Някои неща не могат да се избегнат.

Каза го лековато, но аз усетих някаква тежест зад думите му. Може би беше урок, усвоен в Ада.

— Осхайм е впил зъбите си в теб, Снори. Дълбоко. Беше достатъчно старецът да го спомене и ти вече си събираше багажа. Щом те държи толкова здраво от стотици и стотици мили разстояние… от каква полза ще си ми, когато стигнем наистина там?

— Ще направя каквото е нужно.

Изглеждаше толкова суров, толкова решителен, че зарязах темата. Може би знаеше нещо, което аз не знаех. Не го попитах. Снори умееше да пази тайните си — а и на мен не ми се слушаха разкази за мъртвите земи, — но може би те така или иначе ме чакаха в идните дни; може би също като Колелото те стояха на пътя ми и не можеха да бъдат избегнати.

У Снори все още имаше нещо чуждо, онази смесица от смърт и легенди, която бе донесъл със себе си от отвъдното. Двамата стояхме и гледахме как тъмните води на Селийн се появяват от мъглата и изчезват под лодката ни, без да говорим.

Събитията от последния ден се разгърнаха върху празната страница, поднесена ни от речната мъгла. Първо белият дим от татковата клада, който се виеше и издигаше, после горещите облаци, кълбящи се над Апанската порта, изпълнени с воя на мъртвите и писъците на умиращите сред сътворената от мен огнена преизподня. Видях лицето на Дарин, оформено сред мъглата. Барас също се появи и осъзнах, че не помня кога съм го видял за последно. Дали беше с мен, когато поведох атаката да спася Дарин? Не знаех. Пред очите ми бе един негов образ, как размахва ококорен кървавия си меч сред тълпа мъртъвци, но откъде идваше той и какво беше станало след това, нямах представа. Лиза каза, че съм оставил нейния Барас да умре, зарязал съм го на съдбата му, защото се е оженил за нея. Видях и Мартус, вдигнал лице към мен, както когато му хвърлих меча си. Той не беше особено добър брат, нито пък особено добър човек, но дявол да го вземе, беше моят брат, син на майка ми, и мисълта, че вече го няма, ме оставяше празен. Мечът висеше отново на кръста ми, последната допирна точка между нас.

Какво виждаше Снори в мъглата, не мога да кажа, но никой от нас не обели и дума, докато есенното слънце не прогони и последната бяла къделя от речния бряг. Течението вече ни беше отнесло на десет мили и през цялото това време не бяхме видели и следа от армията на Мъртвия крал.

Убиец, като всеки разумен кон, изпитваше ужас от лодки и процесът на свалянето му на сушата, без някой да бъде убит с ритници, се оказа сложна работа. Докато съберем всичките четири коня на брега и проверим снаряжението си, вече наближаваше пладне. Гариус ми беше пробутал „кутията с духове“ на Лунтар с думите, че може да се окаже полезна в Осхайм. Подозирах, че просто иска да държи кутия с духове не повече от мен.

— Какво всъщност е това? — попита Снори, докато я пренасях.

— Това — казах аз — съдържа духовете на милион Строители. Този на Аслауг също е вътре.

— Мислех, че си я заключил обратно в тъмното място. — Не изглеждаше толкова разтревожен, колкото би трябвало.

— Е, не точно Аслауг. Жената, която се е превърнала в Аслауг. Призракът ѝ. Сложно е за обясняване.

— Аслауг някога е била човек? Ами Баракел? Той също ли е вътре?

— Вероятно. Не знам. Не ме интересува. Тръпки ме побиват от това нещо. Така или иначе никой от тях не може да ни каже нищо полезно.

Натиках кутията дълбоко в дисагите на резервния си кон, кестенява кобила със смахнатото име Оръженоска, и се постарах да забравя за нея.

След половин час яздехме с отмерен ход по пътя към Верона, двама господа, тръгнали по работа в един рядко приятен есенен ден. Полята се простираха пусти, богатата реколта бе прибрана, всяка ферма лежеше тиха и необезпокоявана сред тази шир и честният народ на Червения предел шеташе по своите работи. Минахме покрай една въглищарница; на портите ѝ стоеше каруца, отрупана с чували, а на стълбите на колибата лежеше жълто куче, прекалено мързеливо, та дори да ни залае. Изглеждаше невероятно, че животът тук си тече толкова кротко, несмущаван от ужаса във Вермилиън. Като се озърнех назад, не можех да видя дори дима от Външния град.

— Тук почти мога да се почувствам в безопасност. — Пътят се виеше покрай малка горичка, пламтяща от огньовете на есента, само дъбовете още пазеха зеленината си от далечната заплаха на зимата, а дори и те бяха леко нашарени със злато. — Почти. Поне когато съм с добър кон под себе си. — Потупах Убиец по шията. Ужасите на нощта човъркаха по краищата на въображението ми, но слънчевата светлина и просторът ми помагаха да правя онова, в което ме бива най-много — да заключа някъде дълбоко всичко лошо и да го забравя за момента. — В този участък от пътя има един хубав хан. Сигурен съм. Трябва да спрем и да похапнем. Печено прасенце и бира ще свършат чудесна работа. — Безсънната нощ започваше да ми тежи, а в комбинация с топлината на деня и мисълта за добро хапване започна да ме наляга дрямка. Полагах усилия да държа очите си отворени и се прозях толкова широко, че челюстта ми изпука.

На следващия завой пред очите ни изникна толкова неочаквана гледка, че цялата ми сънливост се изпари, заедно с всяка следа от чувството за сигурност, което ме бе обгърнало.

— Много дребен мъж на много едър кон, с прекалено дълъг за ръста му меч — изтъкна очевидното Снори.

— И с много приятели. — Вече почти бях извъртял Убиец в обратната посока. Защо граф Исен ще стои на пътя ни начело на колона от няколкостотин мъже, не можех да кажа. Важното бе, че всъщност не ме интересуваше. Дуелът ни може да бе останал в миналото, но имах обширни плътски познания върху жена му, най-голямата от сестрите Де Вийр; без съмнение дребният копелдак щеше да измисли някакъв нов начин да извърти този факт срещу мен.

Снори се приведе в седлото и хвана юздите на коня ми.

— Това е твоята страна, Джал. Тези хора не са ли на твое подчинение?

— Той е граф — казах. — Верността му е към кралицата. — Дръпнах поводите на Убиец, мъчейки се да ги освободя от хватката на северняка. — Освен това е маниак, който ме мрази. Ето защо планирам да го заобиколя с помощта на някои от местните пътища — междуселски, ако трябва. Иначе нещата няма да свършат добре, повярвай ми. Ако им се представим, в най-добрия случай ще ни забавят, а по-вероятно ще ни убият и двамата.

Снори пусна юздите и сви рамене.

— Щом поставяш въпроса така… — Той също понечи да извърти коня си, после спря. — Кара?

Хвърлих поглед през рамо. Пред първата редица на пешаците стоеше руса жена, с Исен от едната си страна и четирима рицари на коне от другата. Обаче не можеше да е Кара.

— Не е тя. — Потеглих обратно по пътя, по който бяхме дошли. Оръженоска ме следваше покорно на повода си.

— Принц Джалан! — Гласът на граф Исен се разнасяше надалеч в неподвижния въздух. — Тук имам двама северняци, които твърдят, че ви познават.

— Хенан? — извика Снори.

— Уф, да му се не види. — Извъртях Убиец обратно. Да си плюя на петите все още ми изглеждаше най-добрата идея, но знаех, че Снори няма да дойде с мен, а ме чакаше дълъг и опасен път. — Какво искаш, Исен?

— Може би ще ми окажете честта да се приближите, за да не се налага да викаме един към друг на пътя като селяндури.

Имах лошо предчувствие за цялата тази работа, но въпреки това подкарах неохотно коня си напред и спрях на пет метра от Исен. Редицата пешаци на пътя зад графа и рицарите му носеха ливреята на Исен над лека ризница. А копията им образуваха гора над стотици железни шлемове. Кара и Хенан стояха в сянката на конете на рицарите, и двамата покрити с мръсотия от пътя, но все пак в по-добра форма, отколкото ги бях оставил. Трудно е да изглеждаш едновременно доволен и разтревожен, но вьолвата и момчето се справяха отлично.

Кара отвори уста, но Исен заговори, преди да е произнесла и дума:

— Бях на изток, защитавах снабдителните маршрути на кралицата в Слов. — Дребният граф държеше безжалостните малки мъниста, които бе получил вместо очи, вперени твърдо в мен. — Но до мен стигна вест, че градът бил под обсада. Даже горял? Бих обвинил вестоносците в лъжа, но сам видях заревото снощи, когато се приближихме. — Скована усмивчица трепна върху устните му. — Обаче сигурно съм сбъркал. Един принц на Червения предел не би се отдалечавал от града в час на заплаха!

— Наместникът ни прати на спешна мисия. — Посочих Снори, защото Исен упорито го пренебрегваше. Може би смяташе, че самото съществуване на толкова едър човек е обида към дребния ръст, който му е бил отреден въпреки високото му положение. — Освен това правилно са ви информирали — Вермилиън е под обсада и външният град е опожарен.

— За бога! — Граф Исен се изправи в стремената, сякаш тези новини бяха прекалено горчиви, за да ги приеме седнал. — Кой, по дяволите, би посмял? Роунци, спуснали се по реката ли? Не! Адорански бунт! Десетки пъти съм казвал на кралица Алика да си пази гърба. Всяка авантюра на изток си проси предателство на запад. И как, в Божието име, са стигнали до столицата толкова бързо? Нима е толкова лесно да се преодолее граничната ни стража?

— Нападна ни Мъртвия крал — казах. — Войските не са минали границата ни — те са мъртвите на Вермилиън, вдигнати от гробовете или от местата, където са били заклани вчера. — Исен отвори уста и изражението му подсказваше, че се кани да възрази на това, което само допреди година и на мен би ми звучало като измишльотина. Спрях го с вдигната ръка. — Просто повярвай, Исен, прекалено съм уморен, за да споря. Или ако не можеш да повярваш, поне изчакай със съставянето на мнение, докато стигнеш дотам — но така или иначе, сам си видял пожара, затова повярвай, че помощта ти е нужна, и закарай тези мъже там час по-скоро. — Поех си дълбоко дъх и смених посоката на разговора, като махнах към Кара и Хенан. — Я ми кажи: защо толкова високопоставен човек като теб държи до себе си толкова ниска компания?

— Слезте от коня, принц Джалан, и ще обсъдим въпроса.

— Може би не наблегнах достатъчно на спешността…

Исен започна да слиза от коня си, все едно си плямпах ей така, време да минава.

— … спешността на моята мисия. Не съм оставил града под атака — и то град, на който, би трябвало да добавя, съм маршал, за да си губя времето с всеки случаен познат…

— Слизай от коня, принц Джалан, това няма да отнеме дълго. — Граф Исен даде знак на Хенан да излезе напред и като видя нежеланието му, отиде до него и сложи ръка на рамото му. Момчето сякаш бе порасло с цяла стъпка, откакто го бях видял за последно, и сега стърчеше с няколко сантиметра над графа. — Този младеж, изглежда, има доста високо мнение за теб, принце. Не би искал да го разочароваш, нали? — Исен насочи безумните си черни очички към мен. За разлика от хората си, той не носеше доспехи, а обшитият му с кожа плащ бе прекалено топъл за времето. Кожените му ръкавици лежаха една върху друга на лъка на седлото му.

Въздъхнах и слязох. Убиец със сигурност можеше да надбяга рицарите на Исен, но има нещо особено в това да те гледат хора, които очакват повече от теб… то е като котва, дяволски неудобна котва. Пренебрегнах Исен и отидох при Кара, която изглеждаше доста добре в простата си ленена рокля за из път, а косата ѝ бе сплетена на плитки както при първата ни среща. Слънцето най-после бе потъмнило кожата ѝ и това ѝ отиваше.

— Кара. — Дарих я с най-хубавата си усмивка.

— Крадец! — Плесницата ѝ ме свари неподготвен.

— Ох! За бога, Кара! — Залитнах, притиснал ръка към лицето си. Можех да почувствам как отпечатъкът ѝ пламти в червено върху него, за щастие от страната, обратна на избраната от Лиза. — Боже! — Исен пък ме зашлеви от „Лизината страна“ на лицето с една от тежките си ръкавици — трябваше да се протегне, за да ме достигне, но вложи достатъчно сила, та главата ми да се завърти, пръскайки слюнка и изненада. — О, я стига! — изревах и отстъпих със залитане, вдигнал ръце да се защитя. — Защо се биете, мътните го взели?

Вместо отговор Исен вдигна палец и показалец, събрани, сякаш ми поднасяше нещо да го разгледам. През изпълнилите очите ми сълзи видях нещо мъничко и златно.

— Какво е това? — Избърсах уста и открих кръв по пръстите си.

— Причина — каза Исен.

— Еба ти малката причина! — изкрещях.

— Прилича ми на остро парченце злато — подхвърли Снори. Бих предпочел вместо това да разсече Исен на две още по-малки парченца.

— Това е треска — процеди през зъби Исен. — Наредих да я позлатят. Ще отгатнеш ли къде я намерих?

— Може би… когато са ти наврели бастуна в задника. — Болката в лицето ме беше накарала да забравя за момент, че той има няколкостотин мъже зад себе си — макар че със задоволство забелязах, че някои от тях се мъчат да скрият усмивките си.

— Намерих я под скалпа си месец след като ти ме цапардоса изотзад с клон. Това ми върна спомена за случилото се. А сега, господине, ще довършим работата, която трябваше да бъде уредена край пътя още преди много месеци. — Изтегли дългия си блестящ меч. Като го видях да стои там, със същия онзи лудешки израз в очите, стиснал устни в тънка убийствена линия под сивите си мустаци, си спомних колко е бърз с меча и колко не ми се иска да се изправям пак срещу него.

Изпънах се в цял ръст, като държах ръката си надалеч от дръжката на меча, и се опитах да си придам високомерно достойнство.

— Признавам, че някакъв удар ти е размътил ума, Исен, но той не е мое дело. Нямам време за твоите игрички, нито намерение да бъда отклонен от възложената ми спешна задача.

— Говори си колкото искаш, принц Джалан, но Господ ми е свидетел, няма да си тръгнеш оттук, докато не получа удовлетворение.

С което ненормалникът явно ме имаше предвид мъртъв и метнат на кон. Напънах си мозъка, докато отстъпвах назад.

— Ако се опита да побегне, прегазете го, сър Тант! — Дребният граф ме познаваше твърде добре.

Дори Снори да посечеше един от рицарите, не можеше да се справи с всички. Освен това той очакваше от мен да се бия с Исен. Вероятно смяташе, че неохотата ми се дължи на ръста на мъжа.

— Тъй като аз съм предизвиканият, на мен се пада да избера оръжията. — Пространните ми познания върху дуелите все още можеха да ме спасят.

— Мечове! — отвърна Исен и двете му вежди подскочиха. — Че какво друго има? Никои благородници не биха се кълцали със селяшки оръжия като брадва или сърп.

Снори изръмжа, но не помръдна. Аз потърках болящата ме челюст. Исен щеше да откаже всяко оръжие, което е под положението му, и с право. Усещах отпечатъка от ръкавицата му върху бузата си.

— Юмручен бой! — казах и вдигнах свитите си пестници.

— Какво? — Исен се приведе напред и изви врат, сякаш не беше чул добре.

— Юмручен бой! Спортът на кралете — казах аз. — Без бъркане в очите, без хапане, без удари под кръста. — От болезнен опит знаех, че преподават това изкуство на младите принцове, и предполагах, че младите графчета също не са лишени от суровостта на подобно образование.

— Няма да се млатя с юмруци на пътя на нейно величество като някакъв пиян селяндур…

— Внимавай, Исен. Баба ми насърчава боксовото изкуство в най-високите кръгове — вярвам, че няма да оспорваш преценката ѝ, както и че няма да откажеш на предизвиканата страна вековното право да избере оръжията. — Размахах юмруци. — Ето ги! — Не бях чак възхитен от идеята, но навремето бях повалил в праха немалко противници, а Исен изпълняваше едно от условията ми за приемливост, понеже беше не по-висок от дванайсетгодишно момче.

Исен се намръщи.

— Ако трябва да те пребия до смърт с голи ръце, принц Джалан, така да бъде. — И даде меча си на сър Тант, от когото не виждах много с изключение на брадата, щръкнала изпод шлема му, и свирепите му очи, блестящи в сенките зад наличника.

— Чудесно. — Дребосъкът имаше кураж, това му го признавам. Бях очаквал да се разфучи и да се откаже от двубоя.

Подадох прибрания си в ножницата меч на Снори.

— И камата също. — Снори посочи с очи към другия ми хълбок. — Виждал съм в юмручен бой мъже да се намушкват, без да са имали такова намерение — просто кръвта им кипва и инстинктите вземат връх.

Стиснах зъби и успях да му благодаря през тях, докато му подавах ножа си.

Рицарите се разположиха така, че да отбележат четирите ъгъла на бойното поле, а предните редици на отряда на Исен се приближиха да гледат, завършвайки по този начин квадрата.

Снори се извисяваше намръщен над войниците от едната страна.

— Е… ами хубаво тогава — казах аз и се изправих срещу своя противник. Човъркаше ме леко смущение. Някъде от морето от лица ме гледаха Кара и момчето. Не бях сигурен, че пребиването на едно смахнато джудже ще ме издигне в очите им.

Исен се приближи с вдигнати юмруци, подскачаше като някое разярено пиле. Малко смутен и заради двама ни, аз замахнах към него, със знанието, че имам поне една стъпка предимство в обхвата, да не споменаваме за две-три десетилетия и трийсетина кила. Дребният побъркан се приведе под ръката ми и се хвърли напред, за да нанесе порой от удари в корема и ребрата ми. Чувството беше все едно ме млатят с малки железни чукове. Малки или големи, железните чукове са невероятно болезнени. Изквичах и отскочих, само за да открия, че той ме връхлита отново.

— Кротко бе… не искам да те нараня. — Вложих всичките си сили в замаха, отправен към него. Исен блокира удара с два юмрука току пред лицето си, после стовари гаден ъперкът в китката ми, преди да успея да си дръпна ръцете. Адски ме заболя.

Хвърлих поглед към Снори в търсене на вдъхновение. Той имитира удар и аз се обърнах, за да видя, че Исен прави именно това. Протегнал се почти докрай, той ме фрасна в челюстта. Имах чувството, че главата ми експлодира: проблеснаха светлини, светът се завъртя и едно разтърсващо костите сближаване със земята ме доведе до извода, че цялата работа е включвала и падане. Вдигнах глава, примижах и успях да различа две дребни фигурки, пристъпващи към мен. Наистина ли щях да приключа славната си кариера, пребит до смърт от джуджета?

Тръснах глава и двата образа на приближаващия се граф Исен се сляха отново. Всичко ме болеше и останах да лежа неподвижно, докато той обикаляше около мен.

— Признай си престъпленията, принц Джалан! — изрева графът. — Натрапил си нежеланото си и извратено внимание на моята сладка Шарал!

Взирах се нагоре към небето с надеждата, че театралниченето на Исен ще ми позволи да поема в дробовете си така нужния въздух. С периферното си зрение виждах как той продължава да пристъпва дебнешком около мен, все едно съм някаква трофейна плячка, може би елен с осемнайсет разклонения на рогата, който е повалил на лов.

— Признай си престъпленията! Насилил си моята невинна…

Протегнах ръка и подсякох краката на Исен. Той тупна тежко по гръб, а аз седнах.

— Да, ебах я! — Изправих се в цял ръст, а Исен се претърколи на четири крака. — Само че тя не беше невинна. — Наведох се и го хванах с една ръка за колана, а с другата — отзад за яката. — И ѝ хареса! — изревах и го вдигнах над главата си, като го стисках здраво въпреки боричкането му.

Исен се мяташе като риба на палуба, но аз го държах.

— Предай се!

— Дуелът е до смърт, глупако!

Може да беше дребен, но вече започваше да ми се струва, че държа над главата си напълно пораснал човек.

— Смъртта е допустим изход, но въпреки това някоя от страните може да приеме предложението на другата да се предаде — цитирах аз от пространните си познания върху правилата на дуела.

— Е, аз не се предавам! — извика Исен. Представих си как се е разпенил около мустаците.

— Мога да те стоваря върху коляното си и да ти прекърша гръбнака. Осъзнаваш ли това?

— Прави каквото искаш, обезчестителю!

Бях сигурен, че някой е подменил Исен със Снори: само това можеше да обясни колко тежък бе станал. Наложи се да го подпра на главата си, за да облекча малко ръцете си.

— Две от сестрите Де Вийр овдовяха от последния залез насам — процедих през стиснати от усилие зъби. — Нямам желание да направя и третата вдовица. — После изсъсках прекалено тихо, за да ме чуе тълпата: — Освен това, ако не се предадеш, ще те сложа на коляното си и ще те напляскам пред собствените ти войници.

Последва мъртвешка тишина, по време на която едва успявах да го задържа във въздуха. Ако беше понечил да се бори, щеше да се освободи, а аз бях прекалено изтощен, за да му се опра — но в крайна сметка заплахата за достойнството му, за разлика от тази за живота му, го уплаши.

— Предавам се.

Постарах се всячески да не го изпусна, но ефектът беше горе-долу същият.

— Исен се предава! — изкрещях достатъчно силно, че да ме чуят всички, и отстъпих рязко, докато двама от капитаните му излязоха забързано да му помогнат да се изправи. Бих вдигнал победоносно ръце, но точно в този момент дори посягането да си почеша носа ми се струваше херкулесов подвиг.

Исен се отърси от рицарите си и закрачи към мен. Опитах се да не трепна и да не го ударя на молби да не ме бие пак. Вместо това влязох в ролята на дръзкия, неустрашим, открит Джалан с надеждата, че едно достатъчно убедително представление ще заличи спомена как бях проснат с един-единствен удар, за да остана да лежа на милостта на графа.

— Честта е удовлетворена, Исен, и поне една от сестрите Де Вийр все още има съпруг. Бъди благодарен за хубавите неща в живота си и не забравяй, че Шарал е най-прекрасното от тях.

Устата на Исен потръпваше от всички сурови думи, които му се искаше да избълва срещу мен, но като истински благородник той ги преглътна и отговори според етикета.

— Удовлетворена е.

Понижих отново глас и казах само за неговите уши:

— Изпълни своя дълг. Вермилиън има нужда от теб. Изиграеш ли си правилно картите, ще излезеш от цялата тази работа като герой. Можеш да намериш мъртъвците да бродят близо до града — в малки количества това ще е шанс за хората ти да свикнат с идеята и да разработиш тактиката си. Копията не са най-подходящото оръжие.

— Мъртвите наистина ли са се надигнали? — Исен задъвка устна и се взря в далечината над главите на хората си.

— Трябва да пратиш вестоносци в града, за да координираш усилията си с новия маршал. Прати ги по реката — само си отваряйте очите за блатни духове, те плуват и използват отровни стрелички. Хората ти ще са от по-голяма полза зад стените, затова първата ти задача ще е да ги вмъкнеш вътре…

Исен ме удостои с втренчен поглед, може би ме преценяваше наново, макар че ако се съдеше по изражението му, преценката му би могла да се изменя и в двете посоки. Вдигна ръка и извика:

— Потегляме!

Тръгна бързо към едната страна на пътя — мъжете се отдръпваха припряно пред него. От банкета повика с жест северняците при себе си и махна на рицарите да потеглят. Снори, Кара и Хенан дойдоха при нас, докато копиеносците замаршируваха. Сър Тант доведе коня на графа и Убиец веднага изпръхтя предизвикателно към по-едрото добиче.

— Ще оставя тези чужденци под ваша опека, принц Джалан. Моите хора ги намериха да се движат на север по Римския път и тъй като бяха единствената връзка, с която разполагах, за да ви намеря след забележителния фокус с изчезването ви… — той ме стрелна с мрачен поглед, — им предложих гостоприемството на своя дом. Жената плещи сума ти езически безсмислици. — Графът кимна към Кара, сякаш тя не разбираше и дума от имперския език. — Разправяше, че вие и другият сте слезли в подземния свят! — Исен успя да вложи презрение и веселие в едно-единствено изпръхтяване. — Обаче знае някой и друг номер и каза, че ще може да ви открие, когато се приближите… и го направи! Както и да е, сега те са ваша отговорност. Ако щете ги пуснете, ако щете ги затворете като шпиони, ако щете ги дайте на инквизицията — както ви е угодно.

После се обърна и се качи на чудовищния си кон — подвиг, който изискваше няколко стъпки повече от обичайното. Извъртя се в седлото и ни изгледа отвисоко.

— Няма да говорим повече за това.

След тези думи графът тръсна юздите и потегли, а сър Тант го последва към челото на колоната. За един дълъг момент ги гледахме мълчаливо как се отдалечават.

— Е — обърнах се към Кара и Хенан. — Липсвах ли ви?

23.

На половин миля нататък по пътя намерихме хана, който помнех: „Веселият пътник“, дълга дървена сграда с конюшни и пристройки, предназначена да нахрани, подслони и ако е нужно да закърпи всеки пътник с достатъчно пари в джоба.

Седнахме на маса отвън. Струва си да се възползваш от последните топли дни на годината, когато случиш на такива. А есенните дни, през които слънцето грее, са просто създадени за ядене на открито. След като няколко кратки застудявания покосят редиците на буболечките, които традиционно се опитват да се добавят в храната ти, удоволствието от това да засищаш глада си под небесния покров нараства неимоверно. А и разбира се, най-хубавото на откритите пространства е, че можеш да бягаш практически във всяка посока.

— Значи, доведохте граф Исен право при мен? — Изгледах обвиняващо Кара и се потърках по челюстта, може би от същата страна, по която тя ме бе ударила… напоследък лицето ми носеше толкова бой, че не можех да съм сигурен.

— Че защо не? — Кара отвърна на обвинителния ми поглед със свой собствен. Нейният беше по-добър. — Никога не си споменавал за него пред мен, а той е благородник, врекъл се във вярност на баба ти. Освен това ни държеше в плен и смяташе да го прави, докато не те намери.

— Е… — Отпих от виното, за да спечеля време да обмисля отговора си. — Това е… нелоялно! Приятелите не правят така.

— Обаче да крадеш от тях е в реда на нещата? — Кара откъсна комат от хрупкавия хляб с такава сила, с която някой би удушил пиле.

— И това го казва жена, която в течение на три месеца се опитваше да открадне ключа на Локи от Снори!

— Опитвах се да попреча на ключа да попадне в Хел. Мислиш, че това, което се случи с твоя град, е лошо? Ако Мъртвия крал докопа този ключ, ще може да направи същото със сто града за една година!

— И как всъщност го доведохте при мен? — Насочих разговора в по-безобидна посока.

— Ключът на Локи притегля към себе си всякакви хора. — Кара извърна ядосания си поглед от мен, за да се втренчи в хляба и супата си. — Особено когато се задържи на едно място.

Бързината, с която тя отклони очи, привлече вниманието ми. Един опитен лъжец умее да забелязва издайническите знаци у онези с по-малка практика. Хвърлих поглед към Снори, после пак към Кара.

— Снори сложи кръвта си върху ключа, за да го обвърже със себе си. Ето защо когато го използвах, за да отворя вратата, той беше от другата ѝ страна. — Подпрях брадичка на ръката си и забелязах колко е бодлива. Един ден в компанията на Снори и вече започвах да си пускам брада. — Но първоначално ти беше тази, която трябваше да му помогне да се върне; тази, която е вързала конеца си за кутрето на крака му… или каквото там правите вие вещиците, когато искате да намерите нещо. А аз прекарах във Вермилиън близо месец… — Насочих пръст към нея. — Появата на Снори е била причината да накараш стария Исен да зареже поста си, нали?

Тя вдигна очи и се намръщи, без да отговаря, но руменината по бузите ѝ говореше достатъчно ясно. Погледнах към Снори, но той се бе съсредоточил върху храната си и не можех да видя изражението му.

— Е… — Млъкнах, за да допия виното си и да махна на момчето за още. — Беше ми много приятно. Теб също се радвам, че те видях отново, млади Хенан. Но двамата със Снори сме тръгнали на извънредно опасна мисия, в която бързината е от съществено значение, така че трябва да вървим. — Отчупих си една кълка от студеното печено пиле, сложено по средата на масата. — След като се наядем. — Позволих на момчето да ми напълни чашата. Местното червено вино се бе оказало изключително приятно. — Ето защо ще ви кажа сбогом и ще ви оставя да пътувате сами към своята цел.

— Къде отивате? — попита Хенан. Беше минала по-малко от половин година, но той се бе източил като летен плевел, а лицето му бе придобило удължената ъгловата форма, която щеше да запази като възрастен, при условие че светът не се разпадне дотогава. — Ние също можем да дойдем.

— В никакъв случай — заявих. — Няма да заведа едно дете в смъртна опасност.

— Но къде отивате? — повтори Кара въпроса му със същата липса на приличие.

— Страхувам се, че това е държавна тайна. — Дарих я с най-хубавата си усмивка на принц.

— В Осхайм — каза Снори.

— Точно натам водех и аз Хенан — отвърна Кара без никакво забавяне. — Той има роднини недалеч от Колелото. — Кимна към мястото, където стояха вързани Убиец и Оръженоска. — Имате четири коня.

— Вие не знаете да яздите. — Това ми се струваше по-лесен отговор от простото „не“.

— Прекарахме едно доста скучно лято като пленници на граф Исен. Макар че той настояваше да ни нарича гости и ни даваше известна свобода. Сър Тант научи и двама ни да яздим.

Погледнах Снори, без да очаквам някаква подкрепа от него, след като толкова бързо и вероломно бе разкрил крайната цел на пътуването ни.

— Ето на̀, виждаш ли? Това е влиянието на Колелото. Накрая придърпва дори вьолвите. Тя даже си мисли, че идеята е нейна… — Обърнах се пак към Кара. — Не. Само ще ни бавите. Пък и освен това може да ни преследват — ще сте в много по-голяма безопасност сами.

Кара стисна челюсти в познатото решително изражение.

— Значи не мислиш, че имаш по-големи шансове, ако си с нас? Смяташ ни за безполезни?

— Хенан е още момче! — Разперих ръце. — Не мисля, че си съвсем наясно какво е заложено тук…

— Хенан е прекарал целия си живот на един ден пеш от центъра на Колелото. Семейството му е живяло в онази долина поне от четири поколения, а по-вероятно от четирийсет. Всички от техния род, които са чувствали притеглянето на Колелото, са отишли при него още преди век. Какво може да е по-ценно за теб от някой, който умее да устои на онези магии, когато ти навярно загубиш здравия си разум?

— Трябва да заведем детето у дома, Джал. — Снори го каза с онзи тон, който означаваше, че въпросът е решен. В комбинация с подмолното използване на логиката от страна на Кара и факта, че бях прекалено скапан, пребит, преял, препил и като цяло травматизиран, за да имам желание да споря, това бе достатъчно, за да отстъпя пред северняка.

През следващите пет дни яздехме на изток. Есента продължи да създава приемливо впечатление за лято, утрините бяха свежи, а залезите се разливаха топли и златисти. Червения предел разгръщаше пред нас красотата си, облечена в традиционните багри за сезона, и макар че поддържахме бърз ход, възможността да нощуваме в хубави ханове и да се храним на открито в крайпътни заведения значително притъпяваше жилото на това изпитание. Честно казано, няма много по-добри начини да си прекарваш времето от това да яздиш през Предела в някой чуден есенен ден.

Четиримата подновихме другарството си с различна степен на неохота. Хенан отначало бе срамежлив, държеше си устата затворена, а ушите — наострени, но когато най-сетне стигна дотам да задава въпроси, те се изляха като потоп.

Кара запази студенината си по-дълго, явно още не ми беше простила, задето ѝ откраднах ключа и я лиших от триумфално завръщане при Скилфар. Аз изтъкнах, че граф Исен вероятно е щял да ѝ го вземе, с потенциално катастрофални последици, но тази логика май не я успокои.

Снори, верен на казаното в двореца, изглежда, беше в покой и се наслаждаваше на компанията ни, макар че не проявяваше желание да говори какво му се е случило. Аз бях изпитвал ужас през всеки миг от пребиваването си в Ада; да бъда оставен там самичък излизаше извън пределите на въображението ми. И предпочитах да си стои там.

Не бе нужно много време, докато въпросите на Хенан се насочат към това какво се е случило с мен и Снори, след като минахме през вратата в пещерата на Келем. Скоро открих, че споделям нежеланието на Снори да засягаме тази тема.

— Какво видяхте?

— Аз… — Хич не ми се искаше да мисля за това. И определено не исках да го изразявам с думи. Някак си, ако го изречах на глас, то щеше да престане да е кошмар, нещо нереално и принадлежащо изцяло на онова друго място. Ако го изречах в светлината на деня, щях да го върна категорично в царството на преживяното — нещо реално и конкретно, с което трябва да се справя. Може би трябваше да се замисля какво означава всичко това: идеята, че след кратко време на земята ни чака цяла вечност в такова място, бе дълбоко потискаща. Всичко е много хубаво, когато смъртта е загадка, за която духовниците дуднат през по-голямата част от неделната служба. Но да я видиш от първа ръка е неподправен ужас и не е нещо, което бих искал да причиня на едно дете, нито пък на себе си.

— Денят е прекалено хубав, Хенан. Питай ме нещо друго.

Колкото и да се мъчех да заровя спомените за Вермилиън, тази задача се оказа непосилна за стария ми талант и те продължиха да ме следват по пътя, спотайвайки се зад всеки храст, готови да ми скочат във всеки момент на покой или да се изрисуват върху всяко празно платно, било то небето или някоя сянка.

Умът ми все се връщаше към смъртта на Дарин, към лича в Миланския дом, към последния път, когато бях зърнал Мартус. Всеки от тези спомени бе стъпало към студения и жесток факт, че сестра ми най-сетне е излязла в света, който толкова дълго ѝ е бил отказван. Моята сестра, неродена, яздена от лич и все още жадуваща смъртта ми, за да се закрепи по-здраво срещу неумолимото притегляне на Ада.

Потърсих мъдростта на Кара по този въпрос, с надеждата, че вьолвата може да е правила проучвания върху врага ни през времето, докато бяхме разделени.

— Един човек в Ада ми каза, че е нужен някакъв свещен предмет, за да се раздели нероден — казах, като приближих Убиец до кобилата на Кара.

Тя сви рамене.

— Възможно е. Но трябва да е нещо много специално. Някаква реликва може би. И вероятно в ръцете на свещеник. Понякога вярата премества по-големи планини от магията.

— Ключът на Локи не е ли най-подходящият предмет, за да отключи едно нещо от друго? Сестра ми от звяра, който я е обладал? Той е свещен — направил го е един бог!

Кара ме дари с бледа усмивка.

— Локи е бог, но кой вярва в него?

— Ама ключът работи! Може да отключва…

— Личите са чудовища от много части. Не са родени, нито направени, а са сбор от най-лошите черти на хората, мръсотията, която се смъква от душите, пречиствани в Хел. — Въпреки че денят около нас бе ярък, ми се струваше по-студен и хаплив, когато Кара говореше такива неща. — Когато старите омрази потънат в най-дълбоките пукнатини на подземния свят, понякога се сливат и преплитат, извращения от най-долен вид, откъснати от собствениците си, носят се, докато не се омотаят, и бавно, в течение на поколения, от тях се оформя нещо ужасно. Ала онова, което е омотано, може да бъде разплетено. Използвай ключа и личът ще се разнищи, но сестра ти ще бъде разкъсана на парченца, все още привързани към частиците от престъпленията му. Трябва нещо не толкова унищожително — нещо, което ще убеди лича да отпусне хватката си и да я освободи.

Спомних си как се бе разпаднал личът, който неволно намушках с ключа в Ада. Кара беше права. Освен това шансовете да пъхна умишлено ключа в нероден бяха прекалено слаби, за да си струва да ги обмислям. Нуждаех се от нещо свещено, а нямах такова. Рим си беше прибрал печата на татко, а свещеният му камък се беше самоунищожил, погубвайки Двойното и некромантските му магии.

Оказа се, че Кара не ми е от никаква помощ, и страховете ми продължиха да ме дебнат по пътя към границата.

На петия ден влязохме в Слов. Тук не бяха водени битки, макар че преминаването на толкова много мъже от Червения предел беше оставило белези от по-различен вид. Пристигането на десетте хиляди на баба сигурно бе изненадало малкия форт Екан — мястото определено не показваше признаци на борба и малкият гарнизон войници от Предела, оставени да го бранят, изглеждаха по-скоро отегчени, отколкото разтревожени.

Крал Лужан вероятно бе чул за нашествието с ден-два закъснение. Не бих искал да съм в стаята, когато е станало това. Никога не го бях срещал, но според описанията имал нрава на росомаха със стомашни болки и когато се ядосал, имал склонност да удря всеки в обсега си с каквото му попадне, било то чиния или боздуган.

Тази неподготвеност на словените до известна степен можеше да бъде извинена. Едно нахлуване обикновено се предшества от месеци на враждебност и все по-усилващо се дрънчене на саби. Отначало армии се събират по границите, защитите биват укрепвани срещу контраатака. Понякога даже се договаря бойно поле, за да не би две големи армии да се разминат и да обикалят в кръг в продължение на дни и месеци.

Ударът на баба обаче беше насочен към една мишена — укрепения град Блужен — и по-конкретно към кулата, подслоняваща Синята дама, в източната част на града, и не спазваше нито едно правило на войната. Нямаше заплахи, нямаше брожение, нямаше гранични инциденти. Армията ѝ се беше събрала по средата на Червения предел, изтегляйки сили от западните райони, а после се беше отправила на изток без никакво забавяне. Внезапен и директен удар от дълбоко прикритие, неочакван и смъртоносен. Ако беше нападнала град Юлана, Червената кралица навярно би могла да превземе столицата на Слов и вече да е набучила главата на краля му на кол — но какъв смисъл има да боядисаш в червено още едно кралство на картата, щом цялата карта скоро ще изгори?

При преминаването си една армия опустошава земята. Армията на баба също бе оставила своите белези в граничните райони на Слов, макар че това не се дължеше на злоба или на сражение, а чисто и просто на броя им. На места, където пътят не бе могъл да ги побере, войниците бяха марширували през нивите, въпреки че за щастие на фермерите там вече не бе останала реколта за стъпкване. За тяхно не толкова голямо щастие обаче всяка многохилядна армия, намираща се на път, опосква храната до шушка, а една новосъбрана реколта е много по-удобна за взимане.

— Като дойде зимата, хората ще гладуват. Дори в тези зелени земи. — Кара изглеждаше отвратена от мен. Махна с ръка към селяните с празни погледи, които ни зяпаха как минаваме.

— Късметлии са, че все още имат домове — отбелязах. — По дяволите, късметлии са, че са още живи. — Двамата със Снори бяхме минали през граничния район, където Роун и Скорон се срещат с Гелет — градовете там бяха превърнати в тлееща жарава, а други бяха оставени на призраците и плъховете, след като хората отдавна бяха избягали. Кара обаче не миряса, а ме гледаше така, все едно аз лично съм повел нашествието.

— Гладът е по-жесток от всеки меч, Джал. — Снори беше вперил очи в пътя, стиснал устни в сурова линия.

— Мисля, че в случая пропускаме голямата картина. — Дрипавите деца, които ни зяпаха изпод едно крайпътно дърво, с нищо не усилиха симпатиите на спътниците ми към мен. — Ако Синята дама не бъде спряна и ако ние не успеем в Осхайм, никой няма да има време да гладува: зимата изобщо няма да дойде и гладуването напълно ще отпадне като вариант.

Никой от тях нямаше отговор на това и продължихме да яздим в мълчание. Аз все още се чувствах гузен, въпреки безупречната си логика. Със закъснение ми хрумна, че когато спорехме дали да вземем Кара и Хенан с нас, трябваше да добавя аргумента, че те двамата ме карат да изпитвам вина за неща, за които обикновено изобщо не би ми пукало.

Следващото утро дойде свежо и хапливо, с натежали от роса храсти, и не остави у нас никакво съмнение, че зимата точи зъби.

Вече яздехме по-предпазливо, оглеждайки горичките и храстите за признаци за засада. Една нашественическа армия оставя след себе си опасна територия. Вземете отчаянието на оцелялото население и добавете към него премахването на хомота на техния владетел, и ще получите идеалната комбинация за въоръжени банди от разбойници и грабители.

За щастие планът на баба изискваше бързо оттегляне, след като постигне целта си, а за това беше нужно да поддържа пътищата обратно към Червения предел чисти. До залез-слънце на първия ни ден в Слов минахме през няколко поста и на всеки от тях трябваше да давам обяснения, при които гръмкият глас и увереността ми, изглежда, помогнаха повече за преминаването ни, отколкото изящно украсеният свитък на Гариус.

В Треви видяхме първите истински признаци на битка. Първо я помирисах — лютив дъх на дим във вечерната мъгла, докато яздехме по Юланския път, уморени и усещащи милите в задните си части. Миризмата на горящия Вермилиън още витаеше в ноздрите ми, но онова бе огнена преизподня, бълваща горещи облаци, които закриваха звездите. Това тук беше мирис на стари огньове, скрити сред руините, които тлеят, изяждайки бавно последните остатъци от горивото си под дебелия слой пепел.

Слънцето се спусна към западните хълмове, удължи сенките ни пред нас и обагри мъглата в алено, преди да видим разрушената крепост. Могилата, на която се издигаше тя, бе прекалено малка и изолирана, за да представлява убедителен хълм, и прекалено голяма, за да повярвам лесно, че цялата тази пръст е била натрупана от хора. В подножието ѝ бе израснал малък град, който да обслужва нуждите на крепостта. От тези къщи нямаше останали много: повечето бяха изпепелени; само някоя греда стърчеше тук-там. Самата крепост бе загубила голяма част от барбикана си в някаква опустошителна експлозия. Парчета зидария осейваха склона и стигаха до почернелите ребра на най-близките сгради. Каква магия или алхимия беше използвала Червената кралица не можех да отгатна, но явно не бе смятала да започва дълга обсада, нито пък да остави гарнизона непокътнат, за да застрашава снабдителните ѝ линии.

— Впечатляващо. — Снори се беше изпънал в седлото и се взираше в сцената пред нас.

— Хммм. — Щях да се радвам, когато всичко това остане зад гърба ни. Пътят водеше към гъста гора на около четвърт миля зад крепостта. Приличаше ми на място, където оцелелите биха могли да се съберат и да замислят отмъщение. — Ще се държим настрани. Бъдете нащрек. Не ми харесва това място.

Думите едва бяха излетели от устата ми, когато Оръженоска запиука. Никога досега не беше правила такова нещо. Звукът не приличаше на нищо, което може да издаде един кон, нито пък човек или инструмент. В него имаше нещо неестествено, беше прекалено прецизен, прекалено чист. Хенан се огледа изненадано, търсейки източника. Доколкото можех да определя, издаваше го онова, върху което седеше.

— Идва от дисагите — каза Кара и смуши коня си, за да се приближи до момчето.

— Аха. — Тогава се сетих кое може да издава пиуканията и изведнъж денят ми се стори по-студен, отколкото допреди миг.

Снори ми хвърли един от онези негови погледи, които се състояха от две части. Първата беше: „кажи ми каквото знаеш“, а втората: „иначе ще ти счупя ръцете“. Слязох и започнах да развързвам ремъците на дисагите от лявата страна на Оръженоска. Беше нужно известно ровене, докато измъкна пакета, а после малко боричкане с вървите и парцалите, докато го развия. Пиукането звучеше през около четири секунди — достатъчно дълъг интервал, за да си въобразиш, че е спряло. Най-сетне се отървах от опаковката и взех в ръка кутията с призраците на Лунтар. На дневна светлина тя изглеждаше също толкова неестествена, както и тогава в тронната зала. Приличаше на парченце зима, гледано през шпионка, и тежеше прекалено малко за съдържанието си. Кутията изпиука отново и за малко да я изтърва.

— Какво е това? — попитаха почти едновременно Кара и Хенан, момчето с частица от секундата преднина.

— Погребална урна — казах. — Съдържа праха на десет милиона мъртви Строители. — Вдигнах капака. Светлина се разстла ветрилообразно над отвора и прие очертанията на бледа човешка фигура. Мършав мъж. Осъзнах едновременно две неща. Първо, че го познавам. Второ, че шокът от първото ме е накарал да изпусна кутията.

Хенан се задвижи по-бързо, отколкото изобщо е възможно. Той си беше пъргав още когато се опитвах да го хвана при първата ни среща в Осхайм, но през последната половин година бе станал още по-бърз. Скочи напред, разтегна се в цялата си дължина и улови кутията на сантиметър над земята. Въздухът излетя от дробовете му с рязко „уф“.

— Благодаря. — Грабнах кутията от протегнатите му ръце и я сложих на един километричен камък край пътя. Снори се наведе да помогне на момчето да стане. Аз приклекнах и се взрях в двайсетсантиметровия призрак, стоящ във въздуха над кутията. Привидението носеше дълга бяла туника, закопчана отпред и спускаща се до под коленете му. Беше слаб, може да се каже мършав мъж някъде на моята възраст, с тясно бухалско лице под рошава светла коса. На ушите му беше окачена рамка с две стъклени лещи, по една пред всяко око. Изглеждаше прекалено млад, но въпреки това го познах.

— Тапрут?

— Доктор Елиас Тапрут, на вашите услуги. — Фигурата се поклони.

— Познаваш ли ме, Тапрут?

— Локалните данни сочат, че вие сте принц Джалан Кендет.

— Ами него? — Вдигнах кутията така, че да разгледа добре Снори, който стоеше на пътя, сложил ръце на раменете на застаналия пред него Хенан; и двамата се взираха в нас.

— Едър мъж. Име неизвестно. — Доктор Тапрут се намръщи и едната му ръка се вдигна да погали несъществуваща козя брадичка.

— Не помниш ли Снори? — попитах.

— Аз съм само библиотечен запис, скъпо момче. Този възел не се е свързвал с дълбоката мрежа от… леле-мале, почти хиляда години.

— Защо изглеждаш като доктор Тапрут?

— Ами като кого да изглеждам? Аз съм ехото от данни на Елиас Тапрут.

Намръщих се и се замислих дали да разтръскам кутията, за да видя дали не съдържа по-разбираеми отговори.

— Защо изскочи точно ти от всички призраци в тази кутия? И… — Пиу! — И защо пиука?

Тапрут се намръщи за момент, а ръцете му шаваха бързо в пространството между нас, сякаш се опитваше да изстиска оттам някакъв отговор.

— Теснолентов авариен сигнал, излъчен посредством остатъчна сателитна мощност, е активирал всички устройства в близката околност.

— Кажи го пак, ама със смислени думи, иначе ще затворя тази кутия, ще изкопая дупка и ще я заровя под пет стъпки пръст. — И говорех сериозно, освен в частта за копаенето.

При тези думи очите на Тапрут се разшириха.

— Това е авариен сигнал от пета степен. Не можете да си тръгнете просто така… това е в разрез с всякакви правила. Не бихте посмели!

— Само гледай! — Обърнах се.

— Чакай! — Нещото докарваше идеално гласа на Тапрут, трябва да му го призная. В него имаше същата смесица от негодувание и нервност, както когато ме хокаше, че съм докарал в цирка му нероден. — Чакай! Искаше да знаеш защо съм прожектиран аз, а не някой друг запис?

Хвърлих поглед назад.

— Е?

— Аз съм този, който е в опасност. Моята плът. Някъде наблизо. Локационната система е повредена, орбитите са се понижили… — Той усети, че се мръщя все по-силно, и смени езика. — Кутията ще пиука по-бързо, когато се приближиш, но това е само груб ориентир.

Посегнах и затворих капака. Не обичам призраци.

— Е, да вървим. — Взех кутията, изправих се и се обърнах към Убиец. — Докато е още светло.

— Той каза, че доктор Тапрут е в опасност. — И без да гледам, можех да позная, че Снори не е мръднал.

— Циркаджията? — обади се Хенан. Сигурно му бях разправял разни истории.

— При него може да има и други чудеса… — Кара говореше като прегладняла жена, описваща горещо печено със сос. Хвърлих поглед към нея, но тя се беше втренчила в кутията в ръцете ми. Нещото изпиука отново. — Този наистина ли му приличаше?

Свих рамене.

— Беше като него, само че трийсет години по-млад. — В детските спомени на баба ми Тапрут присъстваше в двореца, мъж на около четирийсет, началник на службата за сигурност на Голот Първи. Какво, по дяволите, представляваше той и какво може да вкара в беля човек като него, не знаех и не исках да разбера.

— В коя посока да опитаме? — попита Снори.

Въздъхнах и без да гледам, посочих нагоре по хълма.

— Очевидно е. Къде другаде може да бъде? Крепост, пълна с трупове, в която витаят останките от някаква ужасна магия или Строителско оръжие… просто трябва да е там, нали?

Никой от тях не си направи труда да отрече.

24.

Слънцето залезе и ни остави да се катерим към крепостта в остатъчното сияние на деня. Изпреварихме надигащите се по склоновете мъгли и като погледнах назад, не можех да видя нищо от изгорялото село, само вихрещо се бяло море, което нахлуваше в гората и се увиваше около всеки дънер, преди да посегне нагоре да удави дърветата.

На запад небето пламтеше в червено; от изток настъпваше мракът и отнякъде бухал надигна глас да приветства нощта. Просто приказка.

Пиу.

— Знаете ли, можехме да изчакаме до сутринта.

Пиу.

Увих кутията в плаща си в опит да я заглуша. Тя си беше дразнеща от самото начало и раздразнението ми растеше заедно с темпото на пиуканията.

— Или пък може аз да остана тук с кутията — не искаме тя да ни издаде, нали?

Горната част на склона беше осеяна с големи късове зидария, някои толкова грамадни, че трябваше да ги заобикаляме. Хенан скачаше по тях, явно в неведение за растящото чувство на ужас, което трябва да изпитва всеки разумен човек при такива обстоятелства. Точно над нас зееше проломът в стените, все още назъбен от свирепото събитие, унищожило барбикана.

— Това… пушек ли е? — Посочих едно бяло облаче, увиснало над пролуката.

— Спомен за пушек. — Кара посегна да грабне нещо от въздуха. Отвори дланта си и показа малко семенце, увиснало под рошаво пухче. — Огнивче. То винаги е първата зеленина, появила се сред черното.

Като се изкачихме още, видях, че е права. Сред порутените почернели стени огнивчето растеше до колене и семенцата му се носеха наоколо в бяло изобилие. И въпреки това ми се струваше, че нещо не е наред.

— Не ти ли изглежда странно? — попитах.

Пред мен Снори спря и се обърна.

— Кое?

— Прекалено е неподвижно — каза Хенан зад мен.

Не си мислех точно това, но той беше прав. По-надолу по склона семенцата се носеха около нас, но над огнивчето висяха в голям неподвижен облак, сякаш въздухът беше съвсем застинал.

— Баба е минала оттук… преди колко, две седмици максимум?

Снори сви рамене.

— Ти ми кажи. Ти си я видял да тръгва. Аз бях… на друго място.

Кара се намръщи.

— Две седмици не са достатъчно, за да поникне огнивчето и да почне да си пръска семената. Дори да е покарало още в мига, щом огънят е угаснал. — Беше се втренчила във фалшивия неподвижен дим. — Може би това не го е направила баба ти.

— Тя е била. — Минах покрай тях и се насочих към далечния край на пробива, където единствените поникнали растения стърчаха все още ниско над земята, без нито помен от цветове или семена. В дъното на ума ми се въртеше друг от кръвните сънища на Червената кралица, не за Тапрут в двореца четирийсет години преди да се родя, а за крепостта Амерот… още една твърдина, която бе избухнала и където времето течеше по странен начин.

Сигурно беше имало много убити, но ние не видяхме никакви трупове, докато минавахме през двора. Човек би могъл да го тълкува като добра новина — баба е заповядала да ги кремират, което означаваше, че Мъртвия крал няма подръка тела, които да ме подгонят за ключа, — или като много лоша новина: че Мъртвия крал вече ги е събрал в отряд, който може би се крие сред порутените стени на конюшнята и само чака да се изсипе навън…

— Джал! — Гласът на Снори ме сепна и ме изтръгна от фантазиите ми. Подскочих и се завъртях, полуизвадил меча си.

— Какво? — В гласа ми се смесваха гняв и страх. Сенки изпълваха двора на крепостта от стена до стена. Можех да различа северняците, но всичко останало се простираше в хаос от неясни сиви форми.

— Пиукането. Забавя се. Там отзад беше по-бързо. — Той посочи с дебелия си пръст няколко пристройки.

Кимнах и поех назад. Честно казано, вече бях изключил от съзнанието си звуците на кутията, тъй като бях прекалено съсредоточен върху страховете си, за да ги слушам. Забелязах ги едва сега, когато Снори привлече вниманието ми върху тях. Един мъдрец вероятно би открил в това поне половин дузина поуки.

Когато се приближих до първата пристройка, пиукането на кутията се учести дотолкова, че се сля в един-единствен тон, който после за щастие секна.

— Може да е умрял — казах. — Хайде обратно към конете.

— Нямаме нужда от фенер, Джал.

Идеята ми не беше да отида за фенер — изобщо не мислех да се връщам. Но наистина имахме нужда от светлина, ако смятахме да влезем в сградата пред нас, и Снори беше прав — за това не ни трябваше фенер.

— Чудесно. — Извадих орикалкумния конус от джоба си и го изсипах от кожената му торбичка в протегнатата ръка на Снори. Студената светлина, която пламна, щом орикалкумът докосна кожата му, разкри, че мъглата отново ни е настигнала. Тънки пипалца от нея се виеха около глезените ни. Това под краката ни, което бях взел за чакъл, се оказа жито, сградата пред нас беше хамбар. Снори пристъпи към разбитата врата и вдигна ръка. Светлината разкри множество чували, разрушения и че който е събрал труповете — войниците на баба или Мъртвия крал, — не е бил особено щателен. Тялото на яка жена на средна възраст лежеше затиснато под една от падналите покривни греди. Гадната сладникава миризма, идеща от стаята, подсказваше, че тя лежи тук достатъчно отдавна, за да е послужила за раждането на няколко поколения мухи. Опитах се да не гледам много-много към местата, където плътта ѝ беше проядена, не исках да я видя как шава.

— Значи влизаме, а? — попитах, докато Снори пристъпваше навътре, следван плътно от Хенан и Кара.

— Този под е от Строителски камък. — Кара клекна и сложи ръка върху него, след като забърса разпиляното от сцепените чували зърно.

— Трябва да е някъде долу — каза Снори. — Времето заравя нещата, които иска да опази.

— Тъдява времето може да си играе различни игрички — отбелязах. За по-малко от две седмици огнивчето беше порасло колкото за месец, а после бе застинало в един-единствен миг. Каквото и да се беше случило тук, то бе повредило нещо важно и самото време — онзи невидим огън, в който горим всички ние, — се беше напукало.

— Мисля, че тук има капак в пода — извика Кара иззад една купчина отломки и паднали греди. — Донесете светлината.

— Как, за бога, можеш да познаеш, че има капак? — Вгледах се с присвити очи през една пролука между кръстосаните покривни греди. Въпреки че Снори държеше светлината високо, не виждах друго освен прах, жито и изпочупени керемиди. — Че аз и пода едва го виждам.

Кара изви глава към мен; очите ѝ гледаха по онзи разфокусиран „вещерски“ начин.

— Аха — казах.

Хенан хвана края на една греда и почна да напъва. Някоя мравка би имала по-голям успех в опита си да премести дърво. Снори се наведе да му помогне.

— Дали това е добра идея? — С което имах предвид, че идеята е ужасна. — Даже да изключим въпроса какви гадории може да се спотайват там долу, това място изглежда готово да довърши срутването си всеки момент. — Доколкото можех да видя, сградата се крепеше най-вече на няколко десетки чувала със зърно, вместо на камъните и дървото, които лежаха на купчина на пода. Явно хората на баба са били на същото мнение и са решили да оставят чувалите. — Казах — повторих по-високо, — че цялата тая съборетина може да се срути всеки момент.

— Още една причина да работим бързо и да не повишаваме глас. — Снори ме стрелна с поглед. Наведе се и скърцайки със зъби, уви огромните си ръце около една паднала покривна греда, после напрегна сили да я отмести. За момент тя устоя, докато цветът на Снори преминаваше от червено през различни оттенъци на алено. Вени пулсираха по издутите мускули на ръцете му — по-късно ги описах на една млада жена, която изглеждаше прекалено заинтересувана от северняка, като съвкупление на грозни червеи, — краката му затрепериха и се изправиха и гредата се предаде сред облак прах.

Опитах се да запазя логистичната си роля, обяснявайки, че такава опасна задача изисква координация и надзор, но накрая невежите диваци ме накараха да се включа в работата. Оставих кутията с призраците в един ъгъл и запретнах ръкави. Отне ни цяла вечност, може би час, но накрая стоях там потен, мръсен, с раздрани и болящи ме ръце, и се взирах в шест квадратни стъпки гол под.

— Няма никакъв капак. — Някой трябваше да го каже. Не е моя вината, че това ми достави определено удоволствие.

Кара коленичи на разчистеното място и започна да почуква по пода с парче счупена керемида. Движеше се методично, проверявайки цялата площ, после се върна до едно място вляво.

— Ето, чувате ли?

— Чувам, че вдигаш шум — казах.

— Кънти на кухо.

— Кънти по същия начин като на другите двеста места, където удари.

Тя поклати глава.

— Тук е… но не мога да видя капака.

— Там ли? — попита Снори.

Кара кимна. Викингът ѝ подаде орикалкума и излезе през разбитата врата в нощта.

Хенан го изпрати с поглед.

— Къде оти…

Снори се върна почти веднага, понесъл камък, който сигурно тежеше значително повече от мен. Изглеждаше като да е бил откъртен при взрива от главната стена. Спомних си, че до стената на хамбара лежаха някакви отломки.

Кара нямаше нужда от предупреждение, за да се махне от пътя му. Снори се приближи до мястото с бавните и съсредоточени крачки на човек на границата на силите си. С пъшкане вдигна камъка почти до нивото на гърдите си и го пусна. Той се удари в пода и продължи надолу. Когато прахът се разнесе, видях тъмна и идеално кръгла дупка на мястото, където Кара бе почуквала с керемидата.

— Надявам се, че доктор Тапрут не е стоял под този капак в очакване да бъде спасен. — Дадох знак на Кара да погледне.

— Продължава надълбоко. — Вьолвата коленичи, за да огледа по-добре. — Има стъпенки и дръжки. — И без повече приказки пъхна крака в дупката и започна да слиза.

Снори я последва, а след него и Хенан, който ми хвърли един поглед през рамо. Сигурно не виждаше много, тъй като единствената ни светлина вече изчезваше надолу по шахтата.

— Давай. — Махнах му да продължава. — Аз ще съм най-отзад. Не искам някой от вас да ми се изтърси на главата.

Планът ми беше да намеря някой удобен чувал с жито, където да седна и да ги изчакам. Работата обаче е там, че човек никога не може да свикне напълно с вонята на гниещ труп. Бях изхвърлил пиукането на кутията от съзнанието си почти моментално, но когато Хенан изчезна в дупката, си поех дълбоко дъх и това бе достатъчно да ми напомни, че не съм толкова сам, колкото се надявах. Дращенето сигурно идваше от някакъв плъх: тук без съмнение беше пълно с плъхове. Трупове и жито — истинско пиршество за гадинките! И все пак възможността това да е мъртва ръка, внезапно раздвижила се с потръпване, се оказа достатъчна да ме направи човек на думата ми и шест секунди по-късно вече се спусках надолу след момчето.

Това слизане ми напомни за гостуването ни на Келем в неговите мини, още едно неблагоразумно спускане в тъмната неизвестност. Стъпенките и дръжките в стената от лят камък, изглежда, бяха направени при облицовката на шахтата, защото бяха отлети в камъка, а не изсечени, и се оказаха доста по-надеждни от паянтовите стълби на Келем. А и за щастие стигането до дъното ни отне по-малко време. Прецених, че сме се спуснали на дълбочина около трийсет метра и със сигурност не повече от петдесет.

Присъединих се към другите в квадратна стая от лят камък. Мъждива червена светлина пулсираше на пресекулки от кръгла плоча на тавана, което караше сенките ни да се уголемяват и свиват. Напомняше ми за Ада.

— Прекрасно. — Извадих меча си.

На отсрещната стена имаше кръгла врата от сребриста стомана, дебела близо педя, беше открехната на тежки блестящи панти. Ако някога някой ковач намереше огън, достатъчно горещ да разтопи този материал, тук стоеше богатството на цяла нация, чакащо да бъде изковано в най-добрите мечове, които могат да се купят с пари.

Вляво и вдясно се простираха коридори. Левият беше блокиран от някакво старо срутване, а десният от по-ново — камъните там бяха нашарени със следи от обгаряне. Пристъпих да надникна покрай Снори и над главата на Хенан в пролуката на открехнатата врата. Оттатък имаше малка стая, също озарена от пулсираща червена светлина на тавана. Тя съдържаше четири стъклени кабини, две до едната стена и още две срещу тях. На тавана имаше четири издутини от сребриста стомана, по една над всяка кабина. Човек можеше да си представи, че тези издутини са големи стоманени сфери, девет десети от които лежат скрити в скалите горе и се подава само малка част от тях. Близката кабина отдясно и далечната отляво бяха тъмни, а стъклото им — покрито със странна шарка от пукнатини. В близката кабина отляво стоеше мъртвец, озарен от някакъв невидим източник на светлина, плътта му бе изпъстрена с всички цветове на развалата. Части от нея се бяха откъснали от костите му и висяха без никаква опора във въздуха над осеяния с гниещо месо под. Някакви ремъци го привързваха към стената. В последната кабина стоеше доктор Тапрут, също толкова неподвижен като трупа. Върху тясното му лице бе изписана тревога, а ръцете му бяха сплетени и застинали насред кършенето на пръсти. Изглеждаше почти същият, както когато го бях видял за последно, с прашни петънца по черното му палто на цирков собственик и бяла риза със седефени копчета върху мършавите му гърди.

— Какво му е? — попита Снори.

— Заседнал е във времето — казах. — Залепнал в един-единствен момент.

— Ами този? — Хенан сбърчи лице, гледайки гниещото тяло.

— Предполагам, че или не е бил заседнал толкова здраво и времето тече за него, само че много бавно, или пък машината е била включена и го е уловила така.

— Машина ли? — попита Кара.

Кимнах към сребърните издутини горе.

— Ония неща там, предполагам.

Снори отиде до кабината на Тапрут и отвори вратата, като поспря за миг да се възхити на това толкова голямо, плоско и бистро парче стъкло. Посегна към Тапрут и се зарадвах да видя известно колебание в жеста му. Беше ми по-лесно да харесвам Снори, когато показваше някакви признаци на нерви. Той се намръщи, щом пръстите му срещнаха съпротива. Натисна и ръката му сякаш се хлъзна по второ стъкло, извито и неотразяващо светлината.

— Не мога да го докосна.

— Можеш ли да счупиш стъклото? — попитах.

Снори се намръщи.

— Не съм сигурен, че тук има стъкло… не усещам… нищо. Просто не мога да го докосна.

Кара отиде при Снори. Изглеждаше съвсем мъничка до него — с повечето хора всъщност беше така.

— Ако е затворен във времето, а при нас времето тече… значи трябва да има раздел между тези две области, преграда, през която нищо не може да мине, защото няма време да го направи. Би било безсмислено да се опитваме да разбием такава стена — дори самата дума „разбивам“ няма да има смисъл. — Тя сбърчи чело, стиснала устни в тънка линия. — Даже светлината от него не би трябвало да достига до нас… може би машината прожектира последния му образ за тези отвън.

— Е, ние дойдохме да го спасим, нали? Така че трябва или да го направим, или да си тръгваме. — Не ми харесваше особено тази Строителска дупка с нейната пулсираща червена светлина, замръзнал труп и един-единствен, лесен за блокиране изход. Всъщност след премеждията ми в мината Кръптипа бих се радвал никога повече да не вляза под земята, докато не ми дойде времето да ме спуснат в нея с ковчега ми. — Удари я с брадвата, Снори. По северняшки.

— Трябва да има някакъв начин да го освободим… — Кара тръгна да обикаля кабината, като че ли стъклото щеше да ѝ разкрие повече информация при внимателен оглед.

Оставих я да се занимава с това и хвърлих поглед към уловения във времето труп, за да се уверя, че не е помръднал. Отидох до входната врата. Ако вьолвата пипнеше нещо, което да накара големия метален диск да се завърти на пантите си, щях да съм първият, изскочил навън, преди пролуката да се затвори. Застанах до стената, прозях се, почесах се по чатала и хвърлих още един поглед към трупа. Беше си в същата поза…

Кара започна да напява заклинания, а след като те ѝ свършиха, заруга тихо на старонорвежки. Едва тогава забелязах малките сребърни копчета от вътрешната страна на вратата на подземието — бяха девет, разположени в квадрат някъде по средата ѝ. Изчаках малко. Кара опря длани в невидимата повърхност около Тапрут, затвори очи и започна да се съсредоточава, стиснала здраво очи. След две минути вече виждах избилата по челото ѝ пот, която приличаше на капки кръв в пулсиращата червена светлина. Още минута и тя трепереше от усилието.

— Хруга ускит’р! — Кара вдигна ръце. — Дай ми проклетата брадва. — Посегна за Хел, но Снори я дръпна извън обсега ѝ.

— Или пък може да натиснем тези копчета — подхвърлих аз. И протегнах ръка да натисна три едновременно.

— Не! — отекна викът на Кара, преди Снори да го заглуши със своя собствен.

Но вече бе прекалено късно, за да ме спрат. Светлините угаснаха и потънахме в пълен мрак. Миг по-късно до мен се разнесе звук, който можеше да е само от затваряне на врата — глух и тежък екот, в който имаше по-голяма окончателност, отколкото в смъртната присъда на който и да било съдия.

— Обоженаистинащеумремтукдолу! — Думите излетяха от мен на един дъх.

— Джал! — прозвуча острият укор на Кара, защитаваща младото си протеже.

— Ключът не е ли у теб? — попита спокойно Снори. — Без ключа бих се съгласил, че е напълно възможно всички да умрем тук долу.

— Ключът! — Посегнах за благословеното малко черно творение на Локи и заопипвах гърдите си, търсейки издутината му под жакета. Мигът ми на облекчение се оказа кратък. Нищо!

— Тук някъде е! Сложил съм го някъде! — Вцепенените ми от страх пръсти шареха трескаво.

— Почакай! — сопна се Кара. — Орикалкумът е у мен. Нека го извадя и ще можем да виждаме…

— Намерих го! — Бях напипал ключа. Беше се извъртял на връвта си и висеше почти под мишницата ми. Извадих го, откачих връвта от шията си и стиснах здраво гладката му повърхност. В този момент ми се стори, че чувам далечен подигравателен смях от тъмното. — Побързай с тази светлина!

— Вдигнах ключа пред себе си като оръжие, готов да отблъсна всякакви невидими ужаси, и пристъпих напред, като го размахвах. Някак си бях успял да загубя ориентир и двайсеттонната врата ми убягваше.

Пред мен нещо тупна меко на пода. Замръзнах. Цареше тишина, с изключение на мърморенето на Кара, която пак беше почнала да ругае на старонорвежки, докато ровеше из полите си за орикалкума.

— Каква е тази смрад? — Снори подуши въздуха. — Мирише като трюм на галера в разгара на лятото.

Аз също я усещах. Трябваше да се поопипам, за да се уверя, че не е нещо, което онези моменти на сляп ужас са изцедили от мен — но тук вонеше на нещо по-неприятно от отходна яма. Напомни ми за най-задните килии в затвора за длъжници в Умбертиде. Вонята на смърт.

— Аха! — В ръката на Кара разцъфтя светлина и разкри отново стаята.

Блестящата врата се издигаше зад мен. Точно пред мен бяха останките от гниещия труп на Строителя, сега паднали на купчина на пода. Задавих се и направих рязка крачка назад.

— Как…

— Ти си го отключил! — Хенан посочи ключа в ръката ми.

— Опитай с Тапрут. — Снори кимна към доктора, все още замръзнал в своя момент.

Хвърлих поглед към вратата. Искаше ми се първо да осигуря изхода ни, но Снори ми махна да вървя. Свих рамене и се приближих до Тапрут. Кара и Хенан отстъпиха встрани да ми направят път.

— Направи същото, което и там — каза вьолвата.

Мушнах с ключа към Тапрут, като очаквах да се удари в нещо, но намерих само празен въздух.

— Ами, при мъртвия подейства…

Кара се намръщи и посегна към неподвижния човек пред нас. Веждите ѝ се повдигнаха, когато ръката ѝ не срещна никаква преграда.

— Не разбирам.

— Той мигна! — извика Хенан до мен. — Видях го.

Кара пристъпи напред, за да скъси разстоянието, и допря пръсти до ръката на Тапрут.

— Скъпа лейди! — Тапрут дръпна ръката си и се сгъна в поклон, който тя едва избегна чрез бързо отстъпление. — Много ми е приятно да се запознаем. Принц Джалан Кендет! Снори вер Снагасон! Какво неочаквано удоволствие. А кой е този младеж? Симпатичен изглежда, няма спор. — Пристъпи пъргаво в пространството, освободено от Кара, и излезе от кабината. — Виж, това се казва интересен ключ, принц Джалан!

— Какво, по дяволите, правиш тук долу, Тапрут? — Махнах с ръка наоколо, за в случай че не е забелязал къде се намираме.

— А. — Той се намръщи и пак ни огледа всичките. — Пленен от вещица. В един момент си върша моята си работа, а в следващия съм омагьосан. Случва се и на най-добрите. — Доктор Тапрут пристъпи покрай мен с плавното движение на змиорка и се насочи към вратата.

— Имаме кутия с твоя образ в нея — намеси се Кара. — Тъкмо този образ ни упъти насам…

— Точно така! — повиших глас над нейния в опит да си върна контрола над разговора. — Един малък говорещ ти. По-млад е и дрънка сума ти безсмислици, но каза, че си в опасност и че трябва да дойдем тук.

— Наистина ли? — Тапрут се обърна и се взря в мен, като че ли бях болен. — Малък аз? Звучи ми като още вещерство. Обаче бях в капан, така че ми оказахте неоценима помощ. А сега, ако може просто да се махнем оттук…

— Ти беше в Строителската кутия, Тапрут? — Направих го да прозвучи като въпрос.

— Да, да. — Някак си той се промуши между мен и Кара и стигна до вратата.

— Ти си Строител — обади се Хенан. Тези думи успяха да спрат Тапрут — нещо, в което физическите препятствия се бяха провалили. Той замръзна, протегнал ръка към таблото с копчета в центъра на вратата.

— Ама какви странни идеи им щукват на децата, а? — Тапрут се врътна към нас с широка усмивка на тясното си лице.

— Бил си в двора на Голот, когато баба ми е била по-малка от Хенан, и почти не си се променил оттогава — казах аз.

— Имам обикновено лице. Хората все ме бъркат с… — Тапрут оклюма и цялата му жизненост се изпари по средата на изречението. — Добре де, спипахте ме. Знанието е сила. Какво смяташ да правиш със своята сила, принц Джалан?

Отворих уста, но от нея не излязоха никакви думи. А си мислех, че аз съм този, който задава трудни въпроси.

— Проспиваш годините тук? — Кара посочи стъклената кабина, от която беше излязъл Тапрут.

— Десетилетията, мадам. Веднъж прекарах цял век в стазис. Но обичам да изляза да се помотая във всяко поколение, пък макар и само за седмица-две. В по-интересни времена прекарвам навън по няколко години, понякога даже се хващам на работа.

— С каква цел? — Това бяха първите думи на Снори след съживяването на Тапрут.

— Аха, хубав въпрос, господин Снагасон.

— И защо — прекъснах го аз — не казваш вече „глей, глей“?

— Не толкова хубав въпрос, принц Джалан, но все пак основателен. Глей! — Конвулсивна усмивка пробяга по лицето му. — Маниерничене. Хората помнят такива неща дълго след като са забравили лицето. Полезно е да възприемам по някой чудат навик при всяко от излизанията си в главното време. Така ако се натъкна на някой дълголетник, който ме е виждал при предишната ми поява, ми е по-лесно да го убедя, че приликата е случайна, ако въпросният навик е изчезнал и е заменен от друг. — Пак онази усмивка. — Но се притеснявам, че понякога преигравам. Когато бях на служба при баба ти, обичах да си дърпам ушите. Глей! — Ръката му се вдигна рязко и подръпна с палец и показалец меката част на ухото му.

— С каква цел ни посещаваш? — повтори Снори.

— Упорит! Упорит е човекът! Глей! — Тапрут се врътна към северняка. — Наблюдавам. Насочвам. Правя малкото, което мога, за да помогна. Никой не ме е избрал за тази работа — просто капризният пръст на съдбата се спря на мен в Деня на хилядата слънца и аз оцелях. Правя каквото мога тук-там…

— И все пак ето че когато ни заплашва катастрофа, си се заврял обратно в скривалището си — каза Кара. — Да не смяташе да спиш още сто години и да се спасиш от втория Рагнарьок?

Ръцете на Тапрут започнаха да отговарят преди устата му, изразявайки несъгласието му във въздуха между двамата.

— Мадам, няма къде да се скрие човек, ако Колелото се завърти отвъд омега. Самото време ще изгори. — Той изчетка някакво невидимо нищо от гърдите на ризата си. — Дойдох тук да говоря с дълбоката мрежа. Примитивно е, знам, но в наши дни планината трябва да отиде при Мохамед. Когато се опитах да си тръгна, горната врата беше затисната, а външните сензори — мъртви. Сателитните данни сочеха някаква експлозия. Не бях взел със себе си храна, така че нямах друг избор, освен да пусна авариен сигнал, а после да вляза в стазис и да чакам дали ще дойде помощ. — Той разпери ръце. — И ето ви вас!

— Разбрах около половината от това — излъгах. — Но изглежда главното в случая е, че ти си Строител и ще спасиш света, така че не се налага да ходя в Осхайм. Нали?

— Де да беше така, принц Джалан. — Очите на Тапрут сякаш бяха привлечени от ключа в ръката ми. — Но моят народ не се оказа особено умел в спасяването на света, нали? Проектът ИКОЛ беше зле замислен, а последиците му не се разбираха напълно. Технологията, нужна за безопасно достигане до контролната зала, вече не съществува, а дори и да стигнете дотам, спирането на проекта е на практика непосилна задача. Още навремето това не беше толкова просто като да завъртиш едно копче в положение „изключено“. А сега, когато промяната е стигнала толкова далеч, ще е нужна цяла нова наука, за да бъде направено. Първоначалният персонал би могъл да успее, ако му се дадат десет години за изследвания. А може би и тогава не. А те бяха хората, които са го проектирали, които разбираха теорията по-добре от всеки на тази планета. — Изглеждаше тъжен, сякаш споменът бе прекалено тежък за него.

— Това може ли да го направи? — Вдигнах ключа, с което си възвърнах вниманието му. — Направил го е един бог.

Тапрут килна глава, взирайки се в ключа на Локи. Намръщи се и бръкна в един джоб да извади леща, стегната в малък сребърен обръч. Вдигна я към окото си и се приведе напред да го огледа по-добре.

— Човекът, създал това, ми даде първата ми работа. — Той се изправи с усмивка. — Забележително творение. — Огледа ни пак един по един. — Хитро. Много хитро… Възможно е. Не много вероятно. Но е възможно. Как смятате да го занесете дотам?

— Ще вървим — каза Снори.

— Ще яздим — поправих го аз. Бях вървял пеш достатъчно, за да ми стига за цял живот.

Лицето на доктор Тапрут посърна. Промяната би била комична, ако не вещаеше толкова лошо за мен.

— Значи не разполагате с помощ? Нямате план?

— Ами изглежда, планът е да отидем до Колелото и да изключим машините, които го движат — казах горчиво. — Мислиш ли, че това е по силите на един човек, Тапрут?

— Един, хиляда, няма значение. — Ръцете му се върнаха към кършенето, в което бяха застинали по време на стазиса. — Сънищата ви са това, което ще ви разкъса. Всеки човек е жертва на собственото си въображение: всички ние носим в себе си семената на своята гибел. — Почука се с пръст по челото. — То се храни със страховете ви.

— Значи имаме нужда от друг план… Трябва да…

— Няма друг план — сряза ме Снори. — Тапрут е гледал как отлитат хиляда години. Неговият народ е построил Осхайм, накарал е това да се случи. Древните машини му мълвят тайните си. И въпреки това той не е спрял бавното търкаляне на този свят към забвението.

— Вярно е. — Тапрут уви ръце около себе си. — Вървете в Осхайм. Може би ключът… — Трус пробяга през стаята. — Трябва да тръгваме.

Аз вече бях на вратата, притиснал ключа на Локи към таблото с копчетата.

— Отвори се!

Тежката врата се плъзна назад, без да издаде и звук.

— Е, това е окуражаващо — обади се Тапрут до мен. — Тази ключалка не е от простите.

Отстъпихме, за да пропуснем Кара и Хенан. Бих го приписал на кавалерството си, ако не беше фактът, че тя държеше светлината. Хвърлих един последен поглед на стаята, докато сенките я обгръщаха отново. Ужасната гниеща глава на мъртвия Строител ни гледаше как си отиваме.

— Бих се заклел… — Че беше обърната в другата посока, когато падна. Последвах чевръсто Снори, ругаейки го да побърза. Щом излязох, притиснах ключа към копчетата от външната страна и заповядах на вратата да се затвори.

Кара и Хенан вече се катереха — островче от светлина над нас.

— Давай. — Плеснах Снори по рамото. — Ако детето падне, можеш да го уловиш.

Останал сам с Тапрут в сумрака в подножието на шахтата, се възползвах от възможността да защитя позицията си.

— Виж, не мога да отида в Осхайм. Ти каза, че то се храни със страховете на хората. Божичко, та аз целият съм само страх. Страх и кокали. Нямам нищо друго. Аз съм най-неподходящият човек за тази работа — най-най-неподходящият. Ти трябва да отидеш със Снори. Ще ти дам ключа и…

— Аз имам други работи за вършене. Ехотата от данни в дълбоката мрежа…

— Кое?

Той въздъхна.

— Има призраци на Строители в машини под земята, които също ще бъдат унищожени, ако Колелото се завърти прекалено много. Те не могат да спрат двигателите му, но двигателите въртят Колелото само защото ние използваме енергията, която то ни дава. Те не могат да спрат двигателите, но могат да спрат онова, което ги тласка.

Това звучеше потискащо познато. Баба беше казала нещо подобно.

— Ние?

— Да. Има една фракция — фракция, чиято сила расте, — която иска да използваме останалия ядрен арсенал, за да заличим човечеството. Без хора, които да упражняват… да правят магия, Колелото би трябвало да спре да се върти.

— Какво можеш да направиш ти? — Призракът на онзи Кендет, който Гариус бе призовал от кутията, говореше за същото. Бях се надявал, че лъже.

— Мога да поговоря с тях. Да събера доказателства. Политика. Мотаене. А това мотаене е полезно само ако в същото време някой действа.

Посегнах нагоре и напипах една дръжка в тъмното.

— Казвам само, че кажи-речи всеки би бил по-добър избор за тази работа от мен. — Започнах да се катеря.

— Страхът е необходим компонент, без който създаването на модел на риска и последствията не би имало смисъл.

— Какво? — Пак беше започнал да дрънка врели-некипели.

— Няма човек без страхове, принц Джалан. Този ключ е предназначен да отключва разни неща. Щом е събрал вас четиримата, значи може би вие сте най-добрият ни шанс да отключим Осхайм.

В това имаше някакъв смисъл. Предъвквах го, докато се катерех. На върха вече бях изпуснал нишката и бях по-загрижен за болката в ръцете си и задачата да не падна.

25.

Стояхме с доктор Тапрут край разбитите порти на крепостта, островче в морето от мъгла, а небето над нас бе библейски черно и осеяно с диаманти.

— Трябва да дойдеш с нас! — казах. — Кой може да ни е от по-голяма помощ в спирането на Колелото от истински жив Строител! Твоят народ е построил онова проклето нещо!

— И аз в продължение на хиляда години не съм успял да изключа движещите го машини — отвърна Тапрут. — Ключът е събрал каквото му е нужно, за да свърши работата. — Простря ръце към нас четиримата. — Ако аз бях необходим за успеха ви, ключът нямаше да ми позволи да си тръгна — щеше да намери начин да ме задържи тук. Така работи той. Локи е хитро копеле. Затова придържайте се към плана си. Вървете в Осхайм и пробвайте ключа.

— Това ли е най-добрият ти съвет, Тапрут? Да го пробваме? — Снори не изглеждаше впечатлен.

— Сигурно можеш да ни предложиш нещо повече. — Опитах се да скрия хленча в гласа си. — Къде е мъдростта на вековете? Питам те! Искам да кажа, ти си по-стар от баба ми. По дяволите, по-стар си от бабата на Кара. — Махнах към вьолвата. Тапрут караше тристата години на Скилфар да изглеждат като младост.

Той се усмихна извинително и посочи нагоре към нощното небе.

— Светлината на слънцето е новородена, гореща от небесните огньове, и изрича жестоки истини, както е присъщо на младите — но звездната светлина, тя е древна и се протяга през невъобразима пустота. Всички ние сме млади под звездите.

— Много красиво — казах аз. — И не особено полезно.

— Шефът ми го държеше в рамка зад бюрото си. — Тапрут сви рамене.

— Локи ли? — изсумтя Снори. — Ти си работил за Локи?

— Повярвай ми, няма да ви е от никаква полза да знаете. — Тапрут се запромъква между отломките към накъдреното море от мъгла, което се плискаше в склона току под нас.

— Да ти повярвам? — извиках след него. — Та Локи е бащата на лъжите! — Сетих се за Аслауг. Даже тя ме беше предупредила за Локи.

— Една лъжа може да е изградена от много истини, а истината да е скалъпена от безброй лъжи, натрупани чак до небесата. — Тапрут махна през рамо към нас с дългопръстата си ръка. — Успех в мисията ви. Ще направя каквото мога, за да ви спечеля време. Не го прахосвайте.

Стоеше до колене в мъглата и бавните течения се протягаха нагоре да увият белотата около него. Още три крачки и изчезна.

Открих лещата му в джоба на панталоните си на втория ден. Пръстите ми, търсещи монета, напипаха хладната гладкост на стъклото и аз извадих сребърния обръч. Сигурно старецът го беше пъхнал там — може би докато стояхме долу в шахтата. Вдигнах лещата към слънцето и светлината заблещука през нея.

— Какво е това? — Хенан смуши коня си към мен. Вече беше съвсем приличен ездач.

— Просто някаква играчка. — „Глей“. Вдигнах я към окото си и погледнах момчето. Не изглеждаше по-различно. Свих рамене и я пъхнах обратно в джоба си.

Следващите два дни яздехме през все по-опустошени от войната райони. Стигнахме ариергарда на армията на Червената кралица и навлязохме в покрайнините на Блужен. Лагерувахме в дъжда, забили колчетата на палатката си в почернялата от пепел кал. Пожари пламтяха в горите, по хребетите на запад, в руините пред градските стени и зад тях. Огньове гаснеха в прозорците на празните каменни черупки, които някога са били домове на богаташи.

Натъпкани четиримата в палатка, която би била тесничка дори за нас двамата със Снори, ние гледахме в светлината на орикалкума как дъждът капе през намасленото платно. Около нас се бяха настанили няколко роти милански стрелци. На предния прът на палатката бяхме окачили флага с кръстосаните копия на Червения предел, за да не би патрулите първо да ни намушкат през плата, а после да задават въпроси. На сутринта щяхме да минем през останките от градските порти и да влезем в град Блужен, за да намерим Червената кралица. Пътуване, което е по-добре да извършиш денем, ако искаш да оцелееш.

От време на време някой далечен вик раздираше нощта. Силите на Червения предел още си играеха на смъртоносна криеница с оцелелите словенски защитници сред горящите руини. Надявах се да влезем и излезем с минимално забавяне, защото се говореше, че само на ден път оттук имало две словенски армии, а съгледвачите им вече кръжали из нивите само на миля от стените на Блужен.

Сънят дойде бързо, както в края на повечето дни, в които си изминал трийсет мили. Спях безпаметно, докато не ме събуди Кара, която пропълзя над одеялото ми към входа на палатката и косата ѝ обърса устните ми. Тя изчезна в нощта и сънят си отиде заедно с нея, оставяйки ме в мрака насаме с мислите ми. А също и с един хъркащ викинг и момче, което рита насън. При такива обстоятелства времето минава бавно, но въпреки това идва момент, в който осъзнаваш, че няма да заспиш отново, че вьолвата я няма прекалено дълго, за да е отишла да отговори на повика на природата, и че както и да лежиш, все някой камък ще се забива в теб.

Излязох навън и открих, че дъждът е спрял, а Кара седи на една съборена стена и се взира в бавното кръжене на звездите над разкъсаните облаци.

— Проверяваш ли ме? — попита тя, когато се приближих, препъвайки се по непознатия терен.

— Аз лично бих искал мен да ме проверяват по-често — казах. — И да ми помагат. Малко помощ би ми дошла добре.

— Баба ти и сестра ѝ са приклещили Синята дама там. — Кара кимна към сиянието над покривите на Блужен.

— Тя си е заслужила всичко, което я чака. — Вече бях близо до Кара и се облегнах на стената, на която седеше тя. — Всичко.

— Така ли? — Кара сви устни и пак насочи вниманието си към звездите.

Отворих уста, но на думите им бе нужно известно време да излязат.

— Разбира се! Тя иска да изгори целия свят, Кара! Не някоя плевня или село, или… — огледах се — град. Целия проклет свят. Само за да може да бъде императрица на пожара.

Кара засмука устна.

— Колелото се върти. Мъдрите хора казват, че не може да бъде спряно. Всичко, което прави Синята дама, е да го побутне още мъничко. Да избере собствен момент за края. Момент, в който някои биха могли да оцелеят. Щом краят е близо, нима е толкова ужасно да го приближиш още малко?

— Да! — Разперих ръце и я изгледах невярващо. — Един ден Хенан ще умре… така че дай да го намушкаме още сега, ако това ни носи някакво предимство! Синята дама си заслужава всичко, което ще направи с нея баба ми.

— Предполагам, че е така, но то не е същото като да грешиш. Замислял ли си се за това, което правим ние, Джалан?

— Че аз почти не мисля за друго. Последното, което ми се е искало по-малко от това да отида в Осхайм, беше да вляза в Ада.

При тези думи тя погледна към палатката.

— Говори ли вече с него?

— За Осхайм ли?

Тя присви очи срещу мен.

— За Хел. За това какво му се е случило, след като го изостави.

— Не съм го… — Мръщенето ѝ пресече отрицанията ми. — Той казва, че е намерил покой. Не иска да говори.

— Мъже! Всичките до един сте идиоти. Големи или малки. Млади или стари. — Тя поклати глава. — Той трябва да говори. Не се е свършило, докато не разкаже на приятелите си за случилото се. И последният глупак го знае. А ти си единственият, който му е останал.

— Хммм. — Бих сложил „провеждането на този разговор със Снори“ доста високо в списъка на нещата, които не ми се иска да правя никога. — Какво точно имаше предвид, като каза, че Синята дама не грешала? Ключът може да ни спаси… нали? Не сме тръгнали за зелен хайвер, или поне не съвсем? Искам да кажа… не съм против слабите шансове… — Всъщност бях, бях много силно против тях. — Но чак самоубийствена мисия?

— Скилфар казва, че дори да успеем да изключим машината на Строителите в Осхайм, това може би само ще забави нещата. Машината ни тласка към унищожение, но когато спреш да буташ нещо, то често продължава да се търкаля само, а ако е стигнало до наклон, може да продължи чак до дъното.

— „Скилфар казва“? Тя пък откъде знае? И откъде знаеш ти какво казва тя?

Кара се усмихна и това ми напомни как едно време я бях задирял.

— Хора като баба ми могат да се пресягат към обучени умове от всякакво разстояние и когато реши да говори с мен, аз мога да ѝ отговарям.

Топлите чувства, размърдали се в мен, изчезнаха мигом, щом си представих как Скилфар ме наблюдава през очите на Кара. За момент въображението ми изписа бръчки върху лицето на вьолвата, изпъна кожата ѝ тук, отпусна я там, изостри това, затъпи онова и я превърна в самата ледена вещица, която ме преценяваше с най-студения си поглед.

Кара плъзна пръсти през косата си, все едно търсеше руните, които бе носила някога. Това разруши магията.

— Значи трябва просто да се откажем, защото може и да не се получи? — Отношението ми към тази идея не бе толкова отрицателно, колкото изглеждаше от въпроса ми.

— Ключът би могъл да отвори проход от времето преди критичната точка до това след нея. Някои биха казали, че е по-добре да използваме ключа, за да наследим бъдещето, вместо да поемаме такъв риск, за да спасим миналото.

— Но когато Колелото се завърти прекалено много, всичко ще изгори — всички ми го повтарят!

— Синята дама казва, че ще има „после“. То няма да прилича на нищо, което познаваме. И онези, които преминат през критичната точка, ще бъдат богове в един нов свят. Синята дама не унищожава света, това го правят Строителите и тяхното Колело. Тя не може да го спре. Баба ти не може да го спре. Скилфар не може да го спре. Всички ние се носим към водопада и колкото и усилено да гребем… ще паднем през ръба. Единственото, което прави Синята дама, е, че гребе напред, набира скорост за скок към нещо ново. Не я е грижа за Мъртвия крал, тя не иска каквото иска той. Той е просто инструментът, който използва, за да разцепи света по-рано от очакваното.

— Говорила си с нея! — Знаех, че е вярно, още докато изричах думите.

— Виждала съм я в огледалото си. — Кара сви рамене. — Тя не е дявол, а аз не съм овца, че да се водя по чуждо мнение. Слушам. Мисля. Преценявам сама.

— И? — Разперих ръце.

— Не мога да реша. — Тя изправи гръб и се плъзна от стената. Около нас закапа дъжд.

— Но тя е зла! Видях я да убива…

— Казваш, че е зла, защото един от хората, които е трябвало да умрат за осъществяването на целите ѝ, е била майка ти. Но целите на Червената кралица са довели до смъртта на хиляди, много от тях майки. Огледай се. — Тя размаха ръка към руините.

— Аз… предполагам… — Помъчих се да намеря правилните думи, с които да ѝ обясня защо греши. — Повечето от тях сигурно са се опитали да избягат.

— Твоите хора са нашествениците. Снори ми каза, че видял едноръкия, който те е измъчвал — облечен в табард на Червения предел, тук, в Блужен, да върви с войниците.

— Джон Резача? — Открих, че съм увил ръце около тялото си и нощта ми се струва по-студена, по-пълна с ужаси. — Мислех, че този копелдак вече е мъртъв.

— Хората, които могат да изкопчат бързо информация от пленниците, са ценен ресурс по време на война, Джал.

— Има някаква грешка. Червения предел не използва мъчения. Ние сме добрите… Ще кажа на кралицата. Ще…

— Погледни зад стената — каза тихо тя в нощта.

Дъждът се бе усилил и хич не ми се искаше да поглеждам зад стената.

— Реши сам, Джалан. Но го направи с отворени очи. — Тя се промуши покрай мен и тръгна към палатката.

Вече валеше сериозно, а облаците бяха закрили светлината на луната и звездите, но един огнен език още играеше над купчина почернели греди на десет крачки зад стената, на която бе седяла Кара. Изругах, прегърбих рамене срещу студените дъждовни капки и се приведох над най-ниската част от стената.

Трупът на млада жена, почти момиче, лежеше свит в подножието ѝ. Лежеше там, както бе лежал през цялото време на нашия разговор, както бе лежал, докато разпъвахме палатката и докато спяхме — вперил в небето очи, пълни със студена вода. Половината ѝ лице бе изгоряло до черно, кожата се белеше на черни квадрати, но личеше, че е била млада, даже хубава, с дълга тъмна коса също като мамината. Дръпнах се почти преди да осъзная, че вързопчето на гърдите ѝ е бебе. Иска ми се да бях по-бърз.

Влязохме в Блужен в сива утрин под студен дъжд. Сълзи за мъртвите.

Отряд от десет пехотинци на Червения предел ни ескортира по главната улица на града. Огънят бе заличил много от признаците на битка, но не се налагаше да се взирам усилено, за да ги забележа. На едно място телата лежаха на купчина, цивилни в униформи от кал, като безмълвна могила. Мъртвия крал би ги пратил подир мен, ако останех достатъчно дълго, за да усети ключа. Видях как войници носят дърва за клада, без да бързат, оплакваха се под тежестта на товара си. Ако тези хора бяха на стените на Вермилиън преди седмица, щяха да тичат, за да я вдигнат!

Зърнахме кулата още преди да видим някаква следа от Червената кралица или силите ѝ. Казвам, че я зърнахме, но всъщност това беше само блестящото отражение на небето, а когато се приближихме, и собствените ни изкривени отражения, както и тези на руините наоколо, върху огледалната повърхност на стената. Мъжете от ескорта ни казаха, че тази кула била досущ като другите, висока и каменна, с пръстен от тесни прозорчета под конусовидния керемиден покрив. Но когато първите войници стигнали до нея, изскочила огледалната стена и оттогава кулата устоявала на атаките, отразявайки всяко насилие.

Войниците, настанени сред руините, омазани с пепел и кал, някои от тях ранени, ни гледаха със сурови очи. Сигурно ме знаеха като маршала, оставил Вермилиън да изгори. Някои ми кимваха мрачно, докато минавахме. Може би знаеха как ще се отнесе Червената кралица към такъв провал и ме съжаляваха.

Отведоха ни до кралската шатра — алена постройка, пред която палатките на генералите и лордовете изглеждаха като джуджета. Сър Роберо, един от опитните воини на баба ми от конфликтите със Скорон, взе северняците под своя опека, а двама кралски гвардейци ме поведоха нататък. Оставих меча и кинжала си на входа.

Шатрата на баба се бе справила по-добре от моята палатка: с копринен външен слой, опънат върху по-издръжлив навосъчен филц, тя, изглежда, бе успяла да задържи навън най-лошото от словенската есен, макар че се зарадвах да видя в единия край няколко купи, в които капеше вода от някакъв шев високо горе.

Гвардейците и офицерите се дръпнаха, за да ми отворят път към дървения трон. Миришеше на мокри тела и стара пот. Фенерите не успяваха да разсеят съвсем мрака, а дебелите килими под краката ми бяха гъсто осеяни с кални дири. Баба седеше с изправен гръб, но по-стара, сякаш от последната ни среща бяха минали десет години, и желязно сиво нашарваше тъмночервената ѝ коса.

— Разкажи ми за моя град.

Колко ли вече знаеше? Не виждах Мълчаливата сестра сред тълпата. Изпънах се пред Червената кралица, вече прегърбена в трона си, и там, в мъжделивата светлина, ѝ разказах за станалото във Вермилиън. И сред всички тези приказки за опожаряването на половината град, за да спася каквото лежи зад стените, за измяната на сина ѝ и за смъртта на братята ми… съвсем забравих да лъжа.

— А сега пътуваме към Осхайм с ключа на Локи по заповед на наместника.

След последните ми думи се възцари тишина. Зачаках присъдата ѝ.

— Каквото, такова. — Говореше уморено. Никога досега не я бях виждал уморена.

— Предлагам ви ключа, ваше величество. — Паднах на едно коляно и протегнах ключа напред с две ръце. Старото ми желание да го запазя до голяма степен се бе разсеяло, след като стана ясно, че ключът е моят билет за Осхайм. — Сигурен съм, че той ще отключи кулата на Синята дама за вас.

— Когато най-силно желаех това нещо… ти го даде на друг. — Тя се приведе напред и посегна с костеливата си ръка. — Изглеждаше твърдо решен, че брат ми трябва да се разпорежда с този ключ.

Запазих устата си затворена, понеже знаех, че ще ме закопае още по-дълбоко. Усещах ключа леден върху дланите си — сякаш можеше да се изплъзне всеки момент.

Пръстите на Червената кралица се протегнаха към дара на Локи, тъмен като лъжа и блестящ.

— Не. — Ръката се сви в юмрук. — Гариус заслужава нашата вяра… моята вяра. Ще занесеш това в Осхайм и ще развалиш лудостта на Строителите.

Една въздишка излетя от мен, аз вдигнах очи и свих длан около ключа.

— Защо не пратите някой по-подходящ за тази задача?

Баба ме удостои с една от редките си усмивки, макар и мрачна.

— Ти си този, който ми напомни за стойността на моя брат, Джалан. Не бих подкрепила плана му само за да възразя на избора му на герой.

— Герой? — Очите ми се разшириха, понеже не успях да потисна напълно избуялата в мен глупава гордост.

— Пък и освен това — каза тя — севернякът е с теб. Изглежда ми способен човек.

Разбира се, помолих за ескорт на север, но баба настоя, че войниците на Червения предел ще привлекат повече беди, отколкото ще осуетят при пътуването си през отломките от империята. Аз възразих, че те могат да пътуват без униформи и отличителни знаци, но тя повтори онази глупост на Гариус, че малки групи можели да минат безпрепятствено там, където по-големи ще привлекат внимание. Истинската изненада дойде, когато тя отклони предложението ми да отключа кулата на Синята дама.

Изведе ме от палатката си и каза:

— Стената на Мора Шивал няма да устоява още дълго на сестра ми.

Трябваше ми малко време да свържа Синята дама с името ѝ — предпочитах да мисля за нея като титла. Едно име я правеше прекалено човечна. Някога тя е била млада, като мен, като Кара. Да мисля за нея по този начин беше неловко. Реката на времето щеше да продължи да ни носи, криволичейки с всяко завихряне на течението… и кой знае в какво можехме да се превърнем?

— Но… едно завъртане на ключа и… — Имитирах отваряне на порти.

Стояхме сами. Вятърът, примесен с лек дъждец, подръпваше плащовете ни, на десет крачки зад нас имаше двайсетина гвардейци, а пред нас стърчеше огледалният пръст на кулата на Синята дама, насочен към небето.

— Казват, че никога никой маг на развалата не е напуснал Колелото. — Червената кралица се взираше в огледалната стена, като че ли търсеше някакъв смисъл в изкривяването там. — Не са прави. Двама са се измъкнали. Мора Шивал е едната. Има в кулата си портал. Смесица от нейните изкуства и науката на Строителите. Фрактално стъкло. Сега повечето от огледалните ѝ врати са счупени, а останалите ще се счупят при пробиването на тази стена. Фракталното стъкло обаче ще оцелее, а то води към…

— Осхайм.

Баба кимна.

— Чакай. Щом тя може да избяга в Осхайм, защо не отиде още сега? Ти сама каза, че там армиите не са от никаква полза. Колелото е по-добра защита от тази нейна стена.

— Условията в центъра на Колелото са трудно поносими дори за един маг на развалата. А напоследък Дамата е отслабена. Загуби твърде много отражения, за да може да стои и да чака в Осхайм без голям риск за себе си. Би избягала там само ако няма друг избор — или в края на всичко, когато на света му остава съвсем малко време.

— Докато ние тропаме по стената ѝ, вниманието ѝ ще е насочено насам, а силата ѝ ще е вложена в поддържане на защитите ѝ. Ти трябва да намериш изхода ѝ в Осхайм и да го унищожиш. Тогава ще дойде моментът да пробием преградите ѝ — когато няма къде да бяга. Когато няма дупка, в която да се скрие. Тогава ще ѝ потърсим сметка. — Челюстите на Червената кралица се стегнаха, щом си представи този момент. — Когато го направиш, сестра ми ще разбере и ще действаме.

— Ти не си виждала Осхайм — той е необятен! Как мога да се надявам, че ще намеря едно огледало? — Като че ли изключването на двигателите на Колелото не беше достатъчно невъзможно, ами сега трябваше да намеря и игла в купа сено, широка пет мили.

— То ще е в сърцето на всичко. Ще го откриеш.

След като не бях успял нито да прехвърля ключа на баба, нито да я накарам да прати някой друг, нито да ми даде армия да ме пази, ми оставаше само едно убежище.

— Ами ако тя е права? — прибягнах към аргументите на Кара.

— Ако така или иначе всички сме загубени, какво значение има дали светът ще изгори днес или утре? Защо най-силните, най-умните да не се спасят, щом не могат да спасят никой друг? Минавало ли ти е през ума да се присъединиш към нея? — Оставих неизречено „и да спасиш и мен“.

Плесницата не бе кой знае колко изненадваща. Нито пък силата ѝ, която ме запрати на земята, хванал се за лицето.

— Ние сме Кендети, Джалан! — Тя се извиси над мен. — Ние се борим. Борим се, когато всяка надежда е изчезнала. Борим се, докато в нас има останала и капка кръв. — Вдигна ме на крака, все едно бях дете, а не мъж висок над шест стъпки. — Ние се борим. — Очите ѝ бяха вперени в моите, твърди като кремък. — Тази жена уби дядо ми. Проля кръвта на моя род. Опита се да убие и мен, и докато ме бранеха, брат ми и сестра ми бяха променени… изопачени в това, което са сега. — Понижи глас и гневът ѝ утихна, но хватката ѝ си остана все така желязна. — Тази жена е живяла прекалено дълго и ще пожертва бъдещето на милиони, за да може самата тя да живее още векове. Да, искам да спася моя град, моята страна, моя народ, и да, ще платя с живота си и с твоя, за да им дам още година, месец или ден. Но ако си говорим честно… Ако искаш да знаеш какво тая в сърцето си, Джалан… Това, което ме движи, е, че няма да позволя на тази кучка да спечели. Тя вдигна ръка срещу мен и близките ми. И ще умре от собствените ми ръце. Няма да има вечен живот за нея. Нито нов свят. Това е война, момче. Моята война. Аз съм Червената кралица — и аз не губя.

Пусна ме и стъпих отново на краката си. Бях знаел какво ще каже. Също така бях знаел, че е права. Или поне по-права от Синята дама. Старите навици обаче умират трудно и трябваше поне да опитам всеки вариант за измъкване.

— Ако я видя в Осхайм, ще я убия с меча, който погуби майка ми. — Аз имах да въздавам собствено отмъщение, в мен гореше мой собствен огън и във вените ми течеше част от кръвта на Червената кралица.

— Направи го. — Рядка усмивка плъзна по устните на баба.

Въздъхнах и увих плаща около себе си.

— Значи имаме късмет, че тръгнах към Осхайм с ключа. Иначе нищо от това нямаше да стане.

Баба завъртя глава и погледна покрай мен. Аз също се обърнах да проследя взора ѝ. Зад гърба ми стоеше Мълчаливата сестра, смущаващо близо. Тя срещна погледа ми със странните си очи — едното бяло, сляпо и пълно със загадки, а другото тъмно като дупка.

— Късмет ли? Късмета го пазим за края на играта — каза Червената кралица. — В Колелото ще ти е нужна всяка трошица от него. Никой не може да надзърне в онова бъдеще, дори за миг.

— Ами тогава… аз да вървя. — Колкото и зле да ми звучеше Осхайм, нямах никакво желание да стоя и миг повече тук, между тези две ужасяващи старици. — А ако… ако всичко проработи? Тогава какво?

Баба ме дари с още една от редките си усмивки, също толкова сурова като първата.

— Светът ще продължи да се върти. Краят ще бъде осуетен, или по-вероятно отложен. Златната гвардия ще пристигне до месец да ме отведе на Събора и Стоте ще повторят същите аргументи, които дуднат още от времето на дядо ми. Може би този път наистина ще изберат нов император и ще закърпят тази наша разделена империя.

Отне ми малко време да осъзная, че съскането зад мен е смехът на Мълчаливата сестра. Приех го като знак да се оттегля.

Снори и Кара ме чакаха с конете до най-големия от няколкото временни склада за провизии. Момчето не се виждаше никакво. Завидях му за свободата да ходи където си ще.

— Тръгваме ли? — повиши глас Снори сред гюрултията около нас. Войниците на Червения предел пъплеха в редици като мравки под командите на ревящи интенданти, за да разпределят струпаните запаси от храна и екипировка.

Аз кимнах.

— Ще се видим на главния път, до голямата църква. Само ми дайте няколко минутки.

— Какво? — Снори сложи ръка на ухото си, но Кара вече бе опряла длан в гърдите му и го буташе нататък. Погледна през рамо към мен.

— Да не вземеш да избягаш!

Не ѝ отговорих, но докато се отдалечавах, не за първи път се зачудих дали не ми чете мислите.

Скитах из руините без посока, но все пак оставах в защитения периметър. Нямах желание да се обяснявам пред отмъстително настроена словенска тълпа. Баба бе заела силна позиция с голям брой опитни войници, но да се задържи тук, докато стигна до Осхайм и запечатам последния изход на Синята дама, щеше да изисква тактически гений, да не споменаваме късмет от всякакъв вид. Единствената ѝ истинска надежда беше, че крал Лужан ще прецени погрешно целта ѝ и ще задържи силите си в Юлана, мислейки, че тя готви атака срещу столицата му.

Шмугнах се в една останала без покрив сграда, за да се спася от ситния дъжд, носен от студения есенен вятър така, че да облива лицето и да пълни очите. Застанал под арката на входа, се замислих над вариантите си и открих, че са ограничени. Някак си отново се бях оказал запътен на север, все още привързан към викинга, и то с вериги, които разбирах не по-добре от първия път. Силата на доброто мнение на Снори за мен почти бе успяла да ме завлече в Ада, макар че накрая беше нужна и силата на ръката му, за да ме вкара там. А сега, някак си, доброто мнение на много хора — от кралицата на Червения предел до едно поганско дете — ме тласкаше към земния ад. Как точно толкова много хора бяха впили нокти под бронята ми, не бях сигурен. Знаех само, че хич не ми харесва. Онзи Джалан, който бе скочил от балкона на Лиза де Вийр, щеше да побегне и да не спира. Нима една-единствена година наистина ме беше променила толкова?

Нещо привлече погледа ми към покритата със сажди вътрешност на къщата, навремето явно доста разкошна. Започнах да различавам разни предмети сред хаоса от черно върху черно. Счупеният бюст на някакъв семеен светец или старейшина, назъбените останки от строшени вази. Взрях се по-внимателно — меч, счупен на парчета, сякаш също е от керамика. Разбутах парчетата с крак и забелязах ярките ръбове. Пристъпих напред, наведох се да огледам по-добре и видях, че дори оцелелите парчета дърво, падналите покривни греди, почернели и изпускащи горчива миризма под дъжда, са с назъбени краища, като че ли са били прекършени без оглед на дървесната структура. Изправих се и се завъртях бавно. Всичко около мен лежеше на остри парчета под слоя чернота, сякаш цялата стая се е пръснала като стъкло от един-единствен удар.

На стената до входната врата бе опряна картина в рамка. Тя беше единственото цяло нещо тук. Отидох до нея и посегнах да избърша с пръст едно петънце. Саждите паднаха в мига, щом пръстът ми ги докосна. Не само на мястото, което бях пипнал, а всичките, свлякоха се като парче черна коприна от полирана маса. А под тях… се появи мъжко лице, но не портрет, а моето собствено, което се взираше изненадано в мен от гладката и безупречно чиста повърхност на голямо огледало.

— Здравей, Джалан. — Аз го казах. Видях устните ми да оформят думите. Но гласът не беше моят.

— Махни се от мен! — Това бяха мои думи и въпреки това устата на отражението ми остана затворена. То ме гледаше с очи, които не бяха моите. Опитах се да се извърна, но взорът му ме приковаваше.

— Аз не съм твой враг, Джалан. Ти искаш да избягаш. Аз искам да ти помогна да избягаш. Ти си фигура на дъската на Червената кралица и тя все те бута към опасност, каквото и да правиш. Аз мога да ти помогна да играеш собствена игра.

— Ти си мой враг — казах, макар че беше права за бягането. — Ръцете ти са оцапани с кръвта на семейството и приятелите ми. И тази кръв е прекалено много, за да бъде простена.

Тя се усмихна. Устата ѝ вече беше повече нейната, отколкото моята, извита както я помнех от младостта на баба.

— Ние показваме най-ясно слабостите си, когато се погледнем, Джалан. Наблюдавала съм те как се гледаш. Чувала съм тайните, които си изричал към отражението си… съмненията… истините, всяко признание. Всички знаехме, че ще си специален. Ти или сестра ти. И те наблюдавахме, но докато Мълчаливата сестра изучаваше пътищата, които могат да те преведат през всичките ти възможни бъдещета, аз изучавах човека, взимах му мярката. Един страхливец може да си прости всичко, ако разполага с правилното извинение, Джалан. Повярвай ми, жилото на всяко предателство, било то към живите или към мъртвите, ще трае само миг в сравнение с радостите, които те чакат. Свободата да правиш каквото си искаш, неограничаван от досаден морал, несмущаван от онзи човъркащ глас на съвестта, която други са ти наложили, с която са те заразили.

— Лъжи — казах аз.

— Колелото се върти, Джалан. Не може да бъде спряно. Промяната не може да бъде спряна. Всичко, което познаваме, ще свърши. Въпросът не е как да се борим срещу това, а как да оцелеем. Наблюдавала съм те и знам, че ти, Джалан Кендет, си преди всичко човек, който оцелява.

— Лъжи — повторих, но най-лошото не беше, че тя почти със сигурност е права, че Колелото не може да бъде спряно. Най-лошото беше, че е права за мен. Можех да си тръгна. Можех да предам всяко доверие, за да си спася кожата. Да, щеше да боли и щях да се проклинам и да унивам… но после? Не мислех, че това ще ме прекърши — не както би прекършило Снори, ако някога съумее да направи подобно нещо. Аз не бях толкова дълбок. Не бях замесен от същото тесто. Снори беше истината. Непоклатим. Неогъваем. Ще устои или ще се счупи, нищо по средата. А аз? Принц Джалан беше лъжа, която си разказвах сам, изменчив, приспособяем, издръжлив… оцеляващ. — Как може някой да преживее края на всичко съществуващо?

Ето го на̀. Това си беше кажи-речи предателство. Бях помолил Синята дама да посее в мен семето на надеждата. Сега отражението ми приличаше и на двама ни — някаква странна смесица — нейната възраст върху моите кости, нейните думи в моята уста.

— Има начини, известни на хората с могъщество. Истинско могъщество, което се корени в ума, а не в титли или земи, или големи армии. Аз ще преведа тези, които ми служат, през пресечната точка на сферите в един нов свят. Но те трябва да са близо до мен в последния момент. Толкова близо, че да ги докосна.

— Значи трябва само да мина през твоята стена и да дойда при теб в онази кула, а? — Надеждата ми поначало си беше крехка, но не бях очаквал да се разкапе толкова бързо.

— Има и друг начин. За човек с ключа на Локи.

— Слушам. — Ръката ми напипа ключа.

— Центърът на Колелото е окото на бурята. Когато световете се пръснат като огледала и всички парченца се посипят, който стои в центъра на Колелото, ще премине невредим. — В отражението ми вече нямаше много от мен, само очите ми, взиращи се от лицето на една старица.

— Казвали са ми, че това не е място, където някой би избрал да чака.

— Двигателите на Колелото продължават да променят света. Колелото продължава да се върти, но намерението на Строителите никога не е било такова. Двигателите бяха създадени да го завъртят до определена точка и не повече, да го задържат на място, да дадат малко магия на всеки Строител и да променят света им от едно устойчиво състояние в друго. Фактът, че Колелото продължи да се върти, съвсем-съвсем бавно, беше грешка, непредвидено събитие. Ние сме тези, които въртим Колелото, когато използваме дадените ни от него сили, а машините в Осхайм ни помагат да го въртим значително по-бързо, отколкото бихме могли да го правим сами.

— Тяхната война сложи край на интереса им към този въпрос и хиляда години превърнаха една малка грешка, която би могла да се поправи, в голяма, която не може. — Синята дама ме гледаше от огледалото, там вече нямаше и помен от моето лице. Изглеждаше стара, макар и не толкова стара като баба ми или сестра ѝ. В лицето ѝ обаче имаше по-малко жизненост — кожата бе изпъната силно върху костите ѝ, тънка като хартия, а очите ѝ бяха замъглени. — Някои мислят, че ключът може да се използва, за да спре двигателите на Колелото, и това ще забави неизбежната катастрофа. Възможно е, но не много вероятно, а представлява такова прахосничество… ключът унищожен, за да ни спечели няколко месеца, в най-добрия случай няколко години. По-добре да го завъртим в обратната посока — да претоварим онези двигатели, да завъртим Колелото, както са го направили някога Строителите, и да предизвикаме края за броени мигове. Човекът, който направи това, ще си гарантира място в новия ред на нещата, а един чист, внезапен преход ще направи по-лесно за умелите между нас да преживеят промяната и да вземат със себе си не само няколко следовници, а десетки, може би дори стотици.

— Ти си пратила Едрис Дийн да убие майка ми. — Вкопчих се в гнева си, той поне изглеждаше чист и без усложнения.

— Това действие не бе породено от злоба, Джалан. Ставаше дума за оцеляване. В сърцето си знаеш, че когато въпросът опре до това да изгориш или да не изгориш, ще избереш да спасиш себе си пред другите. Това е честност. Това е истината в центъра на нашата същност. Ти трябва да…

Нещо изсвистя покрай ухото ми и светът експлодира.

Неопределено време по-късно отворих очи и открих, че светът е по-малко експлодирал, отколкото си въобразявах, макар че определено изглеждаше странно, все едно цялата къща беше паднала настрани. Трябваше ми момент да осъзная, че аз съм този, който е паднал.

Някакво дърпане и пъшкане ми разкри, че някой се опитва да ме върне в седнало положение, макар че се справяше покъртително зле.

— Добре съм.

Седнах и прокарах ръка по лицето си. Обърнах се и видях Хенан да се мръщи срещу мен. Хвърлих поглед към дланта си и видях, че е поаленяла.

— Мамка му! Не съм добре! Кръвта ми изтича!

Надигнах се с олюляване. Земята наоколо бе осеяна с блестящи парченца огледало, които хрущяха под ботушите ми.

— Имаш порязване под окото — каза Хенан. — Сигурно някое парченце те е улучило, когато хвърлих камъка.

— Камъка?

— Огледалото правеше нещо с теб. Беше цялото синьо — като сбъркано небе. Хвърлих камък по него.

— Аха — казах. — Хубаво. — Огледах се. Бяхме само аз и Хенан в почернялата коруба на една богаташка къща. — Е, да вървим.

26.

Оставих Снори и Кара да ни водят през живописната околност на Блужен и нататък към Северен Слов. Инстинктът на Снори за ориентиране на открито изглеждаше също толкова остър сред горите и полята на централните кралства, колкото и сред заледените скали на Норсхайм. Кара също доказа способностите си, като хвърляше своите руни винаги когато пред нас се разкриеше избор и ни посочваше пътя с най-малко съпротивление.

Слов, разбира се, бе настръхнал от слуховете, които върлуваха из провинцията и всеки опасан със стена град, и се стягаше за война. Витаеха дълбоки подозрения, че всеки странник може да е шпионин, но дори разпаленото въображение на словените трудно можеше да си представи Червената кралица да вербува гигантски викинги, руси вьолви или червенокоси северни хлапета за тайни агенти. Аз всячески се стараех да се крия зад Снори и да говоря възможно най-малко при срещите ни с местните. Този подход вършеше добра работа и ставаше все по-лесен от миля на миля, когато оставихме зад гърба си военната зона. До няколко дни вече се бяхме върнали към стабилния напредък и уютните нощи в хановете, на които се наслаждавахме по пътя дотук.

След като се бях консултирал с картите в щаба на баба и обсъдих въпроса с един опасен на вид мъж от нейните хора, който описа занятието си само като „пътуване нашир и надлъж по държавни работи“, смятахме да напуснем Слов през атаро-загреската граница, да се прехвърлим бързо в Чарланд и да прекосим територията на тази грозновата нация, преди да минем през цял Осхайм и да стигнем до Колелото.

Не съм човек, който обича пътуванията. Вярно, обичам да яздя, но като цяло предпочитам да свърша деня там, където съм го започнал, тоест у дома, в двореца на Вермилиън. Не одобрявам чуждите дворци. Съседните държави са в най-добрия случай необходимо зло за намаляване дължината на бреговата линия, тъй като единственото нещо, по-лошо от дълго пътуване по суша, е пътуване с произволна дължина по вода. Накратко, дори с наличието на свестни пътища, топли ханове и полуприлична храна, тая работа с придвижването от точка А до точка Б е силно надценявана.

Бих могъл да ви занимавам с почти безкраен списък от градчетата, през които минахме, мързеливите селяци, които срещнахме, провизиите, които купихме, копитата, които подковахме, бирата, която изпихме, ранните утринни слани, огнените багри на есента, протяжните залези на запад… но истината е, че преди бедата да ни връхлети, под копитата ни бяха отлетели сто мили, без да се случи и едно скапано нещо.

За свят, който изживява последните си дни, всичко изглеждаше като цяло спокойно, поне ако се съдеше по онова, което можеш да видиш от конски гръб по средата на Разделената империя. Небето менеше цвета си между синьо и сиво, без никакви признаци, че ще се разцепи или изгори. Земята бе обагрена в мокрите охрени оттенъци на есента, без серни разломи, зейнали сред стърнищата, без огнени езици, бликащи от новообразували се пукнатини. Даже адът, блъскащ се в стените на Вермилиън, вече ми се струваше като далечен сън.

На няколко пъти се опитах да зачекна темата за пътуването на Снори през Ада. Щях да стигна дотам и със собствено темпо, без Кара да ми прави знаци с очи. Но това вероятно щеше да стане, когато и двамата сме вече старци. За щастие той само поклащаше глава и посягаше към бирата си.

— Каквото било, било, Джал. Историите се разказват сами, когато моментът е подходящ. А за някои моментът никога не е подходящ.

През първата седмица от пътуването ни всяко сенчесто кътче тегнеше от заплаха. Знаех, че Едрис Дийн е някъде наоколо, избягал от обсадата, когато нещата взеха лош обрат. Знаех, че Неродения принц броди из кралствата по работа на Мъртвия крал. И което бе по-лошо от Дийн, по-лошо дори от Неродения принц, знаех, че сестра ми ме търси. Келем беше казал, че тя има нужда от смъртта ми, за да се закрепи в този свят. Марко го беше потвърдил, когато го намерихме прикован към онова дърво в сухите земи. Сестра ми се бе измъкнала от дългото си заточение и бе нахлула в нашия свят през раната, оставена от смъртта на единия ѝ брат. Неродена от ада и обвързана с един лич, сега тя щеше да търси смъртта на последния си жив роднина, за да се закрепи тук. Нуждаех се от нещо по-свещено от татковата благословия върху един кръст, за да разделя сестра си от лича. Докато пътувахме, си отварях очите за такива работи, но на повечето места църковните реликви се срещат рядко, така че вместо това си отварях очите за одрани ужаси, които се опитват да ми скочат от крайпътните храсти.

Всичко това би било достатъчно, за да държи един човек в плен на страховете му и той да гледа на всяка нощ като на един дълъг ужас, когато враговете му могат да му скочат изневиделица. Но някак си, след толкова много дни без произшествия, нормалността на пътя стопи страховете, които би трябвало да ме държат ококорен и треперещ, до нещо почти въображаемо. Яздех със Снори от едната ми страна, Кара от другата, неочакваното есенно слънце грееше в гърба ми, момчето се друсаше в тръс напред… и просто не ми изглеждаше възможно светът да крие такива кошмари.

— Мисля, че съм забърсал нещо викингско. — Демонстративно изтупах ръкава си, когато Снори подкара коня си бавно покрай Убиец. Жребецът се бе поразмекнал малко по време на пътуването и позволяваше на другите кранти да се редуват начело: вероятно гледаше на тях като на глашатаи, които вървят пред един велик крал, за да оповестят идването му. — Не намирам това пътуване на север за толкова ужасно като предишното.

— Това е магията на фиордите — ухили се Снори. — Зоват те обратно. Никой не пътува по-далеч от викингите — ала ние винаги се връщаме. Северът ни вика у дома.

— Сантиментални дрънканици. — Кара ни настигна и подкара коня си от лявата ми страна. — На Удавените острови и на юг от Карлова вода са се заселили повече викинги, отколкото има в цял Норсхайм.

Предусещах, че се задава още един от безкрайните им спорове. Те двамата можеха да обсъждат всяко дребно разногласие часове наред по своя напевен северняшки начин. Накрая щяха да стигнат до цепене на косми заради някакъв смъртно скучен детайл от викингската история. Изведнъж всичко на тоя свят щеше да зависи от това дали Олаф Торгулсон или Торгул Олафсон е отплавал от Хагенфаст през 28-мата година на Железните ярлове или през 27-мата…

Огледах се за нещо, което да им отвлече вниманието, преди да са започнали.

— Да го еба! Това е папата — казах, без наистина да го вярвам, защото да срещнеш нейно светейшество на някакъв си черен път по атаро-загреската граница ми изглеждаше не по-вероятно, отколкото от храстите да изскочи някой нероден.

— Едва ли. — Снори се изправи в стремената, за да види по-добре.

Пътят пред нас се протягаше прав като стрела, като се издигаше и снишаваше с всяка гънка на терена. От скритата хлътнатина на следващата долина една дълга процесия бе започнала да излиза на по-следващото било. Дори от миля разстояние познах без затруднения папския флаг, пурпурен кръст, пърхащ хоризонтално на бял фон. Дузина или повече мъже мъкнеха голяма носилка със златен кръст на покрива, който крещеше „открадни ме“ през делящото ни разстояние, и всичко това бе заобиколено от два отряда копиеносци, по двайсет души отпред и отзад, носещи достатъчно остра стомана, за да накарат и най-закоравелия разбойник да си направи оглушки.

— Е, ако не е папата, е някоя адски важна особа. — Татко никога не бе получавал такъв ескорт, въпреки че беше кардинал.

— Трябва да стоим настрани от тях — каза Снори.

— Не се притеснявай, църквата се отказа да гори езичници още преди години. — Посегнах да го потупам снизходително по рамото. — Всичко ще е наред. В наши дни преследват само вещици… о… — Хвърлих поглед към Кара. — Може би наистина трябва да се държим настрани. В толкова голяма процесия със сигурност ще има поне един инквизитор.

Разбира се, когато хората, които искаш да избегнеш, се намират пред теб на най-хубавия път в непознат район и се движат в същата посока, само че по-бавно… това обикновено означава да намалиш ход и да ги следваш.

Яздехме зад тях със скоростта на пешак, поддържайки разстояние от над половин миля. Сегиз-тогиз папската процесия се показваше отново, изкачвайки се по някоя от гънките на хълмистия пейзаж. Заваля дъжд.

— Можем просто да ги подминем — предложи Хенан.

— Момчето е право — каза Снори. — В тръс ще изминем разстоянието от тила до авангарда им за десет секунди.

— Те изпълват пътя. Ще трябва да се отместят за нас — казах. — Може да попитат по каква работа пътуваме — а ако с тях има инквизитор, вероятно съвсем скоро ще разберат. — Пръстите ми намериха издутината на ключа на Локи под жакета ми. Инквизиторите надушваха такива неща — макар че да ги обвиниш в използване на магия би било все едно да се вържеш сам за кладата и да извикаш да донесат факла. Даването на обяснения за ключа пред представител на Римската инквизиция не беше нещо, което ми се искаше да правя. На някои хора са им изтръгвали езиците само за изричане на имената на фалшиви богове.

Дъждът се усили, докато светлината гаснеше, а духовниците и тяхната стража все така не даваха признаци, че ще свърнат от пътя да потърсят подслон за през нощта.

— Май ще ги следваме чак до Осхайм. — Изплюх дъждовна вода. Сгъстяващата се тъмнина ми действаше потискащо, изпълнена с всички онези заплахи, в чието забравяне бях станал толкова добър напоследък. Неканен се появи образът на Дарин, брат ми, лежащ мъртъв край Апанската порта… миг по-късно видях как ръката на неродената ми сестра мърда под кожата му, търсейки изход. Бях му дарил покой с меча на кръста си, но сестра ми бе намерила нужната ѝ врата след броени часове, пробивайки си път към този свят през все още топлия труп на Мартус. Дали сега беше там навън? Създание на Ада, все още окървавено от фалшивото си раждане и жадуващо за живота ми?

— Джал? — Усетих ръка на рамото си. Ръката на Кара.

Трепнах и едва не замахнах към нея.

— Какво? — Думата прозвуча остро.

— Някой идва — каза тя.

Тропотът на копита се приближи, докато се отдръпвахме от лявата страна на пътя. Един-единствен кон, усърдно пришпорван.

Мъжът изплува от мрака и дъжда и почти се загуби отново от поглед, преди да дръпне юздите и конят му да се изправи на задните си крака с протестиращо цвилене.

— Подминавал ли ви е ескортът на кардинала? — Той отметна качулката си. Черната му коса бе полепнала по челото му, а лицето отдолу беше изпито, озъбено от изтощение или от заплаха.

— Не — казах. — Кой кардинал? Какво правят те по тия далечни места?

Мъжът ме пренебрегна, вдигна качулката си и извъртя коня обратно към пътя. Може би се беше обидил от думите „по тия далечни места“. Все забравям, че хората, които не са от Червения предел, имат склонността да смятат собственото си кралство за центъра на империята.

— Кой кардинал? — извиках.

— На Хемалунг — подвикна той през рамо и гласът му почти се изгуби сред дъжда и тропота на копита.

— Какво значение има как му е името? — попита Хенан.

— Как ѝ е името — поправих го. Една идея бе започнала да се заражда в мен, толкова мащабна, че засега само едно нейно ъгълче беше успяло да се подаде в черепа ми. — Хемалунг е вторият по големина град в Чарланд. — Честно казано, не можех да назова първия, нито някой друг, нито какъвто и да било факт за кралството — но знаех, че Хемалунг е град, защото познавах кардинала му.

— И как ѝ е името? — Снори се приведе напред да чуе и плъзна ръка по късия черен гъсталак на брадата си, сякаш за да изстиска дъжда от нея.

— Гертруде. — Помнех я като набита жена, наближаваща шейсетте, с тънки устни, дълбоко хлътнали очи, посивяващи къдрици. Неведнъж беше гостувала на татко в Римската палата. — Ще препусна напред и ще подновя запознанството си с добрия кардинал.

— Защо? — Кара изглеждаше също толкова мокра като коня си, дъждът капеше от носовете и на двамата. — Можем да намерим някой хан. Да се подслоним за през нощта. Има голяма вероятност утре вече да не ни стоят на пътя.

— Тя има нещо, от което се нуждая. Снори ще ти каже какво е.

— Не мога — възрази той.

— Казаха ни за него в Ада… — Килнах глава в очакване, но видях, че Снори все така ме гледа неразбиращо, а ухото ми се пълнеше със студена вода, затова размахах ръка. — Една черна душа, заслужено прикована към доста голямо дърво…

— Марко? — Снори вдигна раздразнено ръце. — Не бива да вярваш на нищо, казано от него! — Той се обърна към Кара. — Джал си мисли, че кардиналски печат може да раздели сестра му от лича, който я е изкарал от Хел.

— Ще го направи! — Бях сигурен в това. — Мъртвите не могат да лъжат. — После добавих не толкова уверено: — Нали?

— Така или иначе това е пълна глупост. — Снори смуши коня си. — Щом един кардиналски печат е толкова свещен, как очакваш да разделиш кардинал Гертруде с нейния?

— Ще го открадна. — Хвърлих поглед към Хенан. — Аз съм не по-малко богобоязлив от всеки друг принц и безпощадно честен, но в отчаяни времена…

— Ти открадна ключа на Локи от Кара — отбеляза момчето.

— Е, ами… той поначало си беше мой. Както и да е — не засягай тази тема. Ще го взема.

— Ще го „вземеш“? — Снори повдигна вежда. Бях прекарал няколко часа в опити да усвоя изкуството да повдигам само една вежда, но това умение ми убягваше. Вероятно е нещо вродено за северняците.

— Как? — попита Кара.

— Посткоитално. — Докато седях на мокър кон в дъжда, идеята не ми изглеждаше особено привлекателна. Припомнянето на последния път също не усили привлекателността ѝ.

— Спал си с кардинал? — Снори се приведе към мен, върху лицето му се бореха изненада и веселие.

— Е, строго погледнато, спане нямаше. — Опитах се да постигна точния хладно небрежен тон. Не съм сигурен, че го уцелих. — Но да, познаваме се в библейския смисъл.

— Вашите кардинали не са ли… стари? — попита Хенан.

— Преди колко време е било това? — попита Кара.

Смушках Убиец да ускори ход в опит да се отърва от любопитните северняци, притискащи ме от всички страни.

— Преди много.

— Колко много? — Снори ме настигна. — Преди малко време си бил на дванайсет. Не си бил на дванайсет, нали?

— Разбира се, че не. Много по-голям.

— Лъже — обади се Кара от лявата ми страна.

— Малко по-голям. — Чувах кикотенето на Снори през дъжда. — Ако искате да знаете, Гертруде ми беше първата. Беше много нежна…

Прекъсна ме смях и от двете ми страни.

— Поганци, проклети да сте! — Пришпорих Убиец в галоп. — Ще се върна с печата до сутринта. И ако стражата ви хване да се мотаете наоколо, ще им препоръчам да ви изгорят като вещица и неверници.

Отпуснах юздите на Убиец. Дъждът и тъмнината намаляваха видимостта до под трийсет метра, обаче никога не бях виждал по-прав път, а и местните го поддържаха добре — беше застлан главно с чакъл, но в някои участъци имаше калдъръм и дори павета.

В галопирането има нещо, което никога не ми омръзва. Това е някакво единение, което ти дава контрол над мощ, много по-голяма от твоята собствена… не, контрол е прекалено силна дума — ако беше контрол, голяма част от удоволствието щеше да се изгуби… ти си водач, проводник. Мисля, че това е най-близкото нещо до разбиране на чародейството, до което съм стигал.

Десет минути по-късно, прогизнал до кости, но зачервен и сгорещен от ездата, вече знаех, че скоро би трябвало да настигна кардинала. Забавих коня си, защото не исках да ги връхлетя изненадващо и да се окажа случайно набучен на някоя алебарда, преди да съм оповестил намеренията си… или по-скоро лъжите си, тъй като истинските ми намерения вероятно биха довели до съвсем умишленото ми набучване на алебарда.

Едва не пропуснах коня, защото стоеше извън пътя в проливния дъжд. Самотен тъмен кон, със сведена глава, в покрайнините на малка горичка недалеч от пътя. Винаги съм имал око за конете и този ми се струваше познат. Огледах се и зърнах едно място върху чакъла, което изглеждаше по-тъмно от останалите… може би оцапано с кръв. Приближих се към коня. Той побягна плашливо, но аз видях достатъчно, за да се почувствам по-уверен, че е добичето, яздено от вестоносеца, който ни беше подминал.

— Наемен убиец? — Изрекох думите на глас, макар че нямаше кой да ме чуе, а и дъждът ги заглуши.

Извъртях коня си обратно към пътя и продължих с по-бавен ход, объркан.

Не след дълго стигнах до ариергарда на колоната — сенки в дъжда, нарамили алебардите си и поклащащи се в ритъма на марша.

— Минава пътник! — Реших, че е по-добре да запазя анонимността си възможно най-дълго. Отначало никой от тях не даде признак, че ме е чул. — Минава пътник! — извиках пак и всички спряха като един. Без да обръщат глави към мен, целият ариергард, две дузини мъже, отстъпиха встрани от пътя.

— Минава… — Подкарах Убиец между тях — осем редици от по трима и никой не вдигна очи, докато се изравнявах с него; всички бяха с онези безизразни лица, които войниците от домашната стража често си придават, за да създадат илюзия за уединение у хората, над които бдят.

Носилката беше голяма, можеше да побере шестима, ако се притиснат един към друг. Във всеки ъгъл на правоъгълния покрив висяха фенери, но нито един не беше запален. Кардинал Гертруде сигурно пътуваше с личен секретар, помощник и най-малко един-двама свещеници. Надявах се, че не е намерила място за инквизицията.

— Ще отдам почитания на кардинала… — Говорех достатъчно високо, за да ме чуят през гръмкото барабанене на дъжда по накатранения покрив на носилката. Капитанът на стражата ѝ вече трябваше да ми се е представил и да е поискал документите ми. Вместо това цялата колона просто стоеше и не ми обръщаше внимание. — Вижте сега… — Цялата напереност изчезна от гласа ми, тъй като все още нито едно лице не се обръщаше към мен. Ледена вода потече по гърба ми заедно с увереността, че тук има нещо ужасно нередно.

Извъртях Убиец на място — ловко движение, което жребецът владееше добре. С краката си, притиснати плътно към тялото му, усещах нервно играещите мускули — конят беше уплашен и като се има предвид, че бе получил името си от нормалната си реакция срещу заплаха… аз също се уплаших. Погледнах черната лъскава врата на носилката с емблемата на папския орден и водните капки, покрили короната и сърпа на Хемалунг. Носачите стояха, без да помръдват, навели мокрите си глави, и изведнъж силно ми се отщя да отварям тази врата.

Докато гледах, ми се стори, че водата, капеща под вратата, е по-тъмна, отколкото би трябвало.

— Ами аз… ъъъ… забравих нещо. — Забих пети в ребрата на Убиец. — Извинете, грешката е моя.

Вратата на носилката започна да се отваря бавно, като че ли вятърът се бе промушил покрай ръба ѝ и я бе задърпал. Сякаш някаква ледена нематериална ръка бръкна в гърдите ми, провря пръсти между ребрата ми и стисна здраво.

Порив на вятъра отметна изцяло вратата и тя се тресна в стената на носилката. Остатъците от дневната светлина се оказаха недостатъчни, за да пробият мрака вътре, и разкриха само едно нещо — бяла порцеланова маска, каквато някой богаташ би могъл да носи на маскарад. Очите зад процепа останаха невидими, но въпреки това режеха като счупено стъкло. Маската от операта на Вермилиън!

Забих пети в хълбоците на Убиец и полетях като арбалетна стрела. Неродения принц изскочи от носилката тъй опустошително, че трески от нея профучаха покрай ухото ми, докато галопирах приведен. Понесе се след нас като мощен вятър през гора. Влажен разкъсващ звук ни следваше по пътя. Копиеносците се обръщаха, докато прелитахме покрай тях, и се опитваха да вкарат в действие оръжията си, но се оказаха мудни и странно некоординирани даже за церемониални гвардейци. Трябваше да се приведа, за да избегна остриетата на последните две алебарди, и ето че най-сетне се озовахме на открито, Убиец и аз срещу мрака и дъжда.

По принцип не е препоръчително да се озърташ назад, особено когато бягаш презглава от някаква опасност. Какво ще стане, да не би да започнеш да тичаш по-бързо? Това не е донесло нищо хубаво на жената на Лот и макар че не бях усвоил кой знае колко уроци от библията, би трябвало да се придържам здраво към този. Е, поне се държах здраво за коня си, така че успях да не падна. Може би мракът ме спаси, като скри достатъчно подробности, за да опази разума ми. Докато Неродения принц се носеше покрай гвардейците с плющяща кардиналска роба, всеки мъж изригваше в червена касапница от разкъсана плът и бели кости. Съдържанията на телата им политаха към принца и полепваха по него, където го докоснат, стичаха се, пренареждаха се, така че крачка по крачка той растеше и се променяше.

— Мили боже! — Сритах Убиец, за да го подтикна към по-големи усилия, но той вече даваше всичко от себе си. Може да бе най-свирепият жребец, тичал някога по полята на империята, но в този случай един и същи безумен ужас правеше и двама ни страхливци.

В каквото и да се превръщаше Неродения принц, едно бе сигурно — то не беше бавно. Бясното влажно хрущене не заглъхваше зад нас, докато Убиец напрягаше сили. Всъщност даже се усилваше, приближаваше се и ставаше все по-свирепо.

Громоленето на тежки нозе започна да заглушава тропота на копитата на Убиец. Студена кръв пръскаше по гърба ми при всеки нечленоразделен рев на чудовището. След броени мигове челюстите му щяха да ме смъкнат от седлото. На пътя отпред някакви фигури изплуваха от мрака, но очите ми бяха пълни с дъждовна вода и не можах да различа кои и какви са.

— Помощ! — Това бе вик, който изцеди всичкия въздух от дробовете ми.

Останал без други варианти, кривнах надясно, опънах юздите на Убиец и го пришпорих за гигантски скок, който ни пренесе през канавката и двуметровите храсти зад нея. Във връхната точка на скока зърнах преследвача си, който вече ме застигаше, но все още бе на пътя. Той се опита да ме последва, но се оказа прекалено тежък за толкова рязък завой. Създанието, в което се бе оформил нероденият, приличаше на дракон от легендите. Гигантски одран дракон, чиято мокра провиснала уста разкриваше зъби от човешки ребра.

Последното, което зърнах от него, преди храстите да го скрият от погледа ми, бяха кървави нозе с нокти от бедрени кости, които дращеха в търсене на опора върху павирания път, докато той се мъчеше да завие, обърнал широката си страна към тримата конници на пътя, които в момента скачаха от конете, за да избегнат сблъсъка.

Приземихме се с разтърсващ удар и едва не си избих предните зъби в тила на Убиец. Инстинктът ми подсказваше да не спирам, да драсна право през полето. Здравият разум успя да нададе само слабичък вик от дъното на съзнанието ми, където бе натикан, но тъй като този вик засягаше неизбежното окуцяване на Убиец, ако препускам презглава по неравен терен в тъмното, което би ме оставило сам в очакване онзи дракон от трупове да ме намери… се вслушах в него. Извих коня силно наляво и го насочих към една ниска част от храстите.

Нероденото чудовище сигурно бе загубило равновесие и се беше врязало странично в конете. Два от тях лежаха по гръб край пътя и ритаха. Северняците, изглежда, се бяха измъкнали, без да ги смажат. Снори дръпна Хенан извън обсега на копитата на по-близката кобила, докато тя се опитваше да стане.

Третият кон беше паднал заедно с чудовищния дракон и сега лежеше преплетен с него. Изглеждаше дребен в сравнение със звяра и цвилеше така ужасяващо, че щях да си изпусна мехура, ако не бях минал вече през този етап на няколкостотин метра по-назад. Докато нероденият се изправяше, конят — кестенявата кобила на Хенан, Оръженоска, се „обели“ и стана част от чудовището, плътта и костите ѝ бяха засмукани и преразпределени по скалъпеното тяло. Фенерът, носен от един от ездачите, лежеше разбит в локва от танцуващи пламъци и очертаваше неродения в зловещ релеф.

Снори бутна Хенан към Кара и се върна пеш по средата на пътя.

— Аз съм преплувал Реката от мечове. Наточил съм брадвата си в йотнарска кост в студените кътчета на подземния свят. Аз съм Снори вер Снагасон и съм убивал такива като теб и преди. — Надигна брадвата и някак си острието ѝ отсече един проблясък от нощта. — Тази нощ ще се върнеш в Хел.

Драконът от трупове се отръска. Парцалива плът се влачеше под мускулестото му туловище, крепено от четири дебели крака. Главата му, с уста достатъчно широка да погълне човек, се килна първо насам, после натам и събраните гръбнаци пукаха дълбоко в крадената плът, докато се огъваше. Сега порцелановата маска беше враснала в челото на звяра — една-единствена бяла люспа сред разранената плът. Две очни орбити се взираха във викинга. От дълбините им гледаха очите, които бях зърнал толкова отдавна в операта на Вермилиън — не можех да ги видя, но усещах омразата им.

— Ти. — Отначало това бе звук на кръв, гъргореща в болно гърло, а после някак си се превърна в реч. — Ти дръзваш да стоиш насреща ми?

— Да стоя насреща ти? — Снори изглеждаше толкова самотен насред празния път, със стичащия се по цялото му тяло дъжд. — Викингите не стоят! — И вдигнал брадвата, клетият безумец се хвърли в атака.

Нероденият май бе не по-малко изненадан от мен; стоеше и гледаше как Снори изминава разстоянието помежду им. Колкото повече се приближаваше той, толкова по-гигантско ми се струваше чудовището и толкова по-неравен сблъсъкът.

Докато Снори изминаваше последните няколко метра, ревейки бойния си вик, нероденият замахна към него с ноктестия си крак от сурово месо, който бе широк наполовина на височината на Снори. Севернякът се хвърли под замаха с краката напред, плъзна се по мокрите камъни и някак си успя да стане и да стовари Хел в свирепа дъга, която завърши в центъра на челото на неродения, пръсна порцелановата маска и се заби до половината.

Нероденият, увит в своето тяло от множество трупове, завъртя драконоподобната си глава, изтръгна Хел от ръцете на Снори и го халоса отстрани, от бедрото до мишницата. Ъгълът не беше удобен за хапане, но силата на удара откъсна северняка от земята и го запрати във въздуха по траектория, която го отнесе извън пътя, над храстите и в полето, където той се стовари с глухо тупване в калта на около метър пред мен.

Според ограничения ми опит всеки удар, който отхвърля човек във въздуха, обикновено го убива. Веднъж видях как кон изрита едно от конярчетата в двореца. Нозете му се отлепиха от земята и то прелетя може би една пета от разстоянието, прелетяно сега от Снори. Не знам дали е било мъртво, преди да падне, но и да не е било, умря скоро след това. Когато го претърколиха, видях острите върхове на счупените му ребра да стърчат около мястото, където го бе улучило копитото. Останалата част се беше забила в дробовете му.

В сравнение с неродения рисковете от препускането по пресечен терен в тъмното бяха нищо работа. Би трябвало да съм изчезнал още преди Снори да падне на земята, но вместо това открих, че съм клекнал в калта и го преобръщам. Цялата му лява страна беше в кръв.

— М-можеше… да мине и по-добре — изграчи той, когато въздухът нахлу обратно в дробовете му.

— Ти си… ранен. — Не се сещах какво друго да кажа. От другата страна на храстите нероденият ревеше и се мяташе. Не изглеждаше да се приближава. Може би ядеше Кара. Бях си представял множество печални кончини за себе си, но никоя не включваше да бъда убит в калта от чудовище на самотен отрязък от пътя.

Снори изстена и се претърколи на здравата си страна, хванал се за ребрата. Ръката му се отдели от тях оплескана с кръв и стомахът ми се преобърна.

— Цял съм. — Той успя да си докара една алена усмивка и аз осъзнах, че кръвта е на неродения. — В името на Один! — Снори се надигна и седна, превит като човек, който е потрошен отвътре.

— Как изобщо си жив? — Станах и отстъпих крачка назад. Изглежда, относително ниската скорост и голямата площ на сблъсъка бяха успели да го пренесат по въздуха, без да направят тялото му на каша.

Протегнах ръка да му помогна да стане, но преди той да стъпи на крака, храстите се разтвориха — нероденият си пробиваше път през тях.

— Мамка му! — Изтеглих меча си: една клечка за зъби би ми била от същата полза. — Какво правиш? — Снори още беше на земята и измъкваше нещо сияещо от кесията на кръста си. — Прибери го! — Светлината само щеше да помогне на създанието да ни намери по-бързо.

Твърде късно. Грамадният кошмар завъртя глава към нас и студената злоба в очичките му ме прониза. Стоях парализиран, на ръба да захвърля меча и да си плюя на петите, зарязвайки всякаква чест в името на привилегията да умра на петдесет метра по-далеч от пътя. Създанието се люшна напред със страховито гъргорене, но изглежда не можеше да се откъсне от храста. Черни корени се бяха увили около краката му.

— Кара! — Вьолвата сигурно бе поработила върху пленяващата магия, която бе дала такъв чудесен резултат срещу Червените викинги край Колелото на Осхайм. Силата се върна в десницата ми и пръстите ми се свиха около дръжката на меча. Хвърлих поглед към Снори. — Какво, по дяволите…? — Той беше извадил кутията с призраците и сиянието ѝ превърна дланите му в черни силуети, когато я отвори и я обърна към лицето си.

— Имаме нужда от Баракел! — извика Снори в отвора на кутията, където кипеше хаос от тъмни и светли петънца.

При храстите нероденият изрева и се метна напред. Вековни корени застенаха и заскърцаха под напрежението. Няколко се скъсаха с остър пукот. Другаде пък мъртвата плът се раздра, за да се изтръгне от оковите, а после се преоформи.

Снори се надигна на колене.

— Ключът, Джал. Това е начинът да го пуснем навън. Той живее там вътре.

— Нещата не стават така, голям тъп… викинг такъв. — Но още докато го изричах, извадих ключа на Локи и насочих треперещия си меч по посока на неродения, който вече изкореняваше последния държащ го глог.

— Напротив, стават! — Снори се изправи, притиснал една ръка към тялото си, а с другата протегна кутията към мен. — Напротив. Стават. — В погледа му имаше такава убеденост, че аз също повярвах.

Костеливи нокти се забиха в калта и нероденият се втурна напред. Пуснах меча си.

— Баракел! — изревах, грабнах кутията с призраците и насочих отвора ѝ към неродения. Мушнах ключа в дъното ѝ и го завъртях.

Светлината, която бликна отвътре, вече я бях виждал веднъж, макар че тогава се намирах в палатка, която едва не лумна в пламъци. И сега, както и тогава, светлината на Строителското слънце превърна мрака в ослепителната белота на дюните под най-свирепия пек. Нероденият изпищя и плътта му завря. В следващия момент невъзможната яркост на това неестествено зарево угасна и на нейно място стоеше Баракел, какъвто го бяхме видели веднъж преди, при вратата на маговете на развалата: сияен ангел с меч, изрязан от самото слънце, девет стъпки дълъг и пламтящ. В мига, щом се появи, го познах. Никой друг не можеше да си докара този израз на неодобрение, когато очите му се спрат върху мен.

Миг по-късно нероденият се вряза в Баракел и мечът се стовари. Даже един четириметров ангел не можеше да спре съвсем създанието. Драконовото му тяло бе изградено от труповете на петдесет или повече души и Баракел бе отхвърлен встрани. Но крилете от бронз и злато се разпериха да поемат импулса и яркият му като пещ меч отсече главата на неродения от раменете с един-единствен удар.

Тъмноалена кръв швирна от шията на чудовището в гъста струя, докато цялата змийска дължина на тялото му се загърчи, мятайки се насам-натам. Миг по-късно се изкриви и разкъса като тесто, по гърба му изникнаха глави и очи на трупове, оформяха се нови крайници, завършващи с нокти от ребра или гръбначни стълбове, размахващи се като пипала. Още една конвулсия и цялата тази мутирала маса се уви около Баракел и го повали на земята.

— Хайде! — Снори грабна меча ми и се хвърли с куцукане в мелето.

— „Хайде“ ли? Ти току-що ми взе скапания меч. Какво да използвам аз? Псувни ли?

Извадих камата си и останах на място, загледан в битката. Тя объркваше взора ми: бясно движещи се намотки мъртва плът, черни върху ярките крайници на ангела, пърхащи сияйни криле, дерящи черни нокти и от време на време сред всичко това се мяркаше огненият меч, който хвърляше бързи сенки, бягащи през полето. Зървах тук-там Снори, като мишка, тормозеща индуски питон. Мечът на Едрис Дийн сечеше некромантията, обвила неродения, но толкова малки резки едва ли имаха значение.

Погледнах към десетте сантиметра желязо в юмрука си, после се огледах за Убиец, но той беше изчезнал — даже неговата свирепост се бе превърнала в ужас при гледката и звуците на такава битка. Полуочакваната червена вълна от берсеркерска ярост не се надигна в мен, само някаква горчивина, гняв, че тази твар, изтъкана от най-силната човешка омраза, която се утаява в най-дълбоките пукнатини на Ада, ме е тормозила толкова дълго. Нероденият бе сложил началото на моето пътешествие, беше разрушил живота ми, а сега, изглежда, щеше да му сложи и край. Протегнах камата пред себе си. Да умра в битка редом със Снори в светлината — или сам няколко минути по-късно в мрака? Понякога изборът на един страхливец съвпада с този на героя.

Кара ми каза, че съм крещял, „ундорети“, когато съм нападнал. Нямам спомен за това, но съм сигурен, че бих крещял „Червения предел“.

27.

— Махай се, проклета да си, и кажи на Балеса, че искам херинга за закуска. — Стиснах здраво очи срещу дневната светлина. — И дръпни тези проклети пердета!

— Време е да ставате, ваше величество. — Гласът на прислужничката звучеше саркастично вместо уважително.

Понечих да се мушна под завивките и открих, че са мокри и студени.

— Какво, по дяволите… — Отворих очи срещу някаква ярка светлина току пред лицето ми. Всичко ме болеше. Поне беше спряло да вали.

— Как си? — Кара беше приклекнала до мен, омазана в кал и с мокра коса. Държеше орикалкума между нас.

— Умирам. — Раздвижих с една ръка челюстта си. — Мисля, че съм си счупил всичко.

— Добре е — подвикна тя през рамо.

Снори изникна от нощта и ми подаде ръка да ме вдигне. Хенан се появи от нищото, повече кал, отколкото момче, и ме хвана под другата мишница, докато Снори дърпаше.

Поех си дълбоко дъх и веднага съжалих за това.

— Мирише като погребение в кенеф.

— Ти миришеш така. — Снори преметна ръка през раменете ми и ме насочи към смърдящите останки на неродения. Дълги пера осейваха разровената земя и светлината им гаснеше пред очите ми.

— Баракел? — попитах.

Снори поклати глава.

— Унищожиха се взаимно.

Кутията с призраците лежеше затънала в калта наблизо и сиянието ѝ привлече погледа ми. Посочих я и казах:

— Вземи това, Хенан. — И когато той се втурна да изпълни заръката, добавих: — И не му позволявай да докосне кожата ти.

Той се върна, понесъл кутията внимателно, с ръкави дръпнати над дланите. Отърсих се от ръката на Снори, пристъпих напред да я взема и преди да е успяла да призове някакъв древен роднина, извиках в нея:

— Баракел!

Моментално в дълбините ѝ грейна същата онази мъглива светлина и аз я отдалечих от себе си. Един Строителски призрак изникна над отвора. Виждах в този мъж нещо от Баракел: същия орлов нос, леко хлътналите очи над изпъкналите скули, широкото чело, но това, което ме убеди, че призракът е Баракел, бе как пламтеше в пъти по-ярко от всеки, видян дотогава.

— Регистрирано е объркване — разнесе се гласът от кутията. — Барет Кел.

Призракът срещна очите ми и заговори със собствения си глас.

— Наричай ме Бари.

— Аз… — Тия работи винаги са ме изнервяли. — Ти мъртъв ли си?

— Аз съм само библиотечен запис, Джалан. Барет Кел умря преди много векове, в третата война.

— Но аз те познавам. Ти си Баракел.

Призракът засия още по-ярко. Заслоних очи.

— Когато светът изгоря, аз бях един от малцината, които успяха да напуснат плътта си и да се изкопират в енергийните полета. Станах дух, би казал ти. Онзи Бари, който живееше в месото, където се е родило съзнанието ми… той изгоря. Тъжно време беше.

— Баракел? Това си ти, нали? — Наклоних кутията и призракът се наклони заедно с нея. Този призрак бе нещо повече от някакъв си „библиотечен запис“ — усещах го жив, зареден с енергия и индивидуалност. Забелязах го, когато той се наклони заедно с кутията — раздразнено мръщене, някаква осъдителност в начина, по който присви устни. — Наистина си ти!

Баракел кимна и се усмихна неохотно.

— Аз съм. Или поне мое ехо, резониращо в това устройство. Няма да изтрая дълго. Къде е езичникът? Изкарай го напред.

Снори пристъпи в светлината.

— Баракел. Ти се би добре.

— Ти ни спаси. — Намръщих се към ангела, сега само призрак на човек, умрял преди цяло хилядолетие, мъж на петдесетина години, леко оплешивяващ. На улицата изобщо не бихте го забелязали — и все пак чрез силата на волята си той бе наложил своя отпечатък върху вселената, толкова дълбок, че беше носил духа му през всичките тези години, откакто плътта му се е превърнала в пепел. — Как… как стигна от това… — Върнах го в предишното му положение. Сложи му една туника и би могъл да мине за прислужник в двореца. — До това? — Кимнах към останките на неродения и големите димящи рани, които мечът на Баракел бе оставил в тялото му.

Баракел се ухили и махна с ръка покрай главата си в самоосъдителен жест.

— В началото бяхме като богове, тези от нас, които избягахме в… стихиите, бихте ги нарекли вие… Бродехме толкова надалеч. Светът е като листо, а ние имахме достъп до цялото дърво. Годините отлитаха незабелязано. Отначало беше неусетно. Хората се върнаха, малцина оцелели, излезли от бункерите след цели поколения или разселващи се от места, толкова затънтени, че не бяха понесли преки поражения. Те ни притеглиха обратно. Ние си мислехме, че идеята е наша — че сме дошли да гледаме новия възход на човечеството, да го водим. Но истината бе, че техните очаквания ни привлякоха; техните легенди ни оформиха, малко по малко, толкова бавно, че не усещахме как става, нито пък разбирахме процеса, и се превърнахме в онези легенди, които те разказваха за нас.

Докато Баракел говореше, светлината на неговия призрак от данни отслабваше.

— Живях прекалено дълго. Толкова много години, толкова много съжаления. — Той стана мъждив. — Някога обичах да гледам изгрева на слънцето. Преди промяната. Преди светът да престане да бъде толкова прост. Будех се само за да го видя как изгрява над Пиренеите. — Гласът му заглъхваше и той заваляше думите. — В онзи последен ден не гледах изгрева. Искаше ми се да го направя… И съжалявам за това. Може би… повече, отколкото за останалото. — Той млъкна, вече по-блед от призраците, които кутията показваше обикновено. Кутията гаснеше заедно с него, светлината ѝ се топеше под пръстите ми. — Понякога си мисля, че истинският Бари Кел умря в деня, когато бомбата ме изпари, а аз съм само ехо, колебание на светлината. — Вдигна очи към мен. Вече съвсем приличаше на дух, само бледи линии загатваха човешката фигура. — И това… което виждаш тук, е само ехо на онова ехо, носещо се в кутия от фокуси; старият Баракел… ангелът, наложен върху прост ИИ, за да изрече последните му думи.

— Благодаря ти — каза Снори. — За мен беше чест да се бия рамо до рамо с теб, Баракел, беше чест да отблъскваме заедно нощта.

— Виждам го. — Думите вече бяха толкова тихи, че можех да си помисля, че си ги въобразявам.

— Какво виждаш, Баракел? — Когато бяхме обвързани, му се присмивах, смятах го за трън в благородния си задник, но сега гърлото ми се стегна около думите и трябваше да стисна зъби, за да ги изрека без запъване.

— Изгрева… вие… не го… ли виждате?

— Аз го виждам — обади се Снори.

— Прекрасен… е.

— Да.

Кутията в ръцете ми беше тъмна. И безмълвна.

Странно е да гледаш смъртта на един дух, който е споделял ума ти. Нито Снори, нито аз продумахме, докато се връщахме на пътя.

Още по-странно е да разбереш, че някога той е бил човек с надежди и мечти като твоите и с всичките глупости, които хората носят у себе си. Замислих се за казаното от Баракел в последните му минути — как се измъкнал от плътта и се почувствал като бог, за безграничния му потенциал, само за да се окаже притеглен в историите, които хората разказват за него, окован от очакванията им и най-сетне оформен от тези истории в нещо ново.

— Жал ми е за него — казах, когато прекрачих канавката и се обърнах да видя как другите си проправят път през останките от храстите. — Никога не е имал възможността сам да си бъде господар, този човек… или дух… или каквото е там.

Кара ме погледна на минаване, с лека усмивка на устните.

— Да не мислиш, че ти си много по-различен, принц Джалан?

Намръщих се и понечих да ѝ възразя, но вещицата беше права. Очакванията на хората ме бяха повлекли на север, противно на всеки мой инстинкт — връзка също толкова здрава като магията на Сестрата. Думата „принц“, името „Кендет“, историята за Аралския проход — всичко това бяха клопки, в които бях уловен. Да, аз се бях опитал да ги използвам, да се измъкна от тях, да ги изопача… но докато се въртях, се бях превърнал в нещо ново. Точно като Баракел. И точно толкова неусетно.

Оказа се лесно да съберем оцелелите коне. Може би те се страхуваха не по-малко от мен да останат сами в дивото, но така или иначе и трите излязоха предпазливо на пътя скоро след като се събрахме там. Продължихме да яздим в тъмното, просто за да се отдалечим от останките на неродения. На никой от нас не му се нравеше идеята да спи, докато той лежи там, невидим, но наблизо.

— Хайде. — Вдигнах Хенан зад мен на Убиец и забелязах колко е натежало момчето. Подкарах коня ходом, отдалечавайки го от този на Кара. — Леко, Убиец. И никакво хапане, иначе ще те прекръстя на Дезертьор.

След няколко минути стигнахме до останките от кардиналската процесия. Пътят приличаше на пода на костница: парчета от мъже, които нероденият не бе имал време да вгради в себе си, красяха стометров отрязък от паветата. Снори сви юмрук около орикалкума и скри най-лошото от нас.

— Чакайте. — Спрях, щом стигнахме до натрошените останки от носилката на кардинал Гертруде. — Дайте ми един момент. — Скочих от седлото и това ми напомни колко ме боли всичко. Като стъпвах внимателно, отидох до носилката, без да настъпя нищо, което някога е било човек. Обърнах няколко от по-големите парчета и махнах доста трески, преди да намеря онова, което търсех. Избърсах кръвта от ръцете си и замъкнах багажа на кардинала при другите.

— Още ли се надяваш да откриеш печата? — попита Кара.

— Той беше стръвта. Принцът би го запазил, за да го използва отново, ако тази хитрина не успее. Но не би искал да го държи у себе си, нито да го даде на някой от мъртвите си.

— Убил е всички тези хора само за да ти устрои клопка? — попита Хенан. Изглеждаше доста нелепо, курдисан върху Убиец.

— Вероятно му е доставило удоволствие. Освен това е добра маскировка за придвижване на север, да вдигне отново мъртвите и да тръгне по главния път. Че кой ще спре един кардинал? А нероденият е знаел, че имам нужда от нещо като… това! — Извадих печата от един стегнат вързоп пурпурни одежди. — За да се надявам да оцелея при среща със сестра си. — Завъртях го в ръце: няколко кубични сантиметра сребро, пищно украсено от четирите страни, оформено като пръстен от петата и гравирано в печат от срещуположната шеста страна. Притиснат върху бучка изстиващ восък, такъв печат би могъл да упълномощи изгарянето на еретик, построяването на манастир или да препоръча канонизирането на някой грешник за светец. Изпробвах го на всичките си пръсти и успях да го надяна през кокалчето на безименния пръст на лявата си ръка. За щастие кардинал Гертруде беше жена със солидна обиколка и пухкави пръсти. — И, разбира се, черешката на този план е била, че заплахата от папски инквизитор, с тяхното прословуто ниско мнение за езичниците, вероятно ще ме накара да се представя сам.

Изправих се и захвърлих торбата, след като не намерих в нея никакви други символи на кардиналския пост. Може би щях да задигна златните разпятия, ако бях сам — или дори пред очите на неверници, но сега, когато се насочвах към Осхайм, не ми се струваше подходящ момент да гневя Всевишния.

— Този хубавец ме спаси. — Плеснах Убиец по шията. — Е, също така и ти, Снори, и Баракел.

Кара се прокашля в шепа.

— И Кара. А вероятно и Хенан. И конете също. — Погледнах я да видя дали е доволна. — Както и да е. Ако Убиец не беше толкова добър в бягането, героят от Аралския проход можеше да срещне доста неприятен край на това място.

28.

Чарланд ми напомняше за Туртаните. Което никога не е хубаво. Селяните бяха по-кални и загрубели от онези, които човек може да срещне в по-цивилизованите южни земи, но поне не се намирахме толкова далеч на север, че да сме излезли от християнския свят. Като цяло християнският селяк си знае мястото по-добре от езическия и е по-вероятно да показва уважение и да зачита дадената свише власт на един благородник. На север малцина ярлове са отдалечени на повече от две поколения от кръвожадния грабител, завзел жалката шепа скали, над които те понастоящем претендират да властват.

За щастие, като изключим това, че е мокър и претъпкан с поточета, езера, реки, блата и мочурища, Чарланд беше благословен с десет години непрекъснат мир. Това означаваше, че с пари в джоба човек може да измине големи разстояния за кратко време по добре поддържани пътища и да намери що-годе свестен подслон всяка вечер.

Близостта, възникнала между Снори и Кара и между Снори и момчето по време на пътуването ни на юг, започна да расте отново. В този викинг имаше някакъв магнетизъм, който привлича хората, и нещо в него изпитваше нужда да бъде баща. Някои жени копнеят за бебе; може би пък някои мъже имат нужда да отгледат син. В най-добрия случай аз се бях отнасял към Хенан като разхайтен чичо, но Снори поемаше по-голяма отговорност: учеше момчето, без никога да изглежда като учител — учеше го на всичко, от връзване на възли до мятане на ножове, от разчитане на терена до разчитане на руните на Севера, надраскани в прахта.

Като ги гледах тримата, признавам си, жилваше ме ревност, но примесена с предпазливост. В известен смисъл това беше като да завиждаш на човек, застанал на някой висок чукар, за гледката и същевременно да си благодарен, че не те тласка подтикът, който би отвел нозете ти до ръба на такава бездна. Снори обичаше твърде лесно: този капацитет за обич, тази всеотдайност привличаше хората към него, но в същото време го разголваше за възможността да бъде смъртно наранен. С брадва в ръка Снори се бе оказал почти неудържим, нямаше от какво да се бои. И въпреки това сега подаваше на света пръчка, с която да го набие. В Осхайм бе достатъчно трудно човек да опази собствената си кожа. Да заведеш там едно дете беше лошо. Да заведеш там един син беше като да опреш нож в гърлото си и да помолиш света да го пререже.

Едва когато наближихме границата с Осхайм, атмосферата на благоденствие и добро настроение започна да се разсейва. Селата станаха по-редки, на пътя имаше по-малко хора, нивите изглеждаха занемарени и горичките растяха безпрепятствено, а вътрешността им бе мрачна и притеснителна.

На стотици мили зад нас, дълбоко във вражеската територия, баба ми и цветът на армията на Червения предел водеха отчаяна битка, за да удържат Блужен и да запазят обсадата на кулата на Синята дама. Сигурно им оставаше малко време, а и на всички други не им оставаше кой знае колко повече според често повтаряното пророчество за всеобща гибел. И въпреки това с всяка миля, изнизала се под копитата на Убиец, ми се искаше да забавя ход, да удължа пътуването, да правя каквото и да е, само и само да не стъпвам пак в Осхайм и да позволя на Колелото да ме придърпа към ужасите в сърцевината си.

— Светът се променя. — Кара яздеше до мен, докато минавахме брода на една рекичка, пресякла пътя ни в несполучливо наименуваната Светла гора. Използваше онзи тон, с който обичаше да казва нещо дълбокомислено — имах чувството, че го е забърсала от Скилфар.

— Така ли? — Наистина ми се искаше да не е вярно. Тогава бихме могли да се върнем у дома.

— Не го ли усещаш? — Тя кимна към ярката линия отпред, където пътят пречеше на дърветата да се съберат. Небето изглеждаше някак чупливо. Сякаш дори само един по-силен звук можеше да го пръсне на парчета, които да се посипят върху нас. — Всичко изтънява. Магията изтича през пукнатините.

— Онова твое заклинание, за пленяването на неродения в храстите, подейства добре.

— По-добре, отколкото би трябвало. По-добре, отколкото съм виждала да действа където и да било, освен край Колелото.

Същата нощ лагерувахме в гората; студена черна нощ, в която сякаш целият лес се движеше около тънките стени на палатката.

По някое време на следващия ден, докато следвахме стари и обрасли дърварски пътеки през безименен горски масив, преминахме в кралство Осхайм недалеч от мястото, където то се среща с Чарланд и Маладон. Вече се намирахме на север от град Ос, където крал Аларик се е сгушил в края на собствените си владения, сякаш го е страх да навлезе по-навътре.

След още един ден дърветата като че ли също загубиха кураж и отстъпиха място на жалка и унила пустош, обрасла с ниски храсти, където единственото, което забавяше вятъра, бяха честите проливни дъждове, понякога примесени с мокър сняг.

В далечината тъмнееше някаква сянка, като синина в небето, която ни подсказваше, че Колелото ни чака, а на Хенан — че се връща у дома. Тази нощ за първи път от година усетих придърпването на Колелото, макар да ми се струваше, че то винаги си е било там, още откакто впи нокти в мен, докато бягахме от Червените викинги. Спах неспокойно, на пресекулки, бедната вечеря от сушено месо и сухари дразнеше стомаха ми и във всеки един момент знаех, че Колелото е някъде там, знаех точната посока и знаех, че нозете ми, нетърпеливи да ме отнесат дотам, няма да ми позволят да спя дълго.

Слънцето ни завари вече на крак, да се готвим за пътуването.

— Този път е по-силно. — Снори бе приклекнал до малкия огън и подгряваше овес и вода в малко почерняло котле.

На изток слънцето се криеше зад ниски облаци, разпервайки розови лъчи върху перленото небе. На север Колелото чакаше и ни придърпваше.

— Много по-силно — каза Кара. — Върти се по-бързо и приближава точката на разпад. — В утринната светлина тя изглеждаше неземно красива, очите ѝ бяха странно размътени, както когато правеше магии, а от плитките ѝ стърчаха непокорни косъмчета, сякаш се намирахме в центъра на електрическа буря. Силата на Колелото отекваше в нея.

— Колко още остава? — Земята беше преминала в ниските хълмове и нагънатите долини на родината на Хенан, небето над главите ни бе жълто-пурпурна рана и се виеше в голяма спирала над една централна точка право пред нас.

— Около две мили по-малко от последния път, когато попита, Джал. — Снори яздеше отпред, поклащайки се с хода на добичето си, така че виждах от него само широките му плещи под кожената шапка и гъстата черна коса, падаща по врата му.

— Може би двайсетина мили — смили се над мен Кара.

Хенан яздеше с мен на Убиец, настанен върху купчина одеяла, привързани към седлото ми. Словоохотливостта му се бе изпарила, щом стигнахме покрайнините на Колелото, където дядо му някога бе гледал кози. Този път се приближавахме от юг и не бяхме видели никакви признаци на живот, нито двукрак, нито четирикрак, с изключение на два гарвана, летящи на запад.

Земята още не бе придобила онзи ненормален и чужд вид, срещащ се по-нататък, но всичко в нея създаваше чувство за погрешност — тревата беше в неубедителен оттенък на зеленото, а вятърът, изпълнен с шепоти, рисуваше странни шарки сред тръстиките, растящи нагъсто около мочурищата в долината.

— Виждаш ли ги? — попита Снори.

— Не. — Надявах се, че са плод на въображението ми. — Какво са те?

— Плод на въображението ти — обади се Кара зад мен. Мъчеше се да попречи на крантата си да се паникьоса.

— А, хубаво. — Беше ми се сторило, че сенчести фигури ни следват от двете страни, доста далеч от нас, и или изчезваха, когато погледна право към тях, или отказваха да придобият ясни очертания и оставаха мъгляви петна на средно разстояние, като точици в окото.

— Това е лошо. Много лошо. — Кара се огледа. — Колелото се пресяга наистина надалеч и започва да облича страховете ни в плът. Очаквах нещо подобно, но доста по-навътре.

— По дяволите. — Няколко седмици добри намерения се стопиха като снежна топка, хвърлена в пещ. — Нищо няма да излезе от тази работа. Нямаме никакъв шанс. — Бях прекарал времето си в притеснения какво мога да направя, ако наистина стигнем до сърцето на Колелото, успявайки някак си да замажа въпроса как всъщност ще стигнем дотам. Докато се взирах в неясните форми, някои от тях започнаха да ми се струват по-плътни, по-ясно очертани. Особено една, която потъмня и започнаха да ѝ никнат дълги тънки крака. — Мамка му! Трябва да бягаме! — Дръпнах юздите на Убиец. Галопът му ме беше отнасял в безопасност и преди, значи можеше да го направи пак.

— Джалан! — Гласът на Кара ме прониза и лиши ръцете ми от сила. — Трябва да се успокоиш, да изпразниш ума си.

— Да изпразня ума си? Какви ги говориш, по дяволите? — Умът ми беше врящ котел, никога не съм умеел да заглуша гласовете в него; дори когато се наслаждавам на бокал вино на някой балкон след боричкане между чаршафите, мислите ми представляват бушуваща маса от това и онова, и може би и кога. — Не мога!

— Тогава се съсредоточи върху нещо друго, някакъв хубав спомен, нещо мило и свидно.

— Аз… не се сещам за нищо, да му се не види! — Въображението ми бързо изкривяваше всеки образ, изникнал в ума ми, в някакъв ужасяващ кошмар и там, сред тревите, още една бледа сянка потъмня и започна да придобива формата на ужаса в главата ми. Помислих си за Лиза де Вийр, но още щом си я представих, прелестно нашарена в ивици от светлина и сянка, коварното ми въображение започна да размишлява как Колелото би могло да ме нарани чрез нея — плътта около устата ѝ се свлече, разкривайки триъгълни зъби около лакома паст. — Трябва да се махна! Ще погубя всички ни.

Тръснах юздите на Убиец, но Снори се пресегна и ги хвана.

— Джал! — Той щракна с пръсти пред носа ми. — Не е нужно да изпразваш ума си, нито да го пълниш с нещо хубаво, трябва само да слушаш. — Снори извъртя Убиец обратно към Колелото и подкара коня си бавно напред. — Една история може да преведе човек през мрачни места. Историите имат посока. Една хубава история води мислите на човек по определен път и не им дава възможност да се отклонят; в ума ти няма място за нищо друго освен за историята, която се разгръща пред теб.

— Каква история имаш подръка, Снори? — попита Хенан. — Да не е онази за йотуна, който откраднал чука на Тор?

— Боже, само не разказвай някоя от вашите саги за чудовища! — Вече ги виждах, ледени великани, излизащи с клатушкане от мъглата, точно каквито ги описваше Снори.

— О, не, тази история е по-мрачна. — Снори се обърна в седлото да ни погледне. — Но ако ви я разкажа откровено, у вас няма да остане място за нищо друго. Няма да мислите за Хел, който иде от Колелото за вас, защото аз вече ще съм ви го разкрил.

И така, докато яздехме към Колелото на Осхайм, Снори вер Снагасон за първи път заговори за пътуването си през Хел. Може би разказваческото изкуство на Снори винаги е било един вид магия, а в такава близост до Колелото деликатното му обаяние бе взето и превърнато в нещо по-могъщо. Знам само, че думите потекоха около мен, и като в някакъв лош сън аз се озовах отново в Ада и виждах само онова, което ми разкриваше разказът на северняка.

Снори се извръща от съдилището с колонадата и поглежда към нощта на Хел, оживяла от бурния вятър на нейното приближаване.

„Джалан!“, пищи сухият въздух. „Джалан!“

И ето я, стои пред него — дете, не по-голямо от собствената му сладка Еймирия, бледо като призрак, но с някакво вътрешно сияние. После изчезва. Завихряне на вятъра я разкрива от дясната му страна, слаба млада жена с празни очи, облечена само в струйките дим на онова, що я язди, килнала глава на една страна и изучаваща Снори с неземно любопитство. Вятърът заговаря пак с жилещ глас, изпълнен с песъчинки и студен. Сега тя е бебе, лежащо на няколко крачки от дясната му страна, бледо и безмълвно, което го гледа с очи по-тъмни от нощта на Хел. Пипала от лича, с който е обвързана, се издигат над нея като прозрачни змии, но в сиянието им няма топлина. Детето, което никога не е видяло света, и личът, на който е било дадено, преплетени заедно, чакащи да се върнат като нероден в земите на живите.

„Джалан!“

— Не съм аз — казва Снори.

Нероденият изсъсква, формата му се променя в нещо грозно, лишено от постоянство и яснота, и на преден план излиза личът.

— Надушваш го, нали? — казва Снори. — Унищожението на един от твоите? Той ме нападна в Хел и сега е нищо. — Надига брадвата си. — Ще се пробваш ли?

Вятърът надава вой и призрачният нероден се разпада и се понася вихрено към съдилището. Снори потреперва и сваля брадвата с надеждата, че е спечелил на Джал достатъчно време да се измъкне.

В далечината, където вятърът е утихнал и мракът се е спуснал отново на земята, от която е бил вдигнат, се вижда мъртвешкото небе. То е с цвета на скръб и нарушени обещания. Снори тръгва отново; болката, жаждата и гладът на Хел са втъкани в самата му плът, така че всяка крачка представлява отделна битка.

Той се надява, че Джал ще се измъкне — момчето е порасло по време на тяхното пътуване. По-малко от година, но мекотата в него се е стопила, за да разкрие част от онази стомана, която личи така ясно у Червената кралица, макар че Джал може би тепърва ще го осъзнае. Задгробният живот изглежда толкова тих без постоянните оплаквания на принца. На Снори той вече му липсва. Усмивка стопля лицето му. Дори в Хел Джал може да го накара да се усмихне.

Снори продължава нататък, към пустошта, където царството на Хел граничи с други места, ледените земи и огнените земи, където живеят йотуните и трупат сили за Рагнарьок. Има и други, по-странни места, всички сплетени в едно от корените на Игдразил. Земята се надига и разделя, сякаш замръзнала в предсмъртна агония, натрупана в сбити хребети, набраздена от дълбоки проломи, издигаща се към шеметни висини.

Малцина бродят тук, само някоя и друга душа, крачеща упорито към своята цел, и на два пъти тролове, прегърбени и бързащи сред разхвърляните канари. На места се възправят монолити, кули от черен базалт, с око изсечено на всеки, сякаш за да намекне, че богинята гледа дори в покрайнините на владенията си.

След заминаването на Джал този Хел, през който върви Снори, заприличва все повече и повече на разказите, които скалдовете пеят през дългите нощи около гаснещите огньове в залите за пиршества. Снори знае, че самата Хел седи на трона си в центъра на тези земи, разделена на две половини, като нощ и ден, все едно Баракел и Аслауг са били разсечени от главата до чатала и слепени в едно същество. Въпреки дълбочината на убеждението си Снори не може да не се радва, че пътят го е отвел до покрайнините, вместо до двора на Хел. Той смята да наруши нейния закон, но предпочита да не го прави с нея зад себе си.

В далечината от кървавочервения прах се издигат хълмове, застрашително тъмни. Равнината пред тях е осеяна с мъртви изкривени дървета, древни и закърнели от вятъра, без нито един лист по тях и без никакъв помен от зеленина.

Снори тръгва.

— Гграааа!

Снори се извърта към внезапния зов, вдигнал брадвата. Не вижда нищо. Кървавият прах се надига около нозете му, стига до коленете му.

— Граа! — Гарван, черен и лъскав, кацнал на едно дърво на няколко метра зад него, свил дългите си нокти около сух клон. — Виж ти, това е странно. Жив човек в Хел. — Гарванът накланя глава първо наляво, после надясно, измерва с поглед Снори.

— По-странно от говорещ гарван ли?

— А може би всички гарвани умеят да говорят, но повечето предпочитат да не го правят.

— Какво искаш от мен, дух?

— Не съм дух, само гарван, и искам каквото искаме всички: да гледам, да се уча, да отлетя обратно и да прошепна тайните ни на Бащата на всичко. И може би сочен червей.

— Наистина ли? — Снори сваля брадвата си, смаян е. — Ти си Мунин?… Или Хугин? — Спомня си имената на двата гарвана на Один от разказите на жреците. Съвсем уместно си е спомнил първо Мунин — паметта, — а Хугин — мисълта — е изисквал малко повече мислене.

Гарванът надава още един грак, отръсква перата си и се отпуска.

— Майката и бащата на всинца ни. Всички ние летим подир тях.

— О. — Разочарованието на Снори проличава в тази дума. — Значи не говориш в ухото на Один?

— Всичко, що говори, говори на Один, Снори, син на Снага, син на Олаф. — Птицата избърсва човка в клона до себе си. — Защо си тук? Защо вървиш към пустошта?

Снори знае своята цел — но не му е хрумвало да се усъмни в пътя си.

— Дошъл съм за жена си и децата си. Начинът, по който ми ги отнеха, беше грешен.

— Грешен?

— Аз не оправдах доверието им. Провалих се.

— Всички се проваляме, Снори. Накрая всички се проваляме. А често и по-рано.

Снори открива, че е притиснал ръка към лицето си, тежестта на спомена се спуска върху него и чувствата го задавят.

— А какво трябваше да направя? Да ги оставя? Не можех да зарежа нещата така. Дали ще спечеля, или ще загубя, битката ми е тук. Какво друго мога да направя?

Гарванът се отръсква пак и едно перце се понася надолу между мъртвите клони.

— Не искай съвет от мен. Аз съм само птица. Само спомен.

Снори подсмърква, засрамен от сълзите си. Мислел е, че е прекалено пресъхнал, за да плаче. Чувства се глупаво и го боли.

— Мислех, че те ще се явят пред богинята. Мислех, че ще се явят пред Хел и тя ще види доброто в тях с бялото си око и няма да види лошо с черното. Те би трябвало да са в Хелгафел… — Свещената планина чакаше малките и онези, които не са убити в битка… макар че боговете знаеха, че Фрея трябва да се е борила, за да спаси децата си. Но Хел не би я разделила от Ейми и Егил… със сигурност не би я възнаградила така за доблестта ѝ, нали? Главата на Снори се върти и му се струва че самият Хел кръжи около него, така че той и гарванът са в центъра на всичко, и целият свят е съсредоточен в този един-единствен въпрос. — Защо са тук?

Снори избърсва очите си с ръка и поема дъх да повтори въпроса, но клонът вече е празен. За момент той се чуди дали птицата изобщо е била там. После кляка и вдига самотното перце от ръждивия прах. Изправя се и го пъхва в кесията си, а после продължава през мъртвата гора към далечните хълмове.

Тук небето изглежда по-близко и въпреки че си остава все така монотонно, някак си съдържа заплаха от буря. Не само то, но и целият район — сякаш е затаил дъх в очакване. Севернякът спира очи върху високото било и скърцайки със зъби, започва дългото си изкачване.

Снори се катери по грубите склонове, по скали, които му причиняват болка без друга причина, освен че ги докосва — сякаш са създадени от болка. Видения на Осемте кея изпълват ума му, докато се пресяга, хваща се, издърпва се и пак отначало. Селото му се издига над Уулиск, над кейовете, дали името му: разпръснати колиби, които той познава достатъчно добре, за да се движи между тях в непрогледна нощ, понякога кьоркютук пиян. Вижда собствения си дом, Фрея на вратата, със златна коса, сипеща се по раменете ѝ; сините ѝ очи се усмихват и в ъгълчетата им има малки бръчици; едната ѝ ръка лежи на рамото на Ейми, другата роши косата на Егил, червена между пръстите ѝ. Зад нея се появява Карл, стърчащ с цяла глава над втората си майка и рус до бяло като истинската си майка — обещава да стане висок като баща си. Даже на петнайсет е по-висок от повечето мъже.

Какъв ли би пораснал Егил от мършавото енергично хлапе, жадно да проучи всичко, което светът може да му предложи или да крие? Винаги готов за една или друга пакост. Момчето бе обожавало Снори…

— Аз го оставих да умре. — Хваща се пак за скалите. Изръмжава от усилие. Спечелени са още няколко стъпки височина. — Оставих ги всичките да умрат.

Снори вдига очи и премигва да избистри взора си. Никоя болка, която е изпитал в Ада, не може да се мери с болката, заседнала в гърдите му в деня, когато откри Ейми в снега, обезобразена от блатните духове, които Свен Скършигребло бе довел в Осемте кея. Тази болка е обвила сърцето му, расла е и го е стягала все по-здраво със смъртта на всеки от тях, неотслабваща с времето, броня срещу онова, което може да му предложи светът, а също и затвор. „Ще свърши обаче. Тук, в Хел, всичко ще свърши.“

Снори не може да каже колко време му отнема катеренето. Без ден и нощ, без храна и вода, без нищо живо толкова близо, че разстоянието до него да се измерва в такава дреболия като мили, времето тече по собствени, странни пътища. Снори не може да каже колко дълго му е отнело катеренето, но когато най-сетне стига до билото, има чувството, че някъде по пътя е остарял.

Билото открива гледка през нагънатия терен, където лабиринт от сухи долини, задънени каньони и дълбоки разломи се простира чак до тъмния хоризонт. Небето е оцапано със сенки, като че ли по него са разхвърляни бледи облачни ленти, вкопчени от долната страна на света над Хел. Всяка сенчеста линия образува някаква част от шарка, голяма спирала, която се върти прекалено бавно за окото и центърът ѝ се намира в някаква точка на мили оттук, над лабиринта.

— Виждам го. — Снори оставя за момент брадвата и вдишва дълбоко. — Идвам за теб, Фрея. — Избърсва кръвта от ръцете си. — Идвам за всички ви. — Той има цел. Фрея ще е там с децата му. Сега и целият Хел не може да го спре.

Убиец се подхлъзна на един камък и раздрусването за момент ме изтръгна от разказа на Снори. Бяхме навлезли дълбоко в земите на Колелото, може би почти толкова дълбоко, колкото при първото ни идване. Изправени камъни, всеки от тях по-висок от човешки бой, се редяха в пет близки успоредни линии, които сякаш се раздалечаваха, идейки към нас, подминаваха ни и се устремяваха напред, за да се слеят в безкрайността. Храстите растяха твърде високи, на болнави и изкривени групички. Чух да зоват името ми сред камъните… бледа дългопръста ръка се протегна иззад един от по-близките, древен и обрасъл с лишеи. Затворих очи и разказът ме увлече отново, носейки ме по различен път.

Бледа дългопръста ръка се протяга крадешком иззад един камък. Движението привлича погледа на Снори, отклонява го от прашната земя по дъното на клисурата и го насочва към стръмния ѝ каменист склон. Той е навлязъл на няколко мили в лабиринта и оцапаната със сенки спирала над главата му изпъква по-ясно отпреди. И през всичките тези прашни мили не е видял дори заблудена душа.

— По-добре излез и се покажи — казва той и надига брадвата.

Тясна глава надниква през назъбения ръб на скалния корниз на трийсетина метра над дъното на клисурата. Отначало Снори го взима за лич и кръвта му изстива, но създанието е болнаво жълто вместо бяло и главата му прилича повече на птича, нездраво сливане на човка и глава, а не е безокият клин на лич. То се измъква на открито с писък като от стържене на нокти по плоча и Снори вижда малки триъгълни зъби в месестата човка и дълго кокалесто тяло с гребен от шипове по гръбнака.

— Демон. — Снори се ухилва. — Време беше. Хайде да видим за какво те бива. — Зад усмивката си знае, че тази твар може и да го погуби. Личът е притежавал съкрушителна мощ. Снори се е бил с тролове в света на живите и едва е оцелял — силата им многократно надвишава човешката и са стряскащо бързи. Въпреки това червената песен на войната се надига в него и болката се оттича от крайниците му, сякаш уплашена.

Създанието вдига глава и надава крясък, който отеква в клисурата; звучи като вик, прекъснат от прерязано гърло. То се спуска по скалната стена, като прескача по няколко метра тук-там, улавяйки се с нокти, дълги като пръсти и бели като злоба. Съборени камъни се търкулват надолу заедно с него и падат на земята само секунди преди трипръстите му широки нозе да стъпят на нея.

Докато демонът се приближава предпазливо, подскачайки насам-натам като хищна птица, Снори чува как няколко гласа отвръщат на неговия зов — отдалеч, но не достатъчно далеч.

Създанието го връхлита и брадвата му замахва нагоре, врязва се там, където шията среща главата, разсича гръкляна и се забива в мозъка. Демонът рухва в конвулсии и Снори пуска брадвата, за да се отдръпне от вършеещите крайници. След няколко секунди пристъпва към трупа през облака прах, вдигнат от предсмъртните му гърчове, хваща дръжката на брадвата, опира крак от едната страна на лицето на демона и изтръгва острието. Млечнобяла кръв се процежда неохотно от раната, воняща на развала.

Първите демони, откликнали на зова на другаря си, изскачат иззад един остър завой на клисурата на стотина метра оттам. Водачите им, трима на брой, имат малки прилики с убития от Снори, но никои двама не са еднакви. Другите се виждат само като смътни фигури в прашния облак, вдигнал се зад най-бързите. Много са.

Тъй като няма лък, Снори се премества само колкото да опре гръб в една скала, а после стои и гледа приближаването им; знае, че броят им ще го надвие. Демоните се носят с вой напред, пъстра смесица, варираща по цвят от въглищносиво до бялото на пресечено мляко; някои са високи колкото тролове и кльощави, други ниски и тежки, трети не по-едри от деца и със закърнели криле.

Снори разкършва рамене и се приготвя да ги посрещне. Натъжава го, че ще умре сам от ръцете на такива зле оформени ужаси, но никога не е очаквал да се върне от Хел и краят в битка навярно е най-доброто, което може да очаква.

— Ундорети сме ние. В битка родени. Размахвай чука, размахвай брадвата, от бойните ни викове нека и демоните треперят.

В последните мигове, преди врагът да го връхлети, Снори усеща момент на покой. Никой родител не бива да надживее детето си. Никоя болка не е по-силна от тази синовете и дъщерите ти да умрат със съзнанието, че в края си ги провалил. Снори ще умре, борейки се да ги спаси — това е най-близкото нещо до поправяне на онази неправда, до което може да стигне.

Първият демон губи вдигнатата си ръка, а миг по-късно и главата си от същия удар. Вторият демон, набит и приличащ на вълк, спира острието на Хел, поемайки го в черепа и мозъка си. Снори последва движението и прикляка и третият демон, който скача към него, прелита над главата му, за да се вреже в скалата отзад. После останалите го връхлитат с десетки.

Снори се отказва от защитата на скалата почти моментално. При масови атаки е важно да не бъдеш притиснат към нищо. Въртящата се брадва ги възпира добре, но ако заседне в тялото на някой противник, дори и за миг, лавината нападатели ще го повали. Викингът отстъпва назад по неравното дъно на клисурата, оставяйки след себе си отсечени демонски крайници, потръпващи в праха. Кръвта им вони на развала и го кара да се дави.

Снори стига до стръмната скална стена и продължава битката достатъчно близо до нея, за да задържи нападателите от едната си страна, като същевременно все пак може да замахва, отстъпвайки през цялото време. Прашният облак го скрива от повечето му врагове, макар че те са все така близо и го търсят на сляпо, а крясъците и воят им изпълват клисурата.

Някакво грамадно създание с дългурести ръце, кожа на буци и глава като канара нанася удар, който отваря дълбоки резки върху гърдите на Снори, пропускайки със сантиметри вените и сухожилията на врата му. В отговор той го улучва със замах нагоре, разсича гръдния му кош и отнася долната част на челюстта му. Отскача назад и забива дръжката на брадвата в зъбатото лице на друг демон отдясно. По-големият залита назад и се превръща в сянка, клатушкаща се през прашния облак.

Една дебела ръка замахва към лицето на Снори, собственикът ѝ е черен и мускулест, с твърди лъскави люспи по тялото и крайниците. Викингът реагира прекалено бавно и косият удар го кара да залитне назад към скалната стена. Той започва да вижда двойно, кръв потича по шията му. Още множество сенки изникват от праха, врявата и вонята им са съкрушителни.

Изкормящ удар разпорва коремите на два демона; трети, кафяв и покрит със струпеи, се мята към него и оцапва брадвата му, докато се мъчи да я отклони. Демонично дете, покрито с тръни, се вкопчва в краката му и Снори залита назад към скалите с предизвикателен рев. Нозете му, разкъсани от тръненото дете, губят опора и той пада на една страна. Тъмна сянка се надвесва над него, създание с тролски размери, с пламъци, играещи в празните му очни орбити и леещи се от зейналата му паст. То държи тояга от изсъхнало дърво с набучени по нея остри парчета кремък. Демонът със струпеите още се бори с брадвата на Снори, а севернякът няма сила да изтръгне оръжието.

— Ундорети! — Последен вик, докато пламтящият трол вдига тоягата си да го довърши.

Един ярък меч отнася главата на звяра и тялото му започва да пада с бликащи от разсечената шия огнени езици. Фигура в блестяща броня прекрачва покрай него, здрав ботуш настъпва тила на тръненото дете и мечът се обръща надолу, за да се забие в гърдите на демона със струпеите. Миг по-късно фигурата изчезва, погълната от облака, но по променения тон на демонската врява и лай Снори разбира, че новодошлият сее опустошение сред тях.

Снори освобождава с дръпване брадвата си и изритва настрани трънения демон, точно навреме за да посрещне нов враг, появил се пред погледа му. И продължава да се бие — може би секунди, може би часове. Изправени срещу двама противници, демоните вече го нападат не толкова често и на по-малки групи. Въпреки това на няколко пъти за малко да го повалят. Той все така отстъпва, като сече глави и крайници, върти брадвата в осморка пред себе си, бърза и остра като бръснач. Вече кърви от няколко рани и дъхът му излиза накъсано, умора тегне в крайниците му, а очите му се пълнят с пот и кръв.

На два пъти едва не пада, веднъж спънал се в един камък, а втория път в череп от черна кост със стърчащи кучешки зъби. Още няколко метра кости хрущят под нозете му при всяка втора или трета стъпка назад.

Постепенно, крачка по крачка, теренът се променя, става по-каменист, прашният облак оредява. Снори зърва воина, който му се е притекъл на помощ. Той е истински великан, викинг с дълга бяла коса, сипеща се изпод шлема му. Прилича на излязъл от сагите, бронята му е по-хубава от тази на всеки ярл, гравирана със завъртулки и руни, железният наличник на шлема му изглежда страховито, множеството железни пластини на ризницата му са гравирани със сребро.

Снори посича два еднакви демона, и двамата чворести като стари дървета, с чепати ръце и кожа като дървесна кора. Изплюва кръв и си поема дълбоко дъх. Вече може да види оставащите демони, сенчеста орда, може би общо дузина.

— Елате, адски изчадия! — Иска да го изкрещи, но думите излизат като шепот. — Елате ми! — Хвърля поглед към рамото си и вижда дълбока назъбена рана, от която блика кръв. Вдига бащината си брадва и се приготвя за атака. — Казах, елате… — Но някак си краката му изневеряват и Снори се озовава на колене.

Демоните изригват в какофония от рев, вой, крясъци и лай и се втурват напред да го довършат. Бронираният викинг се хвърля на пътя им. Развихря се сред тях, блъсва се с цялата си тежест в един, обезглавява следващия, смазва едно лице с брониран лакът, а следващото със свиреп удар с глава. А после изведнъж се озовава на открито, развъртял отново меча си. Всичко отнема минута и през тази минута Снори стои на колене, с увиснала челюст, запленен от гледката. Това е танц, жесток и красив танц на стоманата, в който всеки такт отнема живот и победата на воина е колкото неизбежна, толкова и съвършена. Шейсет убийствени секунди.

Накрая воинът се изправя, оплискан в кръвта на враговете си и с труповете им пръснати около него. Мечът му е прибран в ножницата, а зад него прахът се сляга. Все едно си дръпнал кожа от леглото, разкривайки триста метра, всяка крачка от които е осеяна с трупове, десетки, стотици, че и повече.

— Каква сага изтъкахме тук, братко. — Снори става да посрещне воина, когато той се връща при него. Налага се да вложи цялата си сила, но проклет да е, ако посрещне такъв мъж на колене. — Кой си ти? Боговете ли те пратиха?

— Боговете ми забраниха да идвам. — Гласът е дълбок и говори на старонорвежки. В него има нещо познато. Може би акцентът или пък тонът.

Снори свежда очи към брадвата си. Бащата на бащата на баща му я е кръстил Хел. Може би някоя вьолва е видяла съдбата ѝ и е предложила името. Може да е била Скилфар, още тогава стара. Той вдига поглед към воина, мъж с неговия ръст, може би два-три сантиметра по-висок. Бащата на Снори е бил също толкова едър, имал е същата коса.

— Ти… не може да си… — Косъмчетата по ръцете му настръхват и студена тръпка плъзва по гръбнака му. Устата му е прекалено суха, за да изрече думите. — Татко? — Сълзи изпълват очите му.

Мъжът посяга с две ръце да си свали шлема и тръсва косата от лицето си. Не е баща му, макар че прилича на него.

— Те те чакат. — Воинът кимва нагоре по клисурата. Демонски кости осейват каменистата земя докъдето поглед стига, на места са струпани като преспи; черепи, търкулнали се до скалните стени, счупени, натрошени. — Пазех ги, доколкото можех. Знаех, че ще дойдеш.

Снори премигва. Вижда, но не разбира. Воинът сваля ръкавиците си и ги затъква в колана си. Ръцете под тях са покрити с белези, пръстите — изкривени от стари счупвания. — Те искат ключа — казва той.

— Какво? — Лицето на Снори е изтръпнало, устата му шава, но от нея не излизат думи.

— Те искат ключа — това са последните думи, които ти казах. Исках да кажа повече. Да ти кажа, че те обичам. Да ти благодаря, че ме намери. Да се сбогувам.

— Карл!

— Татко.

Двамата мъже се срещат в свирепа прегръдка.

Убиец пак се спъна и ме изтръгна от разказа. Огледах се — но не можах да видя нито един от ужасите на Осхайм: взорът ми бе прекалено замъглен.

— Мога да дойда с теб, татко.

— Не. — Снори слага ръка на рамото на сина си. — Твоето място е във Валхала. Те ще разберат… това. — Той посочва с брадвата към касапницата, простираща се назад в клисурата. — Но повече би било прекалено. И двамата го знаем.

Карл навежда глава.

— Гордея се с теб, сине. — Това не му изглежда реално — да стои там с Карл пред себе си и да се сбогува отново с него. Снори иска да отведе момчето си у дома, ала пред него стои мъж. Мъж с чакащо го място в Асгард, място край масата в чертозите на самия Один.

— Един ден ще седим заедно, татко. — Карл се усмихва, почти срамежливо.

— Тъй ще бъде.

Снори прегръща сина си за последен път. Воинска прегръдка. После го пуска. Ако остане още малко, няма да е в състояние да си тръгне. Детето, което е отгледал, е станало мъж. Даже още преди да умре. Карл, който си е играел по бреговете на фиорда Уулиск, който е гонил зайци, гледал е козите, сражавал се е с дървени мечове, обичал е баща си, смеел се е и е танцувал, биел се и се надбягвал… това момче е изживяло времето си и времето му бе било добро. Още преди Свен Скършигребло да разкъса техния свят онова момче е преминало в спомените, а сега един млад мъж носи дрехите му.

Снори се отдалечава, без да се осмели да каже нещо повече, без да поглежда назад, забравил за раните си, а ръцете му помнят докосването на неговия син.

29.

— Джал! — Някой ме подръпна за ръката. — Джал!

— Какво? — Отърсих се от видението за Снори и Карл. Заобикаляше ни скръбна пустош, конете продължаваха да тъпчат напред, вятърът духаше на пориви и предвещаваше дъжд. Точно пред мен Снори яздеше с наведена глава и все още разказваше историята си. Исках да го последвам в нея.

— Джал! — прозвуча пак гласът на Хенан в ухото ми.

Над нас небето се бе превърнало в пурпурна рана, спирала, която притегляше погледа. Мрачният пейзаж около нас гъмжеше от „може би“-та, всичките до едно лоши. Обърнах се в седлото. Хенан, точно зад мен, пак ме подръпна за ръкава.

— Какво?

— Минахме над Колелото! — Той посочи назад към ниско възвишение сред пустошта, нещо като древен насип, протягащ се в права линия в двете посоки… макар че като го проследих с поглед, забелязах, че извива леко.

— Ти гледаше ли? — Очите ми се стрелнаха към чудовищните форми, които вече започваха да се събират на известно разстояние от нас. Те притеснително приличаха на демоните, описани от Снори. — Как така не си…

— Мъртъв? — Хенан сви рамене. — Това място не смущава семейството ми така, както другите хора.

— Е, на мен ми изкарва акъла от страх. — Затворих очи и се помъчих да се върна в разказа на Снори. — Отиваме към сърцето на Колелото. Кажи ми, когато стигнем.

— В центъра на Колелото няма друго освен хаос. — Гласът на Хенан прозвуча напрегнато и тази нотка на тревога ме задържа с него въпреки притеглянето на думите на Снори. — Сърцето на Колелото е в пръстена, мястото, от което се контролира машината.

Намръщих се.

— Откъде знаеш всичко това?

— От приказки, които ми е разправял дядо…

— Козарски приказки? — Плюх, ядосан, че момчето е изложило на риск живота ми заради това. Въображението ми вече създаваше всевъзможни изчадия в мрака зад клепачите ми и съвсем скоро Колелото щеше да ги направи реални.

— Ти никога не си ме питал кой е бил Лотар Вейл! — Момчето вече викаше.

— Кой?

Хенан ме ръгна в бъбрека. Мен! Принц на Червения предел, да ме ръга някакво си поганско селянче!

— Дядото на дядо ми. Лотар Вейл. Той бил най-известният маг на развалата на своето време. Успял да се върне в покрайнините и да отгледа семейство там. Познавал е това място!

— Мамка му! Снори! — Извъртях Убиец. — Снори!

Хвърлих поглед назад и видях как севернякът вдига глава като пробуден от някакъв сън, а Кара се отърсва от магията му.

В далечината, на около четвърт миля по кривата на Колелото, нещо нарушаваше монотонността на пейзажа — някаква малка сграда.

— Трябва да стигнем дотам! — посочих аз. — Дръжте се здраво! — Пришпорих Убиец в галоп. Заля ме студен ужас и заедно със страха сиви форми се надигнаха като мъгла от храстите и започнаха да се сгъстяват в нещо по-веществено пред очите ми. — Препускайте!

Демонични форми, мъртъвци, механични дяволи с ножове вместо пръсти, вещици, черни пипала, посягащи от катранени ями, боряни, грамадни адски псета, горящи вълци, джинове… рожби на свръхпродуктивното ми въображение населяваха храстите толкова гъсто, че едвам имаше място за всички.

— Джал! — извика Снори зад мен. — Джал! Всичко това го правиш ти!

Беше прав. Колелото не бе в състояние да побере страховете ми — ничии други кошмари нямаха шанс да се преборят за място сред тях.

— Изпразни си ума! — извика Кара. Най-безполезният съвет, който съм чувал. Би трябвало да ѝ отнемат котела.

Ужасите настъпваха от всички страни, без да оставят никаква пролука. Опитах се да прегазя един полуоформен фенрисов вълк, но създанието, макар и мъгляво, се оказа достатъчно плътно да изблъска Убиец встрани и ние рухнахме с вик и цвилене.

Падането от кон е бърз начин да си счупиш врата. А ако и конят падне под теб, това често би добавило към нараняванията ти счупена бедрена кост. За щастие аз имах известен опит, а и храстите ми осигуриха почти меко и доста пружиниращо приземяване. Така че в крайна сметка се озовах проснат върху един бодлив зелен прещип, хленчещ повече от страх, отколкото от болка.

— Джалан Кендет. — Гласът беше студен и съскащ.

Вдигнах очи. Над мен стоеше Джон Резача, с щипци в ръка и същата онази усмивка на череп като в момента, когато Мейрес Алус му нареди да ми отреже устните.

Нещо изсвистя над главата ми и завърши преминаването си с месесто хрущене. Брадвата на Снори стърчеше под ъгъл от гърдите на Джон Резача и едно от двете остриета беше забито в него чак до дръжката.

Джон Резача направи три бързи крачки назад, после спря. Погледна любопитно надолу към брадвата, после вдигна грозния чукан на ръката, която Снори бе отсякъл толкова отдавна, и изби брадвата.

— Този път никой няма да ни прекъсне, Джалан. — Джон Резача върна големите си бледи очи върху мен. От раната в гърдите му не течеше кръв.

От всички страни чудовищата от тъмните кътчета на ума ми стояха в очакване, мъгливи фигури, преливащи една в друга. Преграждаха пътя на Снори и Кара. Изобщо не виждах Хенан през гъмжилото им. Не можех да видя дори Убиец, макар че чувах паническото му цвилене. От всички тях само Джон Резача изглеждаше наистина солиден, истински като земята, върху която бе стъпил.

Нямах сили да стана. Бях прекосил половината свят, за да бъда жестоко убит от собствените си най-лоши страхове. Всичко, което предвиждах, се беше сбъднало. Колелото ми беше подало въже и ето че се бесех на него.

— … самият ти… — Гласът на Кара звучеше все по-далечен, почти заглушен от цвиленето на Убиец, и в него се смесваха страх и гняв.

Джон Резача вдигна пак щипците и отстъпи встрани, за да разкрие лекьосаната дървена маса, към която бях вързан някога в маковия склад на Мейрес Алус.

— … защитавай се… — чух пак Кара, остро и пронизително въпреки разстоянието.

Да се защитавам? Изправих се със залитане, пиян от ужас, и изтеглих меча си. Джон Резача го събори на земята с един удар с опакото на дланта си. Щеше да ми е нужна цяла армия, за да го спра! По някаква причина в ума ми изникна образ на армията от пластимасови пазители на Скилфар.

— Господи! Помогни ми! — Това бе отчаян вой и не очаквах да получа отговор. Но ето че изведнъж тя стоеше там — женски пластимасов манекен, гола, розова, с неподвижно застинали ръце, — между мен и Джон Резача.

— Жалка работа. — Един замах и манекенът отлетя, а туловището се отдели от краката му.

Аз отстъпих, вдигнал ръце да прикрия главата си. Трябваха ми още. И в миг между нас стояха още половин дузина манекени, заели най-различни небрежни пози.

— Още! — Отдалечих се бързо, съсредоточавайки се върху създаването на още от тях, като си припомнях как бяха изглеждали в бърлогата на влаковете, където се срещаха всички тунели.

За миг всички полуоформени ужаси бяха изчезнали и аз стоях в центъра на пластимасовата армия на Хемрод — стотици от тях се раздалечаваха в редици от мястото, на което стоях; единственото, което нарушаваше този строй, бяха Снори и Кара на конете си на петдесет метра по-назад, със смаяни изражения, Убиец, който вече бе съборил десетина статуи в нервността си, и Джон Резача, който крачеше към мен, разблъсквайки безполезните ми пазители.

— Защитавайте ме! — Задълбах мислено, търсейки онова, което караше Колелото да откликва на моя зов.

Като един пластимасовата армия завъртя глави към Джон Резача и тези, които се намираха най-близо до мъчителя, безмълвно се метнаха върху него, вкопчиха се в ръцете и краката му, посегнаха да му издерат очите с твърдите си пластимасови пръсти. Той падна под тях с животински писък. Още и още от моите голи защитници се хвърляха върху купчината тела, докато го скриха напълно.

С цялата армия, стичаща се към растящата купчина, околността се разчисти достатъчно, за да видя Хенан, застанал наблизо: зяпаше верните ми воини, докато крачеха покрай него. Снори и Кара се приближиха на конете си, следвайки манекените.

— Само ти можеш да го направиш, Джал. — Снори поклати глава, като се мъчеше да скрие една усмивка.

— Какво?

— Цялата сила на Колелото е на твое разположение… а ти правиш петстотин голи жени?

— Можеше да направиш дракон — обади се Кара. — Всичко, за което се сетиш, е възможно.

— А защо ти не го направи? — Май го казах малко троснато. — Кротко, момче! — Отидох до Убиец, издавайки онзи цъкащ звук, който го успокояваше.

Кара смуши кобилата си след мен.

— За теб е много по-лесно да се бориш със собствените си творения. Много е опасно двама души да развихрят въображенията си едно срещу друго. Точно така са умрели повечето магове на развалата.

Огледах се. Чувствах се извънредно доволен от себе си.

— А бе като си помисля, добре ще ми дойде да пийна нещо.

Най-близкият манекен от тези, които все още ме пазеха, се обърна към нас и ми протегна златен бокал, напълнен до ръба с тъмно вино.

Откъм могилата тела, струпани върху Джон Резача, се донесе тихо стържене. Предполагах, че стриват костите му на прах.

— Това не ми се струва редно. — Снори слезе от коня си до мен и се взря в хаоса от тела, под които бе изчезнал Джон Резача.

— Мисля, че трябва да седна. — Обърнах се и открих разкошно тапициран диван, много приличащ на онзи, на който не ми даваха да сядам като дете в Римската палата. Сринах се в него и потънах в дебелото червено кадифе.

— Ха! Тук сме като богове! — Можех да получа всичко. Манекенът се приближи с виното ми. От миг на миг все повече заприличваше на Лиза. Вече имаше дълга черна коса, падаща по раменете, и плътта ѝ изглеждаше по-мека и не толкова пластимасова. Взех бокала. — Ела тук, Хенан! Имам торта. — И наистина имах, цяла кула на пет сребърни етажа, украсена със захарен крем и бели бадеми. Загребах една шепа и я натъпках в устата си.

Хенан дойде при мен и ми върна меча.

— Трябва да тръгваме. — Снори посегна да ме вдигне.

Плъзнах се настрани.

— Спокойно бе, човек. Не си разбрал правилно това място. — Вдигнах ръцете си, омазани с торта. — Признавам, че по едно време и аз се притесних малко. Но виж. — Млъкнах, за да преглътна захарната благина, и кимнах към манекена, който се приближаваше с брадвата му. Бях го моделирал като една от танцьорките, които срещнахме в цирка на Тапрут.

Един манекен от купчината отхвръкна и се преметна два пъти във въздуха, преди да падне на земята.

— Качвай се на проклетия си кон, Джал. Трябва да тръгваме. — Кара махна раздразнено към Убиец.

Посръбнах от виното и я изгледах. Толкова ми бяха опявали, че Колелото давало живот на страховете ти, че съвсем бях забравил хубавата част на уравнението. Ако това беше някаква мостра как ще изглеждат нещата, след като Колелото се завърти отвъд критичната точка, аз бях изцяло за.

Стърженето откъм купчината се бе усилило и трябваше да повиша глас, за да го надвикам.

— Слез, Кара. Ела да се позабавляваме. Толкова рядко се случва светът да ти даде за разнообразие онова, което искаш.

Още два манекена бяха отхвърлени от купчината, прекършени на няколко парчета. Един торс падна в храстите наблизо. Потупах по дивана и манекенът-Лиза седна до мен. Може да беше по-щедро оформена от оригинала, но пък човек все пак не може да контролира въображението си, нали?

Кара приближи големия си миризлив кон до нас.

— Трябва да тръгваме веднага! Тук хората умират, защото колкото и възхитителни да са нещата, които си представят, лошите неща винаги са по-лоши. Самоунищожението в нас винаги взима връх.

Прекъсна я рев и купчината манекени се надигна, ръсейки пластимасови тела. Миг по-късно от нея се появи Джон Резача с половин дузина съвършено оформени пластимасови жени, все още вкопчени в него.

— Мамка му! — Представих си дракон, целия в лъскави люспи и бълващ огън, който се спуска върху врага ми. Миг по-късно стълб оранжево-бял пламък заля мястото, където стоеше Джон Резача. Лъхна ни горещина. Конете се разтичаха, цвилейки в паника, аз изтървах виното в скута си, а диванът се катурна назад.

Изпълзях обратно до дивана, жвакайки с колене по мократа земя, и надникнах над него. Джон Резача стоеше опърлен и почернял, със стичащи се по него струйки разтопена пластимаса, а навивките на моя огромен дракон го бяха омотали. Звярът раззина челюсти толкова широко, че да поберат и впрегатен кон, и го налапа. Зъби с размер на къси мечове, ярки като сребриста стомана, се сключиха с хрущене. След миг копелдакът бе изчезнал, потънал в гърлото на грамаден змей с люспи от огнен бронз и злато.

Би трябвало да се почувствам в безопасност — но видях как тези тъй прекрасни и лъскави зъби пропуснаха да срежат Джон Резача на парчета и точно преди да се хлъзне надолу по онова гърло той срещна погледа ми, а в бледите му очи нямаше страх, само ужасно обещание.

Огледах се и видях, че Снори и Кара са овладели конете си и ги насочват към сградата, която бях забелязал. Хенан също тичаше натам и бе изминал около една трета от разстоянието. Присвих устни и си помислих, че момчето би могло да покаже малко повече вяра в маршала на Вермилиън. Все пак бях ръководил успешната отбрана на цял град срещу армия от мъртъвци… Зад мен драконът ми се тръшна на една страна и задращи по лъскавите люспи на корема си, сякаш беше изял нещо, което не му понасяше. Всъщност подозирам, че драконите изяждат всичко, което не понасят… но докато тази мисъл изскочи в главата ми, вече тичах.

Стигнах до бункера броени мигове след Хенан. Коремът ми се бунтуваше от комбинацията от торта и неподправен страх. Кара беше хванала пътьом юздите на Убиец и го бе повела със себе си. Снори беше слязъл от коня и напрягаше сили да отмести голямата плоча от Строителски камък, която би могла да закрива някакъв вход. Ако не бе така, значи сградата нямаше входове — можеше да е само плътен блок от лят камък, сложен там да губи времето на хората, докато собственото им въображение крои гибелта им.

Погледнах назад. Към нас тичаше позната и нежелана фигура. Зад нея храстите още горяха на пресекулки, където моят дракон ги бе опърлил. Самият звяр лежеше на една страна, а в корема му зееше грозна дупка.

— Какво правиш? — извиках на Снори.

Той хвърли поглед към мен, почервенял от усилие, лицето му вещаеше опасност.

— Дръпни се — казах и без да го чакам, махнах с ръка, пожелавайки плочата да се плъзне настрани. — Проклетото Колело се опитва да ни убие — така че нищо не пречи да поработи и за нас.

Нищо не се случи. Скърцайки със зъби, опитах по-усърдно. Втренчих се във вратата и усетих как кръвта запулсира в главата ми и защипа в очите ми.

— Не се получава много добре, а? — изръмжа Снори.

— Ако не е било защитено от маговете на развалата, нямаше да издържи дълго, нали? — отбеляза Кара. — Защо не опитате и двамата?

Обикновено гледам да оставям физическата работа на нисшите класи, но при носещия се към мен Джон Резача нямах нужда от втора подкана. Двамата с Хенан се присъединихме към Снори и налегнахме плочата с цялата си тежест. Аз напъвах толкова силно, че сигурно съм си разместил някои вътрешни органи. Паниката обаче дава сили и нещо поддаде с неприятна комбинация от чупещ звук и мляскане. За миг бях сигурен, че се е счупила част от мен, но се оказа, че плочата се движи. Веднъж тръгнала, се плъзгаше гладко и само след секунди стоеше на метър вляво в калната бразда, която бе прорязала в мократа почва. Зад нея зееше тъмен правоъгълен отвор.

Кара скочи от коня с орикалкума в ръка и влезе в сградата. Аз рискувах да хвърля поглед назад към Джон Резача. Той тичаше някак недодялано, заради скъсената си ръка, по-скоро равномерен бяг, отколкото спринт, сякаш искаше да изстиска от мен колкото се може повече ужас.

— Ще трябва да оставим конете. — Не ми харесваше да го кажа, и то не само защото Убиец бе толкова добър в бягането.

— Знам. — Снори се мушна през входа, последван от Хенан.

Разперих ръце в смесица от възмущение и смайване, но не беше останал кой да го види. Само аз и Джон Резача, който вече бе само на стотина метра.

— Това, което яздите, не са просто някакви си шибани крави! — извиках към гърбовете на северняците. Никакъв отговор. — Уф, да му сера на всичко! — Махнах с ръка към конете и запремигвах, за да фокусирам очи. Един орел се спусна с крясък от нищото и те се пръснаха. Накарах птицата да пикира отново, за да ги насочи така, че да бягат надалеч от Колелото. Протегнах другата си ръка към Джон Резача и разтворих пръсти. Грамадна яма зейна под нозете му и той изчезна в нея. Свих пак ръката си и стените на ямата се затръшнаха. Това нямаше да го забави много. Хвърлих един последен поглед към бягащите коне, а после се обърнах и влязох в бункера.

— Това е дупка. — Казвах го в няколко смисъла. Бункерът представляваше гола стая, с ъгли, потъмнели от донесени от вятъра камъчета, парченца клони, сиви дрипи, дребни кости. Във въздуха витаеше миризма на стара урина. Точно пред нас, в дебелата един метър стена от подсилен със стомана Строителски камък, беше пробита назъбена дупка и през нея едва различавах горния край на кръгла шахта, водеща надолу.

— Маговете на развалата сигурно са използвали това място за нещо, иначе годините щяха да го затрупат много отдавна. — Кара пристъпи към ръба на шахтата и надникна надолу, протегнала орикалкума. — Има скоби.

Тя заслиза първа и аз с удоволствие ѝ го позволих. Последва я Снори, след него Хенан.

— Защо аз съм последен?

— Именно твоето въображение се опитва да ни убие — извика Снори от шахтата.

Сиянието откъм Кара се промъкваше покрай другите двама, хвърляйки хаотична смесица от светлини и сенки по тавана над дупката. Запристъпвах от крак на крак, докато чаках момчето да се разкара от пътя ми, за да мога да вляза в шахтата след тях.

— Защо? — извиках подире им. — Защо аз?

Не различих отговора, но вече го знаех. Въображението ми ме нападаше цял живот — само че тук то разполагаше с нужните му оръжия. Гигантска подземна машина, коронното постижение на Строителите, и всички тези двигатели дълбоко под нас сега се будеха от сън и влагаха цялата си енергия, за да накарат моите страхове да воюват с моите надежди.

Един бърз поглед през вратата ми разкри, че земята започва да се надига на мястото, където бях погребал Джон Резача. Само миг по-късно бях на стълбата и слизах към неизвестното, а Хенан се оплакваше, че го настъпвам по пръстите.

— Тук в безопасност ли сме? — Озъртах се из тунела, подозрителен към всяка сянка.

Намирахме се на стотина метра под повърхността на Осхайм, в кръгъл тунел с диаметър около шест крачки. Над главите ни една черна тръба, дебела само метър, се протягаше по центъра му и се губеше в тъмната далечина. Не виждах нищо, което да я крепи. Ленти сребриста стомана опасваха тунела на всеки няколко крачки, всяка от тях широка около педя, като някакъв подсилващ елемент. Жужене изпълваше цялото място, отначало едва доловимо, но след малко, макар че не се усили, започнах да го усещам в костите си.

Изкашлях се, за да проверя дали всички не са оглушали. Звукът отекна в мрака.

— Казах…

Прекъсна ме някакъв звук отгоре. Някой беше пропуснал стъпало.

— Не — отвърна Кара.

— Как изобщо може да слиза? Има само една шибана ръка! — Не беше честно. На два пъти се бях измъквал от Джон Резача, противно на всякакви шансове, само за да му се предам при третия случай. И то даже не на него — а на най-лошите ми страхове за него, събрани и въплътени от силата, оставена ни от нашите идиотски предци.

— Оставих Карл и тръгнах нагоре по долината, където той стоеше на пост — започна Снори и навлезе в сенките. — През места, където костите бяха натрупани чак до гърдите.

Кара и Хенан го последваха. Аз постоях още няколко секунди, наострил уши за слизането на Джон Резача, но чувах само гласа на Снори и онази негова стара магия ме обгърна, повлече ме нататък. Тръгнах след тях, нозете ми следваха древния проход, оставен ни от Строителите, докато умът ми последва северняка обратно в Хел, за момента прекалено погълнат от разказа му, за да крои собственото си унищожение.

30.

Снори върви нагоре по клисурата, покрай останките от демоните, убити от първородния му син в защита на доведеното му семейство.

Над него спиралата в небето се свива все повече. Снори знае, че скоро ще се озове под центъра ѝ, в окото на невидима буря.

Клисурата се разширява в долина, която се спуска надолу и излиза от възвишенията. Снори продължава да куцука напред, раните му го сковават, от тази в рамото му още блика кръв и болката го пронизва като нажежена тел.

Пред него долината се стеснява, след което се спуска рязко и изчезва от поглед. Зад тази теснина се разкрива гледка, каквато Снори никога не си е представял, че ще види в Хел. Той стои и очите му попиват фиорда Уулиск, обвит в мека мъгла, с пролетно зелени склонове. Черни кози осейват склоновете на Нифлр от далечната страна, където слънцето обагря земята в злато. Там би трябвало да има село, къщи пръснати чак до края на водата — но Снори вижда само осемте кея, протягащи тънките си пръсти през фиорда, и на сто метра нагоре по склона една-единствена къща. Познава я дори от това разстояние. Неговата къща.

Лед изпълва вените му. Спиралата в небето се събира над тази самотна къща. Големият небесен водовъртеж, каменният лабиринт под него, всичко това го е довело дотук, до неговото минало, неговото настояще, място без бъдеще. Снори стисва челюсти, хваща брадвата близо до гърдите си и продължава напред, така изпълнен с осакатени емоции, че сякаш гори, и въпреки това ръката, стиснала сърцето му, е по-студена от всякога.

Докато върви, Снори вижда, че и тук е имало клане, останките от него са разхвърляни наоколо. Тук ръка в сянката на скалите, там глава, карантии, разпилени върху голяма каменна плоча. Не уродливи демони, а хора или подобни на хора създания, и не само мъже, а и жени, деви на щита, в доспехи по северняшки маниер и държащи брадви, копия, чукове. Всички обаче, били те високи или ниски, широкоплещести или не, притежават една обща черта, която издава произхода им. Всички лежат с плът бяла отдясно и черна отляво; същото е и със снаряжението им, всеки меч или брадва е отлят от метал, бял като мляко, а щитовете им са тъй черни, че приличат на дупки, изрязани в деня.

— Слуги на богинята. — Снори коленичи да огледа една дева на щита. Удар с брадва е разцепил шлема ѝ отстрани. Сигурно Хел е пратила нея и другите да вземат душите на Фрея и децата ѝ. Който и да ги е убил, не е бил нежен, но това не е дело на меча на Карл. Снори оглежда бялото око на жената, което отразява небесната спирала над рамото му, и тъмното — лъскаво като полирано черно камъче. Устните ѝ са изтеглени назад, застинали в озъбената гримаса от мига на удара, а зъбите ѝ са остри като трион. Значи все пак не е човек.

Макар че в Хел няма слънце, в спомена на Снори за Уулискинд има, и сега то залязва. Пред него, в теснината в края на долината, черен на фона на залеза, се възправя самотен воин, широкоплещест, с броня от зле пасващи си парчета. Ръцете му са разперени, в едната държи кръгъл щит, а в другата — брадва с клиновидно острие за пробиване на брони.

— Свен Скършигребло? — За момент Снори изпитва страх. Великанът е единственият човек, който го е надвивал: силата му е нечовешка. Изнемощял от загуба на кръв и отслабен от раните си, Снори знае, че тази битка не му е по силите. Все още на колене, севернякът прошепва молитва, първата излязла измежду устните му от цяла вечност.

— Отче на всичко, аз направих най-доброто, на което съм способен. Бди над мен сега. Моля те само да ми дадеш силата, която ме е напуснала. — Молитва на човек, който е посрещал предизвикателствата си с брадва и смело сърце. Молитва на човек, който знае, че това няма да е достатъчно. Молитва на човек, който няма да доживее да изрече друга.

Снори се надига с ръмжене, без да обръща внимание на раните си: знае, че боговете го гледат. Изправя се, покрит със скверната кръв на демони и аленото на собствената си кръв, почти неразличим от зверовете, които е избил в такива количества.

— Готов съм. — Ако Хел е сложила Свен Скършигребло между него и семейството му, тогава Свен Скършигребло ще умре втори път. — Ундорети! — изревава Снори и сякаш неговият вик е копие, запратено срещу самите небеса, те почервеняват като кръв над него. После той се хвърля в атака.

Докато Снори тича насреща му, воинът остава на място. Носи несъразмерно голяма раменна броня от черно желязо с шипове и затворен шлем с наличник, в който има само тесен процеп за очите и дупчици около устата. Черни железни ленти опасват гърдите му над дебела кожена ризница с подплънки. Железни пластини са пришити към кожените му панталони, за да пазят краката му. Всяка част от доспехите му носи признаци на битка: ярки резки, тъмночервени петна, очукан метал, разкъсана кожа.

Между тях остават още двайсет метра. Воинът надига брадвата си. Десет. Воинът накланя глава.

— Снори?

Пет. И воинът пуска брадвата да падне.

Изпълнен с бойна ярост, Снори замахва със своята брадва в обезглавяваща дъга, влагайки силата и на двете си ръце в острата като бръснач стомана. В последния момент разумът взема връх над мускулите и с пъшкане той забавя удара, като успява да го лиши от голяма част от мощта му. Острието на Хел улучва металната яка на воина и изтръгва от нея остър звън, преди да се отпусне.

— Снори? — Ръцете в бронирани ръкавици посягат да задърпат непохватно наличника на шлема.

Снори сваля брадвата и се подпира на нея, диша тежко.

Наличникът се вдига.

— Тут?

— Знаех си, че ще дойдеш. — Тутугу се усмихва. Брадата му я няма, лицето му е разранено на мястото, където е изскубната. Червеният срез от ножа на Едрис Дийн все още бележи гърлото му, лицето му е бледо. Очите му обаче — очите му греят от радост. — Знаех си, че ще успееш.

— Какво става, в името на Хел? Какво… Тутугу… как?

— Шшшшт! — Тутугу вдига ръка. — Не изричай името ѝ — не и тук. Иначе ще прати още от своите стражи, а те са трудни за побеждаване.

Снори поглежда назад към осеяната с трупове долина.

— Всичко това ти ли си го направил?

Тутугу се усмихва.

— Не дойдоха всички наведнъж.

— И все пак…

— Не можех да им позволя да вземат Фрея и децата, Снори.

— Но Карл…

— Карл можеше да се бие с демоните, те са само зверове, които следват инстинктите си да ловят заблудени души. Но да се изправи срещу слугите на Хел, докато изпълняват нейните заповеди? Това би могло да доведе до изхвърлянето му от Валхала. Не можехме да го допуснем.

— Но ти…

— Аз още не съм заел мястото си, така че не могат да ме изхвърлят. Когато си се отправил към чертозите, запазваш тялото си в Хел… или негово копие, предполагам… Както и да е, аз тръгнах да търся Фрея, вместо да отида където трябваше.

Снори посяга и слага ръка на рамото на Тутугу.

— Тут. — Осъзнава, че е останал без думи.

— Всичко е наред. Ти би направил същото за мен, братко. — Тутугу стисва китката на Снори и се обръща да го поведе.

Снори поглежда още веднъж към теснината, която Тутугу е бранил срещу всички пристигнали, после тръгва след приятеля си надолу по склона, към неподвижните води.

Близо до брега има лодка, вързана за един голям камък в плитчините. Точно след него дъното на фиорда се снижава рязко и се губи в бистрите тъмни води. Снори нагазва в реката и хваща въжето. Ужасната жажда в него му крещи да пие, но той не е дошъл за вода.

Снори се качва в лодката и хваща греблата. Тутугу се прехвърля през борда и сяда на кърмата и Снори започва да гребе. Зад тях, където долината се отваря към фиорда, няма и помен от преследвачи. Небето е като в света на живите, потъмняло от облаци, завихрени в голяма спирала високо над тях, сякаш ги разбърква пръстът на някой бог. Може би работа на Тор. Дали преди края на това пътуване ще се обади гръмотевицата?

Вечерна мъгла пълзи по водата. Свежестта на въздуха говори за ранна есен, носи дъх на горящи дърва, риба и на далечното море. Всяко потапяне на греблата ги приближава все повече към целта. Одеве в долината го е сграбчил страх — страх, че силата му може да се окаже недостатъчна, за да премине, и че в края пътят на воина няма да го отведе до най-съкровеното му желание. Сега в него расте нов страх и гласът му се усилва с всяко загребване. Какво ще намери? Какво ще каже? Какво, бъдеще има за тях? Снори е дошъл да спаси децата си, а вместо това самият той от миг на миг се чувства все повече дете — уплашен да се изправи срещу семейството, чиито надежди не е оправдал — уплашен, че ще се окаже негоден за задачата, която може да се изисква от него сега.

Инстинктите забавят греблата му. Той ги вдига, с капеща от тях вода, и лодката се чуква леко в Дългия кей. Снори мята въжето около един стар стълб и се качва на кея, раните му го карат да се движи като старец.

Склоновете пред него са същите, на които се е родил, където е израснал от пеленаче до мъж, където е отгледал собствени деца. Тутугу и Снори са ловили риба от кейовете като деца, тичали са бясно между колибите, когато корабите отплават напролет, гонили са момичета. И най-вече едно от тях. Как ѝ беше името? Усмивка извива устните на Снори. Хедвиг, любимата на Тутугу, когато бяха на девет. Тя бе предпочела Тут пред него — навярно единствената му победа през всичките тези години — и Снори не го беше приел добре.

Тутугу застава до Снори в подножието на склона и изчаква. Снори се усеща, че протака. На склона е единствено неговата къща. Пътят пред него е чист. И въпреки това той стои и не помръдва. Вятърът го дърпа. Тревата се превива под песента му. Високо по билата козите се движат по бавните си пътища. Далеч над фиорда една чайка се носи по вятъра. Но не се чува нито звук, нито един-едничък звук. А къщата стои и го чака.

— Аз ще наблюдавам езерото — казва Тутугу.

Смелостта има много форми. Някои нейни проявления идват по-трудно при един човек, отколкото при друг. Снори потърсва дълбоко в себе си смелостта, нужна, за да направи това, което го е обсебвало толкова дълго, довело го е толкова далеч и по толкова странни пътища. Слага единия крак пред другия, после пак и тръгва по утъпкания път, който е изминавал толкова пъти преди.

На вратата на къщата пак трябва да потърси смелост. Образи от нощта, когато Свен Скършигребло е довел мъртвите в Осемте кея, изпълват взора му. Звукът на техните писъци го оглушава, писъците им, докато той лежи безпомощен пред къщата, затрупан от падналия от покрива сняг.

Слепешком слага ръка на вратата, бутва я.

Огнището е студено, леглото е покрито с кожи, а кожите — със сенки, кухненският ъгъл е спретнат, стълбата към тавана е на мястото си. Те стоят, и тримата, с гърбове към него, Фрея между децата си, с една ръка на рамото на Егил и друга на главата на Ейми. И тримата мълчат, не мърдат, главите им са наведени.

Снори се опитва да заговори, но чувствата стисват гърлото му прекалено здраво и той не може да оформи думите. От устните му се носи рязко, учестено дишане — както би дишал човек, който е пронизан от копие и се мъчи да овладее болката. Той усеща как лицето му се сгърчва в гримаса, бузите му се надигат, сякаш някак си биха могли да удържат сълзите. И там, на входа на своята къща, Снори вер Снагасон пада на колене, притиснат от тежест по-голяма от снега, който го е държал в плен, и загубил силата си по-сигурно, отколкото от отровна стреличка. Раздиран от хлипове, той се опитва да изрече имената им, но от устните му все така не излиза и звук.

Фрея стои и златната ѝ коса се сипе по гърба ѝ: жената, която го е спасила, която е била неговият живот. Егил, рижата напаст, нахален, пакостлив, момче, което е обичало баща си и е вярвало, че Снори ще пребори дори тролове, за да го опази. И сладката Еймирия, тъмнокоса като баща си, красива като майка си, умна, доверчива и честна, прекалено умна за годините си и прекарала твърде малко време в игри по Уулиск.

— Тук са само скърбите им. — Тутугу пристъпва до своя приятел и посяга да сложи ръка на рамото му. — Те вече нямаха нужда от тях. Няма да се обърнат — скърбите им не могат да те видят, защото ти не си част от тях. Когато си тръгнеш оттук, те ще изчезнат. Но докато си тук, Фрея и децата могат да те чуват. Това, което кажеш, ще достигне до тях.

Снори избърсва лицето си.

— Къде са те?

Тутугу въздъхва.

— Това ми го каза една вьолва. Срещал си я. Екатри. Тя дойде тук.

— Мъртва ли е?

— Не знам. Да. Може би. Няма значение. Важно е какво ми каза тя, а то е много сложно, така че не ме прекъсвай, иначе ще забравя нещо или ще го объркам.

— Магията, която виждаме в света — некромантите, магове като Келем и така нататък… всичко това идва от Колелото — почва Тутугу. — Строителите са ни го причинили — и на нас, и на себе си. То дава на всеки от нас способността да твори магия единствено чрез съсредоточаване на волята си. Колелото позволява на желанията ни да се сбъднат. Някои от нас са по-добри в това от други, а без обучение, изглежда, никой не е особено добър. Работата е там, че макар повечето от нас да не ги бива много в използването на магията, която ни е дало Колелото… заедно можем да преместим планини. Когато някой разкаже история и тази история плъзне и се разрасне, и хората повярват в нея и я пожелаят… Колелото се завърта и я сбъдва.

— Всичко това. — Тутугу махва с ръка към фиорда. — То е тук, защото са ни казвали, че е тук, искали сме да е тук. Не говоря само за това място. Имам предвид целия Хел. Душите, реките, всяка скала и камък, всеки демон, самата Хел, всичко. То не е истинско — Колелото ни го е дало, защото историите, които си разказваме, са се увили около нас толкова здраво, че им вярваме, искаме ги и ето че ги имаме.

Снори си поема дълбоко дъх, а умът му кръжи бавно като голямата спирала над къщата.

— Къде е семейството ми, Тут?

Тутугу го стисва за рамото.

— Преди Колелото е имало по-стара магия, по-дълбока, по-малко показна, по-впечатляваща. И още я има. Никой не я разбира. Но усещаме, че я има. Всеки има собствена представа за нея, собствена история за разказване. Предците ни са говорили за Асгард и боговете. Може и да е вярно. Но това… — Той махва пак. — Това не е онова. Това са мечтите човешки. Сътворени заради нас… Фрея и децата чакат край една порта, която няма да се отвори, докато Колелото на Осхайм не бъде счупено. Зад нея е онова, което винаги ни е очаквало след смъртта. Истинският край на пътуването.

— Ти видя това място. Не ти ли се струва погрешно? Наистина ли това ни очаква до края на вечността? — Дебелият викинг клюмва. — Аз не съм мъдрец, Снори. Едва мога да произнеса думата „философия“, камо ли да я осмисля. Но това ли е мястото, където искаш да останат децата ти навеки? Дори Хел да ги прати в свещената планина… Хелгафел е място, което можеш да посетиш, също като тукашното. Не искаш ли за тях нещо, което е отвъд нашето въображение, а не негово копие? Точно това иска Фрея…

— Кой… — Снори прочиства гърло, гласът му е прегракнал. — Кой ги е отвел до тази порта?

Тутугу въздъхва пак.

— Екатри. Тя каза, че знае, че ще дойдеш, и че ако намериш Фрея, ще я изведеш навън заедно с децата и това ще е ужасно за всички ви, участ по-лоша от смъртта — в началото не, но бавно, постепенно, вие ще се намразите и накрая тази омраза ще ви изпепели… Освен това можеш да разрушиш света, докато го правиш.

Снори свежда глава. Изпълва го куха болка, в сравнение с която жалбите на нарязаната и разкъсана плът са нищо.

— Говори с тях, Снори. Те знаят, че си тук. Чакали са те и ще те изслушат. Давай — казва нежно Тутугу. — Те останаха, защото знаеха, че ще дойдеш. Не защото имаха нужда да дойдеш. — Той се обръща да излезе, с брадвата в ръка.

Снори хвърля поглед през вратата, надолу по склона към езерото. Трима високи воини слизат от алена лодка, всеки от тях черен от лявата страна и бял от дясната.

— Остани и говори — казва Тутугу. — Аз ще се оправя с тях.

Снори пристъпва да застане до него, посяга към собствената си брадва.

Тутугу поклаща глава и спуска наличника си.

— Не си дошъл тук за това. — Той се извръща. — Нито един от двама ни не може да преброи битките, в които си ме спасил. Сега е мой ред.

Снори поглежда още веднъж приятеля си и кимва.

— Ще се видим пак във Валхала. — Тутугу се усмихва. — Няма да посрещна Рагнарьок без теб до себе си.

— Благодаря ти. — Снори кимва пак и очите му отново са пълни със сълзи.

Тутугу го стисва за рамото за последен път и излиза.

Когато тишината се проточи, започнах да виждам тунела. Светлината от орикалкума на Кара хвърляше сенките ни върху извитите стени. Не се чуваше никакъв звук, стъпките ни бяха заглушени от хилядолетен прах.

— Говори ли с тях? — Гласът ми прозвуча дрезгаво и отекна напред, следвайки дъгата на Колелото, която чезнеше в мрака.

— Да — каза Снори. — И това ми даде покой. — Викингът измина сто метра, преди да заговори пак, и докато мълчеше, започнах да долавям зад нас далечни звуци от преследване.

Снори прочисти гърло.

— Когато излязох от къщата, Тутугу ме чакаше. Каза, че ще ги пази, докато може. Аз му казах, че ще спра двигателите на Колелото и ще освободя Фрея и децата си от Хел. Или ще умра, докато се опитвам.

— Къде ще отидат те? — Не бях разбрал съвсем тази част, нито мислех, че Тутугу е способен да произнесе такава реч. Но пък, от друга страна, аз многократно го бях подценявал.

— При онова, което винаги ни е чакало в задгробния живот — каза Снори. — Ще бъдат свободни от Колелото. От човешките мечти, истории и лъжи. Ти сам го видя, Джал. Там ли искаш обичните ти хора да прекарат вечността?

Майка ми със сигурност беше в Рая, но пък, от друга страна, баща ми, кардинал или не, определено беше в Ада, ако в правилата, които ни проповядваше от време на време, имаше някаква истина. Но което бе по-важно, аз не исках да прекарам вечността там.

— Какво е това? — Хенан посочи някаква табела на стената, толкова покрита с мръсотия, че едва не я бяхме подминали.

— Нямаме време за такива работи! — Взрях се назад към мрака, наострил уши за онези звуци. Всеки момент Джон Резача можеше да изникне пред очите ни.

— Интернационална… — Кара вече бършеше с ръкав мръсотията от табелата. — Колаборативна…

— На мен ми звучи като дрън-дрън-ярина. Да вървим! — Буквите бяха чужди, макар и смътно познати.

— Това е стара версия на имперския език, много изопачена. — Тя избърса още от мръсотията. Табелата, изглежда, беше от емайлиран метал и на много места корозията бе разяла повърхността… — Не мога да прочета останалото. Първите букви обаче са по-големи. И… К… О… Л. Тази последната дума може да е „лаборатория“.

— Какво е „лаборатория“? — попита Хенан, кой знае защо гледайки към мен.

— Нещо, дето ти губи времето, докато чудовищата изпълзят от мрака да те убият — отвърнах.

— Има и картинка. — Кара я избърса с мръсния си ръкав. — Не може да е…

Въпреки страховете си отидох при нея. Под големия надпис, протягащ се на няколко стъпки в горния край на табелата, имаше три рисунки, една до друга, портрети от раменете нагоре, изрисувани в най-фини подробности. Оплешивяващ побелял мъж със стъклени лещи на очите; мъж на средна възраст, чернокос и сериозен, с орлов нос; и младеж с чорлава кафява коса, тясно лице и големи тъмни очи.

— Професор Лорънс О’Кий — прочетох с мъка кривите букви. — Доктор Декс… не, Фекслър Брюс и доктор Елиас Тапрут!

— Тапрут е отговарял за Колелото? — попита Снори, извисявайки се над нас, докато Хенан се промуши между мен и Кара да погледне по-отблизо.

— Бил е достатъчно важен, за да го има на тази табела — каза Кара. — Но предполагам, че ръководителят е бил този. — Посочи най-стария от тримата, професора.

Тропотът на тичащи крака сложи край на въпросите — идеше от прашния тунел зад нас и се приближаваше бързо. Хукнах в мрака, без да чакам другите, и изминах около двайсет крачки, преди да се блъсна в нещо много твърдо. Зърнах някакво смътно очертание тъкмо навреме, за да вдигна ръце — и въпреки това следващото, което помня, е, че Снори ми помагаше да стана от пода.

— Къде е той? — Завъртях глава, търсейки в тъмното Джон Резача.

— Стъпките секнаха, щом се блъсна в решетката. — Кара стоеше зад мен със светлината в ръка.

— Решетка ли? — Сега я видях: лъскави пръти от сребриста стомана, всеки дебел колкото ръката ми.

Звукът от тичащи крака се поднови, може би на петдесетина метра зад нас. Изблъсках Снори настрани и затършувах за ключа. Той се изплъзна от пръстите ми, коварен като лед, но връвта го задържа и аз го хванах пак.

— Отвори се! — Почуках с него по най-близкия прът и всички те потънаха в отворите си — горната половина в тавана, а долната в пода.

Прекрачих ги още преди да се скрият и се обърнах рязко, а другите ме последваха. Сенките изплюха Джон Резача, носещ се в бесен спринт.

— Затвори се! — Плеснах ключа върху лъскавия кръгъл връх на един прът, който сега бе наравно с пода. Стоях вцепенен от гледката на облещеното чудовище, тичащо към мен. Снори ме дръпна назад, но не и преди да видя как Джон Резача се хвърля към стесняващата се пролука… и не успява. Блъсна се в решетките с ужасна сила и кълна ви се, те зазвънтяха.

— Хайде. — Снори ме повлече нататък.

— Решетките ще го удържат — казах. Почти си вярвах.

На петдесет метра оттам тунелът стигаше до стая, голяма колкото новата катедрала в Ремес. Черната тръба, минаваща по сърцевината му, продължаваше през центъра на откритото пространство и изчезваше в тунел от другата страна. Пътят ѝ я отвеждаше до челюстите на гигантска машина, която стоеше на пода на залата на петдесет стъпки под нас и се извисяваше на още петдесет над точката, където черната тръба минаваше през нея.

Светлини в тавана, прекалено ярки, за да ги гледаш, озаряваха помещението, все едно беше летен ден. Въздухът миришеше на мълнии и пулсираше от тътена на грамадни машини.

Ние стояхме на ръба, където тунелът свършваше и зейваше отвесна бездна до пода далеч долу. Ако някога тук бе имало перила или стълби, те едва ли са били направени от толкова издръжлив материал като решетката зад гърбовете ни или титаничната машина пред нас, и може би на тях се дължаха кафеникавите петна по стените и пода.

— Там долу има нещо. — Хенан посочи.

В подножието на извисяващата се метална грамада в корпуса на машината имаше ниша, облицована със стъклени пластини, по които светеха символи и заврънкулки. По средата ѝ, видим само от раменете надолу от нашата позиция, стоеше някакъв мъж с бяла роба или палто, с гръб към нас.

— Той не помръдва — каза Кара.

Гледахме цяла минута, или поне другите гледаха: аз все се озъртах назад, да не би Джон Резача да ни настигне и да ни блъсне през ръба.

— Статуя? — предположи Хенан, като пристъпи към края на бездната.

— Или пък замръзнал във времето като Тапрут в онова Строителско подземие. — Снори дръпна Хенан назад.

Далеч зад нас отекна глухо кънтене.

— Трябва да слезем долу и да разберем — казах.

— Как? — Кара се приближи до ръба не толкова смело като Хенан, на четири крака.

— С летене? — Размахах ръце. — Все пак сега сме магове на развалата! — Пожелах си да се отделя от земята, повдигнах рамене, изправих се на пръсти. Не стана нищо, освен че се видях принуден да направя залитаща крачка напред, за да не падна, и много се зарадвах, че не го бях опитал по-близо до ръба. — Защо не ще да действа?

— Сигурно машините на Строителите са наложили контразаклинания, за да се защитят. Как иначе ще продължават да работят след толкова много години? — Кара подаде главата и гърдите си през ръба. Снори ме изпревари и я хвана за краката. — Има скоби в камъка на стената, точно като на шахтата, по която слязохме.

Тя изпълзя назад, освободи краката си и се завъртя, за да се спусне заднишком през ръба, търсейки опорите с нозе. Обзет от силното подозрение, че кънтенето зад нас означава, че решетката в тунела се предава пред Джон Резача, аз се прехвърлих през ръба веднага след нея.

След около минута и четиримата стояхме на пода на залата и се чувствахме като мравки — и по размер, и по значимост. Снори ни поведе към нишата в основата на машината. Извисяващото се съоръжение от сребриста стомана, през което минаваше черната сърцевина на Колелото, заемаше по-голямата част от помещението, но въпреки това между него и стените оставаха поне двайсетина метра разстояние. То не приличаше на никоя машина, която бях виждал. Нямаше зъбни колелца, нито други движещи се части, изглеждаше сглобено от много сегменти и различни тръбички се виеха в сложни шарки по повърхността, като се срещаха и разделяха. Цялата тази грамада жужеше от енергия — не успокоително жужене, а груб звук, съдържащ в себе си смущаващи атонални хармонии, които не биха могли да излязат от човешки мозък.

— Това е мъжът от табелата. — Хенан вървеше до Снори, хванал в ръка нож, който сигурно му беше дал викингът.

— Професор О’Кий — каза Кара.

Той стоеше замръзнал досущ като Тапрут и изучаваше един от стъклените панели и светлинните шарки върху него. Освен това в нишата малко изненадващо имаше купчина мръсни завивки, разпилени книги, чиния с недоядена храна и лекьосано кресло. Точно пред мъжа, може би съборен от ръката, положена върху полукръглия плот, минаващ по края на нишата, един малък предмет, тънък цилиндър, по-тесен и малко по-дълъг от пръста ми, беше уловен точно в момента на падането си от плоската повърхност. Висеше, замръзнал насред премятането, на около три стъпки от земята.

Изтеглих меча си и тръгнах напред, за да мушна с него по посока на стареца. Натъкнах се на невидимата стена доста преди очакваното и едва не си размазах лицето в нея, защото тъкмо бях започнал да надигам оръжието.

— Твърда е — казах, за да скрия смущението си.

— Тапрут го нарече „стазис“ — каза Кара. — Стазисно поле.

Снори сложи ръка на гладката граница между времето и невремето.

— Използвай ключа.

— Той не е замръзнал — каза Хенан.

— Напротив, замръзнал е. — Опипах се за вечно изплъзващия се ключ.

— Онова… нещо… дето пада от масата, сега е по-ниско.

Погледнах. Писалката наистина изглеждаше малко по-близо до земята, но това лесно би могло да е зрителна измама.

— Глупости.

— Той е прав.

Отне ми няколко секунди да осъзная, че не познавам гласа, който подкрепи Хенан. Обърнах се и видях, че Снори вече държи брадвата си смущаващо близо до врата на новодошлия.

— Кой си ти? — изръмжа викингът.

— Не ме ли познаваш? — Мъжът носеше същата дълга тясна бяла роба като О’Кий, с черни панталони и лъскави черни обувки отдолу. Беше двайсет и няколко годишен, може би година-две по-голям от мен, с рошава тъмна коса, стърчаща на туфи, сякаш имаше навика да я дърпа, и оредяваща на темето. В големите му очи блестеше веселие, определено по-голямо от това, което бих показал аз с варварска брадва на сантиметри от лицето си. Нещо в него наистина ми се струваше познато.

— Не — отвърна Снори. — Защо трябва да те познавам?

Кара се взря в мъжа, сбърчила чело.

— Ти си Строителски магьосник.

— О, я стига! Право пред очите ви съм. — Той зашава с пръсти под брадичката си, а с другата ръка посочи към нишата. — Виждате ли?

О’Кий стоеше с гръб към нас, така че не бе толкова очевидно, но тъкмо тази беше причината да ни се струва познат. Той приличаше малко на стареца, поне доколкото го помнех от рисунката.

— Ти си негов син? Брат?

— Син. В известен смисъл. — Усмихна се широко. — Наричайте ме Лари. Както и да е, хлапето е право. Вижте, химикалката вече стигна до пода.

Всички се обърнахме освен Снори, който бе прекалено опитен воин, за да се хване на една проста заблуда. Цилиндърът наистина бе паднал на пода и май се намираше в процес на отскачане.

— Това е бавно време — каза Лари. — За година, прекарана там вътре, тук отвън минава цял век.

— Трябва да говорим с професора — казах аз.

— Бихте могли да попитате мен — предложи той с усмивка.

— Въпросът е доста сложен — казах. — Наистина трябва да говорим с ръководителя. Смятаме да го изключим.

— Кое да изключите? — попита Лари.

— Това. — Посочих машината, която беше голяма почти колкото крепостна кула. — Всичко. — Размахах ръка към тунелите от двете страни на залата. — Колелото.

— Професорът може да го направи. — Гласът на Снори не оставяше място за избор. — Това е негово творение.

Лари сви рамене.

— Това е творение на стотици, ако не и хиляди хора, дело на най-бляскавите умове на епохата му, но да, той ръководеше проекта. И се опитва да го спре вече хиляда години — десет години по неговото време, — само че без успех. Има сума ти процеси, които трябва да бъдат фино балансирани за успешно прекратяване на операцията. И най-дребната грешка в изчисленията може да ускори ефекта… или нещо по-лошо.

— И въпреки това ще говорим с него. — Снори сложи ръка на повърхността, където времето на професора се срещаше с нашето.

— Ами, давайте. — Лари разпери ръце към професора. — Но ще имате нужда от ключа. И ако не разполагате с него, опасявам се, ще трябва да ви изведа оттук.

Хвърлих поглед към Снори, чието лице бе смръщено в сурова гримаса, после пак към Лари. Повечето хора намират грамадния викинг за доста страховит. Но Лари някак си създаваше впечатлението, че смята всички ни за непослушни дечица.

— Ключът е у мен. — Извадих го и бях възнаграден със съвсем леко колебание у Лари, преди усмивката му да се разшири.

— Чудесно! Просто чудесно. Нямате представа откога чакам да го видя отново.

— Отново? — Поклатих глава при тази безсмислица и се обърнах към професора. — Отвори се! — Мушнах с ключа към преградата… и не срещнах съпротива.

„Химикалката“ отскочи още веднъж и се търкулна под креслото.

Професор О’Кий зацъка с език. Чукна по стъклената плоча, която гледаше — светлинки, редове и числа се нижеха по нея в ярък пъстроцветен хаос, — обърна се и се наведе да вдигне падналата химикалка, само за да застине насред движението, зърнал трима езичници от дивия Север и един принц на Червения предел.

— О, слава богу! — възкликна той. — Лари, сложи чайника.

— Дошли сме да изключим Колелото — каза Снори. — Чайникът ще ни помогне ли в тази работа?

— Естествено, че затова сте дошли. — Професорът ни дари с искрена усмивка и кимна към все още протегнатата ми ръка. — Донесли сте моя ключ.

— Твоя ключ ли? Това е ключът на Локи. Направен е в Асгард. — Снори се наежи.

— Не се и съмнявам. — Професорът кимна и изкуцука до креслото си. Не изглеждаше добре. — Бих ви предложил да седнете, но опасявам се, че имам само едно. Старостта преди красотата и така нататък.

Лари, който досега бе стоял до плота в нишата, се върна с чаша димяща кафява течност. Подаде я на професора, който я взе в треперещата си старческа ръка и аха-аха да разлее съдържанието първо от едната страна, после от другата. Все пак успя да я поднесе към устните си без произшествия и сръбна шумно.

— Това е чай! — казах аз. Другите ме погледнаха.

— Браво на теб, момко. — Професорът сръбна пак и изпусна едно доволно „ах“.

Кимнах отсечено, приемайки похвалата. Майка ми беше донесла чаени листенца със себе си от Индус, изсушени и пресовани, и пиеше запарка от тях в гореща вода.

Старецът вдигна очи към Снори.

— Няма чайник, само машина за гореща вода и много стари пакетчета чай. Това е израз — езикът запазва някои неща дълго след като сме забравили какво означават.

— Ти каза, че това е твоят ключ — обади се предизвикателно Кара.

— В известен смисъл. Всъщност в няколко смисъла.

— Ти си Локи? — попитах, влагайки във въпроса само намек за присмех.

Професорът ме стрелна с поглед, в който имаше нещо стоманено, духна чая си и отпи. После каза:

— Предполагам, че трябва да минем по същество. Не бива да прекарвам твърде дълго извън бавното време, иначе плъховете ще ме докопат.

— Плъхове ли? — Огледах се.

— Да. Не мога да ги понасям тези гадинки. — Той остави чашата. — Онази част от мозъка ми, която иска да ме убие, призовава именно тях, за да свършат работата.

— Но нали тук долу сме заслонени? Не можем да правим магии както на повърхността… — Погледнах назад към входа на тунела високо на стената, като очаквах да видя Джон Резача да стои там с готови щипци.

— Има заглушаващо поле, вярно е, но, ъъъ, злощастните странични ефекти на експеримента все още могат да се проявяват, само дето им отнема малко по-дълго. В мехура от бавно време съм в пълна безопасност, но прекарам ли повечко в стаята отвън, плъховете започват да се прокрадват.

— Лари беше отвън — изтъкнах аз.

— Да. — Професорът погледна към Лари. Семейната прилика бе доста впечатляваща сега, когато младежът стоеше до креслото на професора. — Е, ами Лари… Лари е…

— Удивителен механичен човек — каза Лари и се поклони отсечено.

Професорът сви рамене.

— Създадох Лари, за да носи моето ехо от данни — той е, както сам казва, автомат, съдържащ… ами, мен, или поне мое машинно копие. Имаме си една шегичка: аз съм отецът…

— Аз съм синът — каза Лари.

— А Локи е Светият дух — довърши професорът.

— Не разбирам — каза Кара. Естествено, никой от нас не разбираше, но за вьолвата знанието беше по-важно от гордостта.

— Вие, разбира се, сте срещали Аслауг? — Професорът се надигна с мъка от креслото си, строполи се обратно и отклони с махване помощта на Лари при втория опит. Автоматът — нещо като механичен войник, предположих аз — ни хвърли смутен поглед. — Някои от моите съвременници се измъкнаха от телата си при ядрените удари, сложили начало и край на войната за броени часове. Те съумяха, с помощта на промените, които нашата работа тук внесе в тъканта на съществуващото, да проектират съзнанията си в множество различни форми. Аслауг беше Ася Лауглин, гениална физичка. Тя се проектира в отрицателните енергийни състояния на полето от тъмна материя. Всички проекции мислеха, че са оцелели. Разбира се, не бяха. Ася Лауглин бе овъглена в ядрена експлозия. Умря преди хиляда и сто години. Аслауг е копие, също като Лари тук, само че тя беше изопачена с годините, впримчена от фолклора на хората, заселили наново земята. Преоформена от вярата им и обединената воля на вярващите…

— Ами Локи? — прекъсна го Кара. Зарадвах се на това. Помислих, че професорът сигурно е и учител, освен другите си задължения — малко други хора са толкова влюбени в звука на собствения си глас.

— Локи е мое копие, което проектирах. Само че аз не умрях. Това не е задължителна част от уравнението — макар че усилието и болката, които включва, са толкова големи, че малцина биха се подложили на процеса, без да ги грози смъртна опасност.

— Значи Локи — това си ти? — попитах ненужно. Просто устните ми искаха да кажат нещо.

— Не аз, а мое копие. Аз не го контролирам и сме се… отчуждили. Но имаме обща сърцевина и голяма част от целите ни съвпадат. Неговата власт да влияе на събитията е едновременно подсилена и ограничена от капана, в който падна.

— Капан ли? — Ако превръщането в бог е капан, аз с радост бих влязъл в него.

— Митът за Локи. Той ме предшества с много векове, колкото и стар да ти изглеждам, младежо. Страхувам се, че моето… да го наречем „духовно ехо“, може да е паднало в този конкретен капан заради нещо толкова незначително като игра на думи.

— Не разбирам.

— Моите съученици ме наричаха Локи. Предполагам, че по онова време може да съм си падал малко шегобиец, но всъщност така изглеждаше името ми в регистъра. Лорънс О’Кий. Схващаш ли? Л. О’Кий. Толкова е просто.

— Значи твоето духовно копие се смята за Локи… — обади се Кара.

— Да.

— Само че не е.

— Да, не е. Но понеже е впримчен в истории, в които вярват много хора, има достъп до силата на тяхната вяра, която на свой ред е подхранвана от онова, което наричате Колелото. Промените, които нашите машини тук внесоха в реалността, позволиха вярата на всички тези хора да даде на Локи истинско могъщество. Точно както непосредствено над главите ни тези промени позволяват на всеки от вас да призове огън, да полети или да направи каквото пожелае. Разбира се, преди въображението ви да създаде чудовища, които да ви убият.

— Ами ключът? — попитах и вдигнах черната пръчица.

Професорът чукна с пръст по него. За миг той се превърна в малък сребърен ключ със странна форма, дълъг не повече от три сантиметра. Едва не го изтървах. Докато се мъчех трескаво да го задържа, ключът се върна към обичайния си черен лъскав вид и стигаше от основата на дланта ми до върха на показалеца.

— Това е ключът за достъп до таблото за ръчно управление в централния процесорен комплекс. Дадох го на своята проекция — на Локи — като резервен план, ако усилията ми да спра проекта ИКОЛ не постигнат успех през оставащото ни време. Честно казано, всичко започна по-скоро като шега, отколкото като сериозен опит за решаване на проблема. На онзи етап мислех, че ще ми отнеме може би шест месеца да изключа ускорителния пръстен. Не съм си и представял, че ще прекарам следващите десет години от живота си в работа върху него… и че времето ми ще свърши, преди проклетото нещо да достигне до критичната точка. — Старецът плъзна пръсти през оредяващата си бяла коса. Изтощение се спотайваше в бръчките в ъгълчетата на очите му. — Сега изглежда, че ключът е единствената ни надежда. Пратих ключа навън с Локи, за да събере вяра. Идеята беше да го вплетем в историите, да го направим част от митологията. Колкото по-дълбоко се набиеше той в съзнанието на хората, толкова по-голяма сила би могъл да извлече от общата им воля, от спящото им въображение. Така че, както виждате, ключът се превърна в символ, който черпи непряко от силата на самото Колело. Ако проработи, Колелото на практика ще се изключи само.

— Дай му ключа, Джал. — Снори пристъпи напред и ни изгледа отвисоко. — Професорът ще знае какво да прави с него, за да изключи машината.

Ръката ми се затвори самичка, пръстите ѝ се свиха върху студената повърхност на ключа. Да го предам някому на този етап ми се струваше като да ме лишат от всички варианти. Изключването на двигателите на Колелото трябваше да даде на семейството на Снори шанс да премине в неизвестното, което е очаквало покойниците по времето на Строителите. Това искаше Снори… но задгробен живот на онази Свещена планина не звучеше чак толкова зле. А и изключването на машините нямаше да спре въртенето на Колелото, само щеше да го забави. Без двигателите в Осхайм единственото, което щеше да движи Колелото и да продължи да променя реалността, бяхме ние — всеки път, щом някой чародей използваше магия, тя разкъсваше тъканта на света. Пукнатините щяха да се множат, Колелото да се върти — по-бавно отпреди, но все пак да се върти, тласкайки всички ни към края. Светът пак щеше да се разпадне — само че след няколко години вместо след няколко седмици. А завъртим ли ключа в обратната посока, тези последни няколко седмици щяха да се свият в няколко секунди и според Синята дама щях да посрещна края на всичко, застанал на най-сигурното възможно място, което щеше да ми гарантира безопасен преход към един нов свят, който да управлявам не като крал или император, а като бог. Синята дама може и да лъжеше — нямах никаква вяра на тази кучка, — но сто на сто беше имала причина да превърне това тук в свое последно убежище.

— Джал? — Снори ме тупна по рамото.

— Извинявай… отнесох се нещо. — Разтворих пръсти, впил поглед в ключа. — Е…

— Достъпът до централния процесорен комплекс е доста труден. — Професорът притисна длани към гърдите си, сякаш за да предотврати възможността някой да сложи ключа в ръката му. Може би когато докосна нещото, то го бе ухапало. — Истинската работа винаги се е вършила дистанционно от контролната стая. — Той кимна към нещо високо над нас. — Но за свръхпрецизния контрол, от който се нуждаем ние, е най-добре да се намираме до главните процесори.

Кимнах, като че ли нещо от думите му връзваше смисъл.

— За да стигне до правилната стая, човек трябва да изкачи седем или осем стълби и да се промуши през няколко теснини. Ако бях по-млад… Пък и не съм сигурен, че ще издържа достатъчно дълго извън бавното си време, за да стигна дотам. — Той се втренчи в нещо зад мен. — Опасявам се, че вече започва.

Обърнах се да проследя погледа на професора и открих, че се взирам в голям черен плъх, курдисан на един ръб отстрани на машината, на няколко стъпки над нас. Гледаше ни, без да помръдва, и очичките му блестяха.

Силно тупване зад мен отклони вниманието ми от плъха.

— Мамка му.

Джон Резача се разгъна от топката, в която се бе свил при петнайсетметровото падане от отвора на тунела. Отстъпих в нишата и дръпнах Хенан с мен. Професорът също дойде при нас. Лари направи няколко крачки напред и зае пост пред нишата. Кара изтегли ножа си и се плъзна на една страна, докато Снори пристъпи напред да го посрещне. Джон Резача се втурна право към мен в равномерен спринт.

Викингът изчака, съвършено неподвижен, и в последната частица от секундата се извъртя настрани и замахна с Хел в дъга нагоре, за да улучи чудовището под брадичката.

Триумфалният вик замря в гърлото ми, когато вместо да тупне на пода на две парчета, Джон Резача просто бе повдигнат от силата на удара — острието на брадвата не се впи в него. Той се строполи тежко, но стана още докато Снори завърташе Хел над главата си за втори удар.

— Лари е много надежден, но бих се чувствал в по-голяма безопасност, ако… — Професорът посегна към един близък панел и чукна по някакъв сияещ квадрат. — Ето.

Нямах време да попитам „Ето какво?“. Сцената отвън моментално се ускори до бързина, която би изглеждала комична, ако съдържанието ѝ не бе толкова смущаващо. С ослепителна скорост Джон Резача отби порой от удари и нанесе свой собствен, който просна Снори омекнал на пода. Някъде сред всичко това Кара явно се бе промъкнала зад гърба му, за да го мушне и тя. Видях я как остана да лежи зад него, когато той се стрелна към нас. Битката с Лари продължи малко повече: летяха юмруци и нито един от двамата не отстъпваше и на сантиметър. За секунда, която отвън трябва да е била повече от минута, те се бяха вкопчили един в друг да премерят силите си. Изведнъж сред рой искри ръката на Лари отлетя през стаята. Джон Резача го зашлеви и го запрати към металната стена на машината — а после ето го мъчителя, притиснал лице към стената на нашия мехур от бавно време.

Аз държах Хенан, но вече не се налагаше. В лицето на Джон Резача имаше грозота, която би лишила от мъжество всекиго.

— О, това е лошо — каза професорът. — Много лошо.

— Не можеш ли да направиш нещо? — извика Хенан. — Трябва да им помогнем!

Споделях чувствата му — макар че по отношение на помощта мислех главно за себе си. Но не можех да отроня и дума. Страхът ме беше лишил от дар слово. И не можех да откъсна поглед.

— Е — каза професорът зад мен. — Винаги съществува това…

— Пръчка? — попита Хенан. — С какво ще…

Нещо изтрещя по тила ми. Видях две парчета строшен бастун да прелитат покрай мен, по едно от двете страни на лицето ми. След това остана единствено падането.

31.

— Ох! — Нещо ме удари по лицето. И пак. — Мътните го взели! — Надигнах глава и още една метална скоба мина на сантиметър от носа ми. — Къде, по дяволите… — Май бях метнат на нечий гръб. — Пуснете ме!

— Щом искаш — прозвуча гласът на Снори много близо до ухото ми. — Но вероятно ще е по-добре да изчакам, докато стигнем догоре. Падането оттук е дълго и може да си повредиш нещо важно.

Огледах се и моментално съжалих, че съм помръднал глава. Когато бялата светлина на болката помръкна, видях, че се намираме във вертикална метална тръба, смътно озарена от светеща ивица, минаваща по дължината ѝ. Под мен се катереха Кара и Хенан, а под тях шахтата продължаваше още може би десетина метра. Вкопчих се по-здраво в шията на Снори, макар да изглеждаше, че китките ми вече са вързани.

— Онзи дърт копелдак ме удари!

— Каза, че това бил единственият начин да се отърве от едноръкия, който ти не спираш да призоваваш. Е, всъщност каза, че и убийството ти би свършило работа.

— Ти дори не го позна, така ли?

— Кого?

— Едноръкия!

— А трябва ли?

— Ами, ти си причината да е еднорък!

Снори се изтегли с пъшкане през горния край на стълбата и ме тръсна на пода на някаква малка стая. Останах да лежа и да стена, докато Кара и Хенан дойдоха при нас. Стените бяха осеяни с екрани и панели за достъп, а останалото пространство бе гъсто изпълнено с тръби. Три тесни тунела тръгваха от стаята, единият вертикално.

— Къде сме? — Това, което всъщност имах предвид, беше „Къде е Джон Резача?“.

— В машината — каза Кара. — Професорът ми даде карта на пътя до мястото, където можем да използваме ключа. — Тя се взря надолу в шахтата, по която току-що се бяхме изкатерили. — Каза, че тук защитата е по-силна, така че на приятеля ти може би ще му отнеме малко повече време да ни намери.

— Освен където не е — добави Хенан.

— Моля? — Аз също надзърнах бързо през ръба. Нищо.

— Защитата е силна на повечето места. Но има и незащитени зони — каза Кара. — Те са отбелязани с жълти предупредителни знаци.

Надигнах се на крака, опирайки се на стената, и измъкнах ръцете си от вървите.

— Ами да продължаваме тогава. — Махнах на Кара да води. Тя направи справка с хартията в ръката си и тръгна по прохода вляво.

Аз вървях най-отзад, като си разтривах тила. Ако счупването на бастун в главата ми не ми беше докарало главоболие, то пулсирането на мъжделивото осветление и постоянното туптене на скритите машини щеше да го направи. Самата теснотия си беше достатъчно клаустрофобична, но нещата съумяваха да станат далеч по-зле. Застоялият въздух имаше гадно сладък дъх и стените ни притискаха, сякаш всеки момент Строителската машина можеше да напрегне мускули и да смачка и без това тясното пространство между тях.

Пред нас проходът излизаше в стая точно толкова голяма, колкото да ни побере четиримата, а после продължаваше. Когато се мушнах вътре, Кара тъкмо бе допряла пръсти до огледалния панел с неправилна форма, вграден в стената. Отражението, което той даваше, изглеждаше разнищено по края и няколко по-малки отражения на Кара изскочиха там, където пръстите ѝ го докоснаха. Без предупреждение лицето ѝ изчезна от панела, за да бъде заменено от това на професора.

— А, виждам, че младият Джалан се е съвзел! Нека той да използва ключа. Такова свръхактивно въображение като неговото си има… недостатъци, както видяхме, но също така би трябвало да позволи силна връзка с ключа и да усили ефектите от…

— Какво е това? — прекъснах го.

— Кое?

— Това! — Наведох се покрай Кара и тикнах с пръст в образа на професора. — Беше огледало.

— Ами… — Професорът се наду като учител, готов да пръска мъдрост. — Ще ми отнеме много време да изброя всичките му функции, но то изпълнява множество важни задачи в главния аналитичен комплект, от които комуникацията е може би най-дребната. Ще видите много такива панели по пътя до централния процесор, но всички те всъщност са един и същи обект. Трудно е да се обясни… ние го наричаме фрактално огледало…

— Счупи го, Снори! Бързо!

Убеден от тона ми, Снори, за разлика от друг път, направи каквото му се казва и заби с всичка сила шиповете на брадвата си в лицето на професора.

— Не можете да го счупите! — Професорът ни удостои със снизходителна усмивка, когато брадвата се плъзна по образа, без да остави белег. — И защо изобщо ще искате да го правите?

— Синята дама смята да използва огледалото, за да дойде тук… ако вече не е дошла. Тя може да надзърта през огледалата и ако ни види… ами, тогава сме го загазили: тя не иска Колелото да бъде спряно.

— Ако счупите огледалото, магнитната обвивка ще стане нестабилна. Всевъзможни процеси могат да излязат извън определените граници…

— Ние сме дошли да изключим машината. Няма значение, ако я повредим малко преди това. — Синята дама можеше да погледне към нас всеки момент. Огледалото бе нейният последен път за бягство от кулата ѝ в Блужен: трудно би го пренебрегнала. Паниката, която кипеше на нивото на гърдите ми, откакто бях дошъл в съзнание, сега започна да се надига към очите ми.

— Ами… — Професор О’Кий сви устни. — Ще трябва да слезете до оригиналното огледало в зала Е. Отбелязана е на картата. Но ако счупите първичния образ, ще ви останат може би само минути…

— До?

Професорът сплете пръсти, събирайки ръцете си в един-единствен стегнат юмрук.

— На ваше място бих побързал.

— Кара? — Обърнах се към вьолвата, облян в студена пот.

Тя вдигна очи от картата.

— Вървете след мен.

Следвах я по петите, а чувството за спешност ме гонеше и ме хапеше по петите. Три тесни коридора, един завой наляво, два надясно, стълба нагоре, стълба надолу. На три места минахме покрай фасетки от огледалото и всеки път на тях се виждаше нервното лице на професора, наблюдаващо преминаването ни. Всеки път сърцето ми се разтуптяваше в ритъма на паниката. Всяка фасетка бе прозорец, през който можеха да ни гледат незнайно колко ужаси.

— Близо сме — каза Кара и се приведе да се мушне покрай още една от фасетките.

— Трябва да видя — казах.

— Какво? — Устата на Кара беше стисната в тясна линия.

Да си наблюдаван и да не знаеш дали те изучават, или не, означава да си жертва. Хищникът дебне скрит.

— Трябва да видя — повторих и хванах ключа. Пристъпих към огледалото. За момент то показваше разпилени образи на принц Джалан, трепкащи около главното отражение, един от друг по-пребледнели от страх, които се смаляваха, докато изчезнат. Лицето на професора се появи пак, намръщено. Преди да успее да заговори, аз допрях ключа до огледалото. — Покажи ми.

Картината се промени от нишата в основата на машината и голия каменен под зад нея в луксозна стая, дебело застлана с тъкани килими и с елегантни бюфети покрай едната стена. На единия имаше инкрустирана кутийка, от която перлени нанизи и златни верижки се бяха разсипали върху полираната повърхност. И по всички стени имаше огледала, десетки огледала с всякакви форми и размери, в рамки от сребро, от ковано желязо, от изящно резбовано дърво, позлатено и блестящо, от избелен чам, напукан от неправилна употреба… и почти всички бяха счупени; парчетата им висяха като строшени зъби и осейваха пода.

— Това е нейната кула. Сега ние също можем да я виждаме, ако тя дойде да ни шпионира. — Почувствах се малко по-добре. Но не много.

Кара ме хвана за ръката и ме дръпна покрай огледалото.

— Хайде.

Още един коридор и слизане по къса стълба ни отведоха до заключена врата от сребриста стомана. Почуках с ключа по нея. Нищо не се случи.

— Какво не е наред? — попита Снори.

— Не знам. — Потърсих ключалка. Обикновено ключът създаваше своя собствена.

— Опитай пак — изсъска Хенан зад мен.

— Сериозно?

— Да. — Да използваш сарказъм срещу деца е загубена работа.

Притиснах отново ключа към вратата, плосък между дланта ми и стоманата.

— Отвори се!

Порталът потрепери и някъде под нас се надигна звук, наподобяващ скърцането на зъбите на някакъв великан, който завибрира през подметките на ботушите ми.

— Отвори се, мътните те взели! В името на Локи!

Усетих остра болка дълбоко между очите и някъде в дебелата стена нещо нечупливо се счупи. Със стържене вратата потъна в един процеп в стената.

— Ключалките на Строителите са били направени да устояват — отбеляза Кара и ме побутна напред.

Щом прекрачих прага стаята оттатък грейна. Голямо огледало изпълваше отсрещната стена. Казвам огледало, макар че то показваше само убежището на Синята дама и нищо в онази стая не помръдваше, така че човек би могъл да го помисли за картина. Беше високо може би девет стъпки и широко колкото разперените ми ръце. Ръбовете му бяха напукани по странен начин — разделяха се на огледални пипала, докато накрая се превърнат в странен блещукащ прах или дим.

Направих още една крачка, преди да спра и да размахам ръце в опит да не правя втора — което не бе лесна работа, защото другите напираха зад мен.

— Спрете!

— Защо? — обади се Кара до рамото ми.

В отговор описах кръг с ръка — сочех яркожълтата щрихована лента, изрисувана по пода, двете стени и тавана.

— Не е защитено.

— Колко зле би могло да бъде? — Снори ме хвана за рамото и ме бутна напред.

Миг по-късно се озовах лице в лице с Джон Резача, с разляна по физиономията мъртвешка усмивка, която бе далеч по-ужасяваща от всяка ярост. Железните му пръсти се свиха около рамото и ключицата ми. Снори ме дръпна обратно и аз се откопчих с вик от чудовището, а плътта ми бе разкъсана и насинена там, където хватката му едва не ме бе докопала здраво.

И двамата със Снори залитнахме назад. Викингът се блъсна в стената, но успя да забави падането ми на пода. Джон Резача се метна напред… и се разплеска върху невидими щитове, разля се и се разнесе като течност върху стъкло.

— Отиде си — каза Снори и ме вдигна.

— Какви ги вършиш, по дяволите? — изкрещях.

— Пробвам.

— Следващия път пробвай със себе си! — Оправих си ризата, после потърках внимателно драскотините, оставени от пръстите на Джон Резача. Боляха ме. Трепнах и вдигнах очи, за да видя как Снори прилага съвета ми на практика — пристъпва напред, стиснал дръжката на брадвата пред гърдите си, сякаш за да се предпази от атака.

Фигурата се надигна почти мигновено. Подът зейна, разкривайки пукнатина като онази в дъното на Пещерата на Еридруин в Хароуфиорд, която бе погълнала сянката на Келем обратно в Ада.

Оттам изпълзя Еймирия, кална и виеща — ужасен звук, от който ми се прииска да си забия по един нож във всяко ухо, за да убия слуха си. Дъщеричката на Снори вдигна одраното си лице към нас и около нея се надигнаха мухи, бълвани от ямата с десетки хиляди. Видях ръцете ѝ, върхът на всеки пръст бе закривен в жесток черен нокът. А после вече не виждах нищо освен бръмчащи мухи, докато Снори не се метна обратно през жълтата щрихована линия и целият кошмар се разпадна на избледняващи струйки, като дим в неподвижен въздух.

Опрян отново до стената, Снори се беше превил одве и лицето му бе скрито зад падащата му тъмна коса. Една дълга минута никой не проговаряше. Аз гледах огледалото, показващо измамното спокойствие на скривалището на Мора Шивал, и се молех Синята дама да не се върне от работата, която я задържаше в друга част на кулата ѝ, и да ни види както ние виждахме нея.

— Съжалявам — каза накрая Снори. — Не бях прав да те блъсна напред. Понякога е трудно да разбереш дълбочината на чуждите страхове.

— Можем да хвърлим нещо, за да счупим огледалото… — предложи Хенан.

— Камъните ми свършиха — казах аз. — А предпочитам да не губя меча си. Освен това няма гаранция, че огледалото ще се счупи… — Хвърлих един кос поглед към Снори. — Брадвата е подходящо оръжие за мятане.

Снори се намръщи. Отстъпи от стената, взе кинжала от ножницата на кръста ми и го запрати срещу огледалото. Той удари право в центъра с достатъчно сила да се забие до дръжката в някой човек… отскочи и се търкулна обратно през нарисуваната граница.

Кара мина между нас, докато вдигах кинжала си.

— Ако допра това до огледалото… — тя разтвори длан, за да покаже желязна руна, не по-голяма от нокътя ми, — и кажа „брьота“ — което означава „счупи се“ на стария език, — то ще се счупи.

Махнах към огледалото.

— Ами, давай.

Кара присви очи срещу мен, после тръгна към границата, протегнала ръка напред с изпънат пръст. Движеше се толкова бавно, че на моменти си мислех, че е спряла. И въпреки това ефектът се оказа внезапен. Мрак разцъфтя там, където върхът на пръста ѝ докосна границата на щита, разстла се като капки мастило във вода. След броени мигове нощ бе погълнала пространството отвъд и ни обви всепроникваща тишина.

Не се чуваше никакъв звук. Затаих дъх. А после се разнесе съвсем слабо изскърцване. Като на подова дъска под нечий крак.

Кара си дръпна ръката като ухапана и прошепна:

— Не мога да отида там! — Потреперих при мисълта за мрак, който може да уплаши заклет в мрака магьосник. Страхът я караше да изглежда по-стара, като че ли нещо безценно е било изсмукано от нея. Тя си пое дълбоко дъх, докато мракът се разсейваше.

— Аз ще отида.

Завъртях се.

— Аз ще го направя. — Гласът беше тънък, но решителен. Хенан протегна ръка към Кара. — Дай ми руната.

— Не можеш — отсече Снори. — Видя какво е там. И трябва да се тревожиш не за това, което видя, а за онова в теб, което ще излезе наяве. Ефектът тук долу е много по-силен, отколкото на повърхността…

Хенан не му обърна внимание. Обърна се към Кара.

— Ти им каза, че трябвало да дойда. Каза „какво може да е по-ценно от някой, чието семейство е устоявало на притеглянето на Колелото от поколения“?

— Да, но… — Кара се запъна. — Това е различно. Сам видя…

— Всеки, който се приближи до Колелото, може да се нарече маг на развалата — прекъсна я Хенан. — Джал накара земята да се разтвори и да погълне някого. — Той показа с ръце. — Но повечето не остават такива задълго. Колелото ги убива.

— Адски си прав! — казах. — И смъртта им хич не е хубава. Трябва да си луд, за да отидеш там. — Открих, че не искам да гледам как момчето умира.

— Дядото на дядо ми е Лотар Вейл. Той е правил магии по-близо до Колелото от почти всеки преди или след него, и то цели десет години — а после е намерил сили да се махне! Ето защо моето семейство не усеща притеглянето. В нашите вени тече кръвта на Лотар. Ужасите не идват за нас. — Беше нужен опитен лъжец, за да забележи колебанието, но аз познах, че той само гадае.

— Не знаеш какво говориш — каза Кара.

— Нека опита — избоботи Снори.

— Какво? — Кара хвана момчето за ръката, сякаш то можеше да се метне през границата всеки момент.

— Достатъчно голям е, за да решава сам. След две години ще стане мъж. Освен ако не се провалим тук — тогава никой няма да е нищо след две години. — Снори махна към огледалото. — Ако не го счупим и Синята дама ни види, мислиш ли, че ще го вземе за свой малък помощник? Или ще го убие заедно с нас?

Кара не каза нищо, но протегна ръка. Желязната пластинка тъмнееше върху бялата ѝ длан. Хенан я взе, прокара пръсти през рошавата си червена коса, погледна нервно Снори и мен и стъпи с единия си крак отвъд границата. Направи още една крачка. Вече изцяло в незащитената зона, погледна назад и устните му трепнаха в усмивка.

— Побързай! — Кара му махна да продължава.

Хенан се обърна и тръгна с бързи стъпки към огледалото, протегнал ръце пред себе си, сякаш си пробиваше път през паяжини. Въздухът около него закипя. Полувидими форми се виеха около момчето като стъклени фигури, забележими само като хаос от повърхности, които улавят и изкривяват светлината.

Щом се доближи до огледалото, една от сенките потъмня и доби цвят. Нещо подобно на змия се уви около китката му, когато той протегна пластинката напред.

— Не! — Хенан май беше по-скоро ядосан, отколкото уплашен. Змията или пипалото стана прозрачно, докато той се взираше в него, и изгуби отново веществеността си. Хенан притисна руната към повърхността на огледалото.

— Брьота. — За миг думата увисна във въздуха, трептейки през полувидимите ужаси, докато Колелото се мъчеше да им придаде форма. В следващия огледалото се напука с трясък, от който ми писнаха ушите. Паяжина от пукнатини плъзна по него, от върха до основата. Моментално зазвуча пронизителен вой, равномерната бяла светлина се смени с пулсиращи оттенъци на червеното, от цвят на нажежени въглени до алено.

Хенан се врътна, отърсвайки се от прозирните ръце, и хукна към нас покрай или през фигурите, издигащи се от всички страни. Всяка негова крачка беше по-бавна от предишната, сякаш газеше през блато. Въздухът около него се замъгли, но червенееше като кръв от предупредителната светлина.

— Не спирай! — изревах.

Оставаше още метър. Тънка алена резка зейна на скулата му, когато един стъклен нокът я разпори. Мъглата потъмня още.

И тримата стояхме на границата и му крещяхме да продължава.

Той направи още една крачка — движеше се агонизиращо бавно, — преди на челото му да се отвори нов разрез, този път по-дълбок, от който потече кръв.

Посегнахме да го хванем, макар че, слава богу, аз имах благоразумието да го направя част от секундата след другите двама. Кара беше най-бърза — бръкна до рамото в непрогледния мрак, който разцъфна в мига, щом пръстите ѝ пресякоха границата. Но мрак или не, тя улови момчето и го дръпна при нас. Аз на свой ред улових нея, когато политна назад. Ръката ѝ изглеждаше незасегната, но тя остана да лежи в скута ми, разтреперана сякаш са я потопили в морето на Норсхайм, неспособна да си поеме дъх, с ококорени очи.

— Нищо ти няма. — Снори я вдигна от мен.

Аз станах и дръпнах Хенан на крака. Извадих парцал от джоба си и избърсах кръвта от очите му.

Стояхме така около минута и чакахме сърцата ни да спрат да се опитват да изскочат от гърдите ни. Кара се освободи от Снори и се зае да маже раните на Хенан с някаква паста от една кожена кесия; уплашеното момиче в нея бе натирено обратно в онази част от мозъка ѝ, където го държеше, и пред нас отново бе вьолвата, делова както винаги.

— Трябва да вървим. — Погледнах през вратата. Баба беше казала, че Мълчаливата сестра ще разбере кога огледалото е счупено. Сега те щяха да започнат последния си щурм на кулата, а аз не горях от желание да разбера дали Синята дама крие още фокуси в ръкава си.

Хенан вървеше най-отзад и като погледнах през рамо, видях въздухът около раменете му да се замъглява за миг, а после да се избистря, сякаш щитовете, възправяли се досега твърдо на начертаната граница, започваха да губят сила, напукани също като огледалото.

След като вече ги бях размърдал, оставих Кара да ни води със своята карта и се пъхнах по средата на малката ни групичка, току зад Хенан.

— Добре се справи, момко. — Тупнах го по рамото така, както бях виждал Снори да изразява одобрението си. — Ако още съм маршал, когато се върнем във Вермилиън, ще те препоръчам за медал. — Безмълвно превъртях думата „когато“ в устата си. Още не знаех със сигурност какво ще направя, щом ключът се озове в онази последна ключалка. Може да бях попречил на Синята дама да ни дойде на гости през фракталното огледало, но думите ѝ все още достигаха до мен. Аз можех да съм бог в новия свят — или да изгоря със селяците в стария…

— Гледайте! — Бяхме стигнали до една от фасетките на огледалото и видяхме, че е покрита с паяжина пукнатини, тръгваща от центъра. Кара обаче сочеше не пораженията, а стаята отвъд.

— Не виждам… — А после видях. Цялата стая потрепери едва-едва и фини бели облачета прах от мазилката се посипаха върху полираните мебели. — Да вървим!

Времето на всички ни изтичаше все по-бързо. Това на Синята дама вече бе изтекло и някак си не мислех, че тя ще потъне кротко в последния си сън.

32.

Кара ни поведе през недрата на спящия левиатан, машината, която бе пуснала на воля Колелото, направлявало някога вселенския кораб по пътя му през безкрайната нощ. Машината, която дори сега го побутваше все по-далеч от верния курс, заплашвайки във всеки момент да ни насочи през ръба на някоя бездна в падане, което може да разбива светове.

Пулсиращата светлина бе навсякъде, а сирената проникваше до всяко кътче и правеше разговорите почти невъзможни.

— Трябва да побързаме! — извиках към гърба на Кара, за да ме чуе. — Нямаме много време. — Откакто бяхме счупили огледалото, чувах как различни части на голямата машина оживяват, или по-скоро го усещах през подметките на ботушите си. Сред воя на сирената механизмите стенеха и скимтяха, и в този звук имаше някаква нездрава нотка.

Кара се извърна от вратата пред себе си и присви очи към мен над главата на Хенан.

— А може би човекът с ключа трябва да върви напред?

Бих могъл да ѝ дам ключа, но това би било като да ѝ дам правото си на избор. Така че се промуших покрай нея и притиснах ключа към вратата. Скритите ключалки се предадоха и металната плоча се плъзна встрани от пътя ми.

Минахме покрай няколко фасетки на огледалото, разположени така, все едно са прозорци към вътрешността на творенията на Строителите, но всяка от тях показваше убежището на Синята дама. Още на два пъти зърнах как стаята потрепери, а втория път големи парчета паднаха от тавана заедно с няколко рамки и безброй блестящи късчета, когато зъбите на счупените огледала бяха изтръскани от тях.

— Нагоре ли? — Вдигнах очи към тясната шахта, пулсираща в червено.

— Нагоре — отвърна Кара.

— Снори ще мине ли? Доста е дебел.

Снори изръмжа. Светлината лъщеше по мускулите му, хлъзгави от пот — температурата около нас се покачваше.

Поех си дълбоко дъх и съжалих за това.

— Мирише сякаш всички Строители са дошли тук да умрат.

Тесните стени на шахтата заглушаваха сирената, но когато излязох в малката стаичка на върха, звукът се върна с пълна сила. Пристъпих със залитане към огледалната фасетка на стената и плеснах ключа върху един от мъртвите екрани под нея.

— Накарай го да спре!

Думата „спре“ отекна във вече тиха стая. Кара вдигна очи към мен, докато излизаше от дупката.

— Добра работа. — Потърка ушите си и се отдръпна да направи място за Хенан.

— Слава на боговете за това. — Снори се измъкна от шахтата и разкърши рамене.

— Вече сме близо. Централната зала е през едно помещение. Оттам. — Кара посочи някакъв странен отвор, висок и тесен, който водеше към нещо като малък шкаф.

Трясъкът на отваряща се врата ни накара да се завъртим и четиримата. На входа на стаята зад огледалото стоеше Синята дама, разперила ръце, сякаш се готвеше да хвърли някакво ужасяващо заклинание, сивата ѝ коса бе разчорлена, а около фигурата ѝ се вихреше наметало в среднощно синьо. Възрастта ѝ ме потресе. Знаех, че има повече от сто лета зад гърба си, но не я бях виждал такава — като нещо, което може да бъде натоварено на каруцата за трупове в задния край на затвора за длъжници: кости, носещи стара кожа, която се набръчкваше около всяка става. По-лошо от възрастта ѝ бе начинът, по който се движеше, обзета от неестествена жизненост, жадно, с трескави очи. Тя се метна към делящата ни повърхност, взимайки разстоянието за миг. Лицето ѝ изпълни огледалото и тя запищя проклятия на език, който се радвах, че не разбирам.

Направих крачка назад, когато две съсухрени ръце закриха огледалната фасетка и тя цялата потъмня.

— Какво прави? — Мора Шивал може да изглеждаше като сянка на себе си — даже не сянка, по-скоро като че ли е била намазана прекалено тънко върху деня, — но все още ме плашеше до смърт. — Какво прави тя?

— Не знам — каза Кара. — Но трябва да продължаваме.

— Накъде?

Кара посочи същия процеп като преди малко.

— Ама това е само шкаф или нещо такова…

— Картата сочи, че е оттук. — Тя хвърли поглед към хартията в ръката си и се намръщи.

— Чудесно. — Промуших се покрай Снори и пъхнах глава в процепа. — Тук вътре има място да стои прав един човек и никакъв друг изход.

— Може да се качва нагоре — каза Снори.

Не ми хареса как звучи това.

— Влез тогава и опитай. — Този път поне не ме блъсна.

— Това би трябвало да свърши работа — чу се непознат глас зад мен.

Обърнах се и видях, че ръцете са се дръпнали от огледалната фасетка и отново гледам изпитото лице и блестящите очи на Синята дама.

— Това би трябвало да свърши работа — повтори тя със стържещ глас, без нито следа от културата и хумора, познати ми от спомените на Червената кралица.

— Каква работа? — искаше ми се да попитам, но езикът ми залепна за небцето на пресъхналата ми уста. Видях как някои от най-тънките пукнатини зарастват.

— Огледалото се цери. — Кара отстъпи назад. — Давай! Бързо!

Вече изгарящ от желание да се махна оттук, аз се пъхнах в кухината зад процепа, свил ръце към гърдите си. Стоях във вертикална тръба, малко по-висока от самия мен. В извитата стена отпред имаше сребърен панел без никакви знаци. Тъй като ми липсваха други идеи, притиснах ключа към него.

— Отвори се.

Зданието потрепери.

— Отвори се!

Панелът почерня.

— Отвори се, проклет да си!

Нещо се раздвижи със стон на измъчвана стомана, ужасно стържене, от което ми изтръпнаха зъбите.

— Джал!

Обърнах глава тъкмо навреме, за да видя как Снори изчезва, когато вътрешният цилиндър се завъртя, с мен в него, и запечата входа. Продължих да притискам ключа към панела, молейки се горещо на всеки бог, който пожелае да ме изслуша. Светлината премигна и угасна.

Случвало ми се е седмици да минат по-бързо от трийсетте секунди, които последваха. Накрая се появи ярка отвесна линия, която се разшири болезнено мудно до пролука, достатъчно голяма да се промуша през нея, когато процепът на вътрешния цилиндър се изравни с процепа, даващ достъп до следващата стая.

— Цикълът на обеззаразяване е завършен — изрече някакъв безжизнен глас в цилиндъра, когато пристъпих навън.

Първото, което ме удари, беше миризмата — все едно нещо беше допълзяло тук да умре. За щастие не ме удари нищо друго. Стаята бе по-голяма, отколкото очаквах, с неравни стени, които преминаваха в тесни заплетени проходи, простиращи се отвъд обсега на пулсиращата червена светлина. Една времева звезда плуваше на височината на главата ми в центъра на стаята, пламтеше в синьо над черен диск, вграден в пода от сребриста стомана. Въздържах се да я поглеждам, защото усещах, че тя може да впримчи човек и той да прекара остатъка от живота си, загледан в нея.

На един от малкото плоски участъци на стената имаше фасетка от фракталното огледало. Паяжината от пукнатини продължаваше да зараства бавно и за момент Синята дама насочи вниманието си към вратата на своето убежище. Сега по стените около нея имаше поне десетина или повече здрави огледала, висящи на места, откъдето старите бяха съборени. Всички те изглеждаха еднакво: просто огледало в евтина чамова рамка… същото огледало, което бях видял да виси на двайсетина места в килията на Тутугу, докато той лежеше мъртъв.

На стената точно срещу мен имаше въртяща се преграда като онази, през която току-що бях минал, а до нея — голям черен правоъгълен панел. Притиснах ключа от външната страна на цилиндъра, който ме бе пропуснал.

— Продължавай да се въртиш.

Той се подчини със скърцане, агонизиращо бавно, борейки се за всеки сантиметър.

В огледалото вратата на Синята дама потрепери под мощен удар. И още един. На третия се пръсна, сякаш беше от стъкло, и зловещо остри парчета се разлетяха във всички посоки. В рамката стоеше Мълчаливата сестра, прегърбена в сивите си дрипи както винаги, намек за загадъчната ѝ усмивка играеше по тънките ѝ устни, едното ѝ око беше тъмно и пронизващо, а сляпото сияеше, като че ли главата ѝ бе пълна със светлина. Зад нея, по-висока, по-широка, с алена броня, се извисяваше Червената кралица и дим се издигаше от мантията на раменете ѝ, сякаш можеше всеки момент да лумне в пламъци.

— Алика. — Синята дама кимна лекичко на посетителките си. — И сестра ти. Така и не разбрах как точно ѝ е името.

Зад мен Кара излезе от цилиндъра, който продължи да се върти, за да обърне отвора си към Снори и Хенан.

— Не гледай звездата — изсъсках и бутнах лицето ѝ настрани с една ръка.

— Може би ще ни запознаеш? — каза Синята дама.

Баба ми не отговори. Мълчаливата сестра пристъпи в стаята и в същия миг отражения на Синята дама скочиха от новите огледала по стените и се втурнаха към оригинала, вляха се в нея и някак си станаха едно. Всяко такова присъединяване изрисуваше Мора Шивал по-твърдо в света, придаваше ѝ по-голяма яснота, правеше синьото на робата ѝ по-наситено, по-ярко, а плътта върху костите ѝ — по-солидна.

— Не. — Мълчаливата сестра изрече само тази дума и огледалата се пръснаха на парченца, блещукащи облаци разцъфтяха пред всяка рамка. Даже пукнатините на фракталното огледало за миг вместо да зарастват се удължиха. Не мога да ви кажа как звучеше гласът ѝ — знам само, че думата бе изречена.

— Това беше глупаво. — Синята дама избърса устата си, където я бе порязало едно от летящите парченца. — Да си хабиш така силата.

— Този път няма да избягаш. — Баба ми пристъпи покрай сестра си. Държеше дълъг тънък меч с гравирани по острието руни.

— Не можеш да спреш това, Алика. — Синята дама отстъпи към фракталното огледало. — Този свят е разбит. Смъртта е разбита, заедно с мрака и светлината. Но има по-добър живот, който чака онези от нас с достатъчно умствена сила, за да го вземат. Стадото така или иначе е загубено, но пастирите могат да оцелеят. — Гледаше стариците пред себе си, но знаех, че думите ѝ са предназначени за мен.

— Хората могат да бъдат спасени. — Баба вдигна меча си и насочи върха му към сърцето на своя враг. — И аз ще се боря да ги спася, колкото и крехка да е надеждата за успех.

Мора Шивал поклати глава.

— Говориш ми за хората, момиченце, но винаги е ставало дума за това да държиш властта в собствените си ръце. Страхът е този, който те кара да продължаваш да се бориш. Страх от това какво ще бъдеш без история, без трон и без корона, които да изпълват с приветствени възгласи гърлата на селяните ти. Ти си родена за властта. Изкатерила си се до нея през прекършените тела и умове на брат си и сестра си. Някъде зад тези свирепи очи все още пламти мечтата да станеш Червена императрица, нали, Алика? Планираш пътя си към върховния трон от толкова много години, че не можеш да се откажеш от него, дори да се опитваш. Ти прекърши силата на крал Келион на изток, неутрализира Скорон, вдъхна богобоязливост у Пристанищните кралства зад гърба си… и ето те тук, напредваш през Слов под някакъв претекст и си се отправила към Виен. Трупаш планини от мъртъвци по-бързо от Мъртвия крал — така че не ми говори за „хората“.

Снори се присъедини към Хенан зад мен и посочи безмълвно към цилиндъра отсреща.

— Последната стая — изсъска Кара. — Можеш да сложиш край на всичко това.

Забързах, прегърбен и уплашен, през стаята, като заобиколих синята звезда, пламтяща в центъра ѝ. Преградата се оказа същата като първата. Притиснах ключа към нея и това предизвика същото треперене, докато онова, което я държеше, се бореше срещу мен, а после дойде същото бавно стържещо въртене на вътрешния цилиндър. През шума му чувах последната част от разговора в кулата на Мора Шивал в Блужен.

— Как е онова мило момче, което съсипа, докато ме прогонвахте тогава от Вермилиън? Не трябва ли той да е третият Голот? Ако някой има правото да е император, това е той. Последният император, който да седи уродлив и разлигавен на върховния трон и да гледа как светът загива около него.

Искаше ми се да извикам, че от Гариус би излязъл добър император — по-добър, отколкото от всички тях, — но входът се стесни до сантиметър, а после изчезна, отрязвайки звуците, и ме потопи отново в мрак.

Цялото здание трепереше, дълбоко стенание, отекващо през гигантската метална структура. Из цялата огромна машина, в двигатели, замислени и сътворени от най-добрите умове сред Строителите, един елемент се бореше с друг; всички те бяха подивели сега, когато огледалото, което беше едновременно едно и много, бе напукано.

Аз се въртях заедно с цилиндъра и ето че накрая пред мен се появи процепът — първо тъмносива линия, после дебела колкото пръст пролука, само с един оттенък по-светла от мрака около мен, която се разшири до педя и повече… докато накрая пристъпих през нея.

Един-единствен светлинен панел се мъчеше да се включи, замествайки почти непроницаемия мрак с трепкаща червена светлина, прогонваше сенките към ъглите, само за да отстъпи отново и да им позволи да се прегрупират. В средата на стаята имаше четири дебели квадратни колони и повърхността им беше покрита с екрани, всичките тъмни.

Веднага забелязах, че малкото светлина, която бях видял отначало в стаята, идва от прозорчето до входния цилиндър. Бях го помислил за черен панел, но всъщност беше дебел стъклен прозорец с изглед към тъмна стая и сега ми показваше Снори и останалите, чакащи от другата страна на преградата.

Отляво мръсен сив парцал висеше върху нещо на стената. Дръпнах го и видях, че държа плащ, дрипав и лекьосан. Той бе закривал огледалната фасетка в стаята. Сега Синята дама стоеше близо до огледалото, с гръб към него, вдигнала и двете си ръце. Лампите в нейното убежище хвърляха сянката ѝ върху мен, а останалата им светлина се разливаше в стаята. Баба ѝ сестра ѝ стояха пред Дамата, с напрегнати от съсредоточаване лица. Бях виждал това изражение и преди, в спомените на баба, когато двете като деца се бореха с отраженията си. Два сребърни отблясъка между пръстите на Синята дама потвърдиха, че тя държи две малки огледалца, насочени към враговете ѝ.

Напрежението върху лицата им ме спря. Задържа дъха ми пленен в гърдите. Накара ме да запазя мълчание.

И точно тогава усетих, че зад мен има някой.

— О, боже. Това е Джон Резача! — Студената ръка на страха впи пръсти във вътрешностите ми.

— Който и да е този твой кошмар, създал си го самият ти. Той може да те нарани само по начини, които можеш да си представиш. Докато аз, от своя страна, ще те нараня по много по-лоши начини. Такива, каквито не можеш и да си въобразиш.

Обърнах се с нозе толкова премалели, че едва ме държаха. Пред мен стоеше Едрис Дийн, демоничен в пулсиращата червена светлина. Тъмният гребен на косата му изглеждаше черен като нощ между посивелите страни. Бледият хоризонтален белег под дясното му око сякаш подчертаваше думите му. Един по-тъмен белег, дебел и грапав, минаваше отстрани по врата му, където Кара едва не бе отсякла главата му.

Някакво движение в крайчеца на полезрението ми привлече за момент вниманието ми обратно към прозореца. Мъртъвци изникваха от виещите се коридори в стаята зад мен, коридори, които се протягаха дълбоко в недрата на машината. Видях как устата на Снори зейва в рев, как Кара крещи или пищи, но до мен не достигаше никакъв звук.

— Синята дама ме прати през огледалото преди себе си… с някои приятели… да завладеем Колелото и да гарантираме, че никой няма да опита някаква глупост, като например да го изключи. — Едрис се усмихна. Държеше извит меч от черно желязо, опрял лениво върха му на пода между нас. Напомняше ми за оръжията на ха’тарите от дълбините на Сахар.

Хвърлих още един поглед към прозореца. Там имаше много мъртъвци. Всички с кожени доспехи, поръбени със синьо. Движеха се обезпокоително бързо, а лицата им бяха изпълнени с ярост и потъмнели от стара кръв. Брадвата на Снори си разсече път през двама от тях, оплисквайки прозореца.

— Това са хората на Синята дама — казах. — Ти си ги убил.

Едрис кимна.

— Мъртвите са по-добри в изпълняването на заповеди.

В огледалото Синята дама протегна ръце към Мълчаливата сестра и Червената кралица.

— Беше глупаво от твоя страна да оставиш армията си да кърви тук толкова много седмици, Алика. — Изсъска думите, сякаш ги процеждаше през зъби. Баба падна с вик на колене, вдигнала ръце пред себе си, сякаш се бореше с нещо невидимо. Сестрата се смъкна на колене бавно, малко по малко, първо на едното, после и на двете, като че ли я притискаше някаква голяма тежест, която се увеличаваше от миг на миг. — Похабихте живота на толкова хора и голяма част от силата си… и за какво? За да умрете в краката ми. — Синята дама поклати глава. — Вие не сте единствените, които са станали по-силни с годините.

— Трябваше да пазиш огледалото — казах на Едрис и сложих ръка на дръжката на меча си, оръжието, което бях взел от него в Кулата на мошениците в Умбертиде. — Сега пътят за господарката ти е затворен.

— Мина ми през ума, че можеш да се добереш дотук — каза той. — Ти и севернякът. — Кимна към опръскания с кръв прозорец. През него не се виждаше много освен бясно движещи се човешки фигури. — И кучката. — Потърка разсеяно врата си и черния белег над ключицата си. — Хрумна ми, че би могъл да го счупиш вместо мен, затова го направих. Виждаш ли, никога не ме е било особено грижа за Дамата, а и тя не ми се доверяваше съвсем, защото не се появявам в никое от бъдещетата, които мъдрите могат да разчетат. Иначе подкрепям плана ѝ. Но предпочитам аз да седя начело на масата, когато новите богове се съберат в света, идващ след този. Едрис, Господаря на сътворението. Добре звучи. — Той вдигна зловещия си меч и върхът му се озова на педя от корема ми. — А сега, ако бъдеш така любезен да ми дадеш ключа, ще си свърша работата. — Той кимна към пространството зад колоните. Светлината от огледалото разкриваше задната стена, проектирайки свои собствени пукнатини върху много от екраните там — пукнатини, които все още зарастваха и бяха изминали може би половината път до пълното изцеление. Насред стената се намираше сребърната плоча, описана от професора, с надписа „Ръчно управление“ над нея. По средата ѝ имаше тъмен процеп, където сигурно се пъхаше ключът.

Сведох очи към острия връх, сочещ към пъпа ми, после хвърлих поглед назад към баба и Мълчаливата сестра, на колене, мъчещи се да станат, но притискани неумолимо надолу. От ъгълчетата на очите им вече започваше да се процежда кръв. Спомних си за Хенан в Кулата на мошениците, с меча на Едрис Дийн опрян в шията му. Бях дал на момчето ключа на Локи, за да го даде на некроманта, а то го беше хвърлило обратно към мен. Не ми беше позволило да откупя свободата му.

Очите ми се върнаха към върха на меча пред мен.

Накрая винаги всичко се свежда до острия връх. Едрис ме беше заплашил с ужаси, които не мога да си представя. Не можех да си представя да гледам как това черно желязо потъва в корема ми.

Остър вик на агония отекна зад мен. Вик на наранена старица. Нещо тъмно и кърваво се удари в прозореца до мен и се плъзна беззвучно надолу. Беше слабичка фигура… може би Хенан.

Хвърлих ключа и Господ да се смили над нечестивата ми душа, помолих се на Локи, макар да знаех, че той не е нищо повече от щампа на един стар професор, отпечатана върху тъканта на света и оформена от легендите. Помолих се и проследих премятането на ключа във въздуха с една-единствена дума: „Изключи!“, избрана без по-важна причина от тази, че каквото и да искаше Едрис Дийн, аз исках точно обратното. Дори двигателят да се изключеше, всички ние щяхме все така да се носим стремглаво към Ада: Колелото щеше да продължи да се върти, макар и по-бавно, тласкано от човешката неспособност да не използваме силата за собствена изгода. Но повече от всичко исках Едрис Дийн да отиде в Ада пръв.

Разбира се, не можеш да хвърлиш ключ по една малка ключалка от десет метра и да очакваш да улучи, камо ли пък да остане вътре и да се завърти. Но Локи е богът на фокусите.

Има едно предимство в правенето на много тъпи неща. Те изненадват хората. Хвърлянето на ключа през стаята изненада Едрис Дийн достатъчно, за да извадя моя меч и да отбия закъснялото му мушване към корема ми, като същевременно отскочих назад. Усетих нещо топло и влажно по бедрото си, което ми подсказа, че не съм се измъкнал невредим, но поне мечът на Дийн не стърчеше от мен.

Едрис мушна отново и аз отклоних меча му. Зад него всички панели на далечната стена грейнаха и по тях потече порой от числа, все едно река от цифри се изливаше през ръба на висока скала. Ключът, сега втъкнат в ключалката, задимя леко, сякаш обсидианът изпускаше мрака като пара. Всички предишни скърцания, стенания и треперене не бяха нищо в сравнение с изтерзаните звуци, които достигаха сега до нас през металния под. Някъде дълбоко в сърцето на Строителските изчислителни машини се водеше криптологична война на кодове и шифри, докато ключът се опитваше едновременно да надвие защитата, пазеща първичната функция на Колелото, и да реши задачите, които се бяха опирали на професор О’Кий толкова много години, за да позволи на машините да спрат по такъв начин, че да не ни тласнат през ръба, който се мъчехме да избегнем.

Едрис замахна към главата ми. Аз парирах и трясъкът на стомана почти се загуби в какофонията около нас. Сега, в края на всичко, заобиколен от толкова много начини да умра, открих, че страхът е по-маловажен за мен от факта, че пред мен стои убиецът на майка ми. Парирах пак, скочих напред и разсякох туниката му, оставяйки ярка резка върху ризницата отдолу.

— Ако ме убиеш, няма да имаш време да завъртиш ключа в обратната посока! — извиках. — А ако се опиташ да го направиш, преди да ме убиеш, ще ти отсека главата.

Едрис замахна диво и отскочи. Избърса уста, по която имаше кръв от прехапания му език, и се вгледа в мен. Дишаше тежко.

През огледалната фасетка на стената между нас зърнах баба и Мълчаливата сестра, и двете паднали на четири крака, с ръце, огъващи се под невидима тежест, докато Синята дама пристъпваше триумфално към тях.

— Ти дойде да спасиш света, Алика — изсъска тя. — Но пропусна да доведеш някой, който да спаси теб.

Сестрата успя да вдигне глава, тъмното ѝ око представляваше дупка към полунощ, а сляпото — дупка към пладнешкото слънце. Богинята на Снори, Хел, има такива очи. Старицата надигна ръка, свила хищно пръсти, и за момент напредването на Синята дама спря, но само за момент. Главата на Сестрата клюмна отново и лицето ѝ се загуби зад сивите кичури.

Едрис гледаше, запленен от спектакъла също като мен. Ръцете, които ни бяха движили по своята игрална дъска през целия ни живот, сега се срещаха за последно разчистване на сметките.

— Те не ме доведоха. Аз сам дойдох. — Една фигура стоеше на вратата на Синята дама, покрита с прах от мазилката, сива като призрак. Отначало не приличаше на човешка: беше твърде обемиста, имаше твърде много крайници, стърчащи под странни ъгли.

Крачка напред и новата фигура се свлече. Сега вече в нея се съзираше известен смисъл: един мъж, носещ друг. Падналият на колене мъж бе нисък, набит, мургав под праха, с лице по-скоро на чиновник, отколкото на герой, въпреки униформата и меча на кръста му. Капитан Ренпроу, адютант на маршала на Вермилиън, моя дясна ръка при организацията на защитата.

— Не! — Ако огледалото наистина бе прозорец, може би щях да се хвърля през него. По-дребната фигурка, която се просна и затъркаля сред огледалните късчета, бе осакатена не по-малко жестоко от всяка жертва на масата на Джон Резача. Деформиран старец, който едва можеше да се обърне и въпреки това сега, когато вдигна уродливата си глава, изглеждаше по-благороден от всеки мъж, който някога съм виждал да седи на трон.

— Мадам. — Гласът на Гариус беше прегракнал. Пътуването от Червения предел не му се беше отразило добре, а изкачването от основата на кулата — още по-малко. — Подценявате какво един Кендет е готов да пожертва за сестра си.

Една изкривена ръка посегна и старчески пръсти с подути кокалчета се увиха около глезена на Мълчаливата сестра. Видях върху лицето му болката дори от това елементарно движение — студът винаги е измъчвал ставите на Гариус, а в Слов зимата има зъби.

Мълчаливата сестра разкърши рамене, после изпъна ръце, все още навела глава. Във въздуха отекна трясък. Тя се надигна на колене и си пое хъхрещ дъх.

— Долу! — Синята дама събра ръце, сякаш смачкваше нещо между тях.

Мълчаливата сестра се изправи, бавно, застрашително, под акомпанимента на непрестанни трошащи звуци, докато не остана нищо за трошене. Последните две огледала в ръцете на Синята дама се пръснаха. Тя ахна и разтвори пръсти и парченца огледало се посипаха със звън сред капещата кръв от нарязаните ѝ длани.

Алика Кендет, Червената кралица, скочи на крака с яростен рев и замахна с меча.

Синята дама извика и напусна съревнованието, като се врътна кръгом, достатъчно бързо, че върхът на бабиния меч да остави само резка на рамото ѝ, и се хвърли към последното огледало, към Осхайм и мен. За част от секундата ликът ѝ изпълни фасетката. Тя се блъсна в останалите пукнатини и те я срязаха, както жици — сирене. После вече я нямаше — на огледалото не остана нищо освен алена пелена, през която смътно се виждаше стаята отвъд. Кръв капеше по образа на Червената кралица, протегнала меча си напред и опряла върха му в огледалото, през което бе скочила нейната противница. Не се съмнявах, че ако се върнем при фракталното огледало далеч под нас, ще намерим купчина спретнато нарязани телесни части — последните останки от жена, която би пожертвала един свят, за да стане богиня в друг.

Острието на Едрис се стрелна към мен. Едва успях да го отклоня от гърдите си. Невниманието ми ми спечели плитък срез под рамото. Панелите на отсрещната стена сега пламтяха в червено и ми се стори, че видях зад тях да се движи някаква фигура, сякаш те бяха прозорци през стената към някакво място отвъд. Звуците бяха отслабнали донякъде и сега се свеждаха до дълбоки метални стенания и бавно тракане, като от палеца на храпов механизъм, докато зъб след зъб минават през него.

Едрис финтира и мечовете ни се остъргаха.

— Нямам време да те убия — каза той. — За щастие, доведох със себе си някой, който има. — Отстъпи назад и нероденият се разгъна като паяк от тъмния таван, където се бе крил в сенките зад колоните. Спусна се на мястото, освободено от Едрис — ужас от прясно месо, пренаредено около костите на мъжете, които Синята дама бе пратила с некроманта. Туловище върху дебели крака, с пет мършави одрани крайника, които стърчаха от отворения гръден кош, всеки дълъг два метра, че и повече, с по десетина стави и с остър костен шип на върха.

Едрис ми обърна гръб и тръгна към отсрещната стена и ключа.

— С този меч, който открадна от мен, може би дори ще я пратиш обратно в Ада. Но тя още ще е свързана с лича. Така или иначе, това ще ми спечели нужното време, а ако се наложи, после сам ще се справя с теб. — Той сложи ръка на ключа и ахна, когато лъжите му го обгърнаха. — Макар че няма да има „после“. — Китката му се завъртя, обръщайки ключа в другата посока, и гигантските двигатели завиха в нова тоналност. — Ето как свършва светът. Без гръм, без съсък, само със завъртането на едно колело.

В крайна сметка малко са нещата, които могат да изстискат от човек еднакво количество глупост и смелост — ако всъщност това не е едно и също. Семейството може да го направи, както и гледката на някой, когото мразиш страстно и който се кани да сграбчи момента си на триумф.

— Никога не подценявай какво един Кендет е готов да пожертва за сестра си. — Думите излетяха от устните ми без нито помен от страх.

Това, което ме обзе, не беше берсеркерска ярост. Мисля, че бесът, обладал ме в деня, когато прерязах гърлото на Мейрес Алус, така и не ме беше напуснал съвсем, не се беше наврял обратно в мъничкото и забравено кътче, където го държах някога, а се бе смесил с кръвта ми, както е при всеки друг човек, говорейки ту тихо, ту силно. Гневът, който надигна ръката ми, си беше чисто мой, притежавах го и си бях платил за него. Метнах меча на Едрис и той полетя, въртейки се във въздуха, също като ключа преди малко. И точно както ключът на Локи бе улучил целта си, нечестивото острие на Едрис направи същото, забивайки се между лопатките му.

Нероденият се надигна между нас и ръцете му ме обвиха като пръсти на гигантска длан.

Някак си Снори бе съзрял ядката на сина си в неродения, нападнал ни в подземието на Черната крепост. Тогава не можех да го разбера — как бе видял своето сред онази покварена гадост от трупна плът и го бе довършил през сълзи. Аз сега не го виждах, но знаех, че мама би видяла дъщеря си, и това бе достатъчно. Това, което забих в откритото сърце на неродения, не беше ножът ми, а кардиналският печат от онзи далечен път по атаро-загреската граница. И това, което ги раздели — детето, никога невидяло този свят, и чудовището, сътворено в Ада, — не беше моята вяра. Беше вярата на милион и повече хора, гушещи се в своите църкви, криещи се от неспокойни сънища в леглата си, плашещи се от поличби и предзнаменования, вкопчени в своя бог, докато краят на дните се приближава. Тази вяра, тази воля, придобила сили от самото Колело, раздели детето от кошмара и остави мъртвата плът разкъсана на земята.

Не бях усетил как шиповете са ме проболи. Не бях почувствал болката, докато не се претърколих и, озовал се на пода, се опитах да стана. Кръвта бликаше от дупки в раменете и торса ми, стичаше се топла по гърба ми. Отпуснах се на една страна и останах да лежа, загледан. Сега Едрис бе обърнат към мен и лицето му бе изкривено от ярост, а върхът на собствения му меч стърчеше току под ребрата му.

Вече не ми пукаше за Едрис. Огледах се и ги видях двамата — лича и безименната ми сестра. Тя стоеше, блед дух, пораснала в жената, която бях зърнал, когато я отсякох от дървото на Хел. В нея имаше нещо от мама и от Червената кралица — красива, силна, неустрашима. Личът, бял като нерв и гол, се криеше в сляпото петно на очите ми, посягаше да се облече в духа на сестра ми. Тя хвана пръстите му в своите и бързо нави цялото му тяло в топка, по-голяма от глава, а после я смачка. Топката се смали, стана колкото юмрук, колкото око, колкото грахово зрънце… и изчезна.

Образът ѝ затрептя като отражение във вода, променяше се, избледняваше, свиваше се, превърна се в по-млада жена, в дете…

— Не си отивай. — Опитах се да вдигна ръка към нея.

Зад гърба ѝ се извиси Едрис, сивата му риза бе напоена с кръв на корема.

— Не си отивай — повтори той моите думи. — Сигурен съм, че мога да ти намеря друг господар. — Пръстите му се раздвижиха да изпишат руни във въздуха, затъкаха нова паяжина от заклинания, която да я впримчи отново.

Сестра ми, вече малко дете, се намръщи на своя мъчител — изражение, което познавах от лицето на Червената кралица от стените на Амерот. Тропна с краче, удари надолу с две юмручета и в миг Едрис бе запокитен на земята и остана да лежи и да стене до мен в зловонната каша от останките на неродения. Стонът му се превърна в ръмжене и той се надигна на колене, обърнат към бледите очертания, които бяха единственото, останало от сестра ми, закривайки ги от моя поглед. Мечът ми още стърчеше между раменете му, с дръжката към мен, поклащаше се току извън досега ми.

Нямах сили да помръдна. Но имах желание и въпреки всичко се раздвижих. С един последен изблик на енергия изтръгнах меча и с див замах отсякох главата на Едрис, по-скоро с късмет, отколкото с добре прицелен удар.

Тялото му остана на колене още миг, пръскайки кръв, после се катурна.

От сестра ми нямаше и помен.

Трябваше ми цяла вечност да стигна до задната стена — пълзях сантиметър по сантиметър през мръсотията, докато навсякъде около мен машините на Строителите виеха за края на света. Някак си ръката ми се сви около ключа и аз го завъртях до средното, неутрално положение.

И там, в края на всичко, се поколебах. Оставех ли ключа на Локи да довърши своето дело, щях да си гарантирам благополучно преминаване в новия свят, така желан от Синята дама. Бог. Положение, към което винаги съм се стремил — всичко това, че ѝ повече, щеше да ми бъде поднесено на тепсия. Нямаше вече да съм ненужното принцче, което се мъчи да си скалъпи някакъв живот по краищата на двора на баба си. Завъртях ли ключа обратно наляво, грамадните машини щяха да се изключат, магията да си отиде оттук и без нищо, което да го тласка напред, Колелото, завъртяно от Строителите, за да промени равновесието между желанията и реалността, щеше да се забави и евентуално да спре. Може би дори щеше да се завърти обратно и да ни върне към живота, който хората са познавали през всички онези дълги години, откакто някой глупак ни е пръснал по лицето на земята.

Но ако се вслушаш в мъдрите, ще разбереш, че според тях гибелта е отложена, не предотвратена. Мълчаливата сестра бе видяла същото това Колело да се върти под натиска на човешката жажда за власт и да разцепва всичко, запокитвайки нас, простите смъртни, към огъня и унищожението. Сега можех да се спася и да сложа край на безчет нации… или да обрека и себе си, и всички онези хора на огнена гибел след няколко кратки години. Под ръката ми ключът димеше, а машините около мен виеха и ревяха. Ключът все още се бореше с ключалката, бореше се за контрол, а машината, останала без фракталното огледало, което да обуздава енергиите ѝ, беснееше.

Множеството екрани от двете ми страни продължаваха да показват своите части от голямата картина, сякаш пробиваха стената, за да разкрият какво става в ума на машината оттатък.

— Имам нужда от…

— Хората не знаят от какво имат нужда. — Една фигура се обърна, прекъсвайки първия, невидим говорещ. — Та те почти не знаят какво искат. — Мъжът изглеждаше нисък, макар че нямаше с какво да го сравня, а екраните го показваха по-голям от живота. Нито млад, нито стар, с тъмна коса, щръкнала сякаш от шок. Носеше многоцветна мантия. Но щом се обърна, тя се превърна в златен жакет, осеян с безброй джобове. В следващия момент бе облечен в черните дрехи на флорентински модерен, барабар с триетажната шапка. Каквото и да носеше, изглеждаше ми познат.

— А аз, аз съм просто един шут в чертозите, където е сътворен светът. Палувам, шегувам се, спретвам някой номер. Не съм особено важен.

— Професоре… — Виждах там лицето на стареца, следи от него личаха зад увереността и лукавството на Локи.

Богът продължи да говори на невидимия си събеседник.

— Представи си обаче… ако аз дърпах конците и карах боговете да танцуват. Ами ако в самата сърцевина на нещата, щом се заровиш достатъчно надълбоко, разбулиш всяка истина… ами ако в центъра на всичко това… има лъжа, като червей в сърцевината на ябълка, навит като Ороборус, тъй както тайната на хората се свива в центъра на всяко твое късче, колкото и тънко да режеш?

Стиснах здраво ключа и черният му лед се хлъзна под пръстите ми. Екраните потъмняха.

— Това не би ли било чудесна шега? — Локи стоеше до мен.

— К-какво искаш? — Опитах да се отдръпна, без да пускам ключа.

— Аз ли? — Локи сви рамене. — Аз съм свършен, щом счупиш ключа ми, а той ще се счупи, когато изпълни своето дело. Завърти го наляво, завърти го надясно. Решавай, Джалан.

— Аз… Не знам. — Пот се лееше от мен, ръката ми беше бледа от загуба на кръв и трепереше. — Истината ли казваше Синята дама, когато…

— Истина? — Локи вдигна ръце и пръстите му запърхаха. — Лъжите са нашият фундамент; всеки от нас започва с лъжа и гради живота си върху нея. Лъжите са по-издръжливи от истината, по-изменчиви и способни да се нагаждат към нуждите.

— Трябва да знам истината. Ти ме насочи по този път с истината, като ми показа смъртта на майка ми. Ключът не ме изхвърли в пустинята случайно… всичко беше част от плана. Срещата с Йорг Анкрат, намирането на ножа, с който да убия Мейрес Алус. Ти ме оформяше за тази задача, също както си оформил ключа и си го пратил по света да събере сила.

— Може би. — Локи сви рамене. — Фактите са най-добрият приятел на лъжеца. Толкова много истини се разкриват в търсенето на правдоподобна лъжа. Защо да не работим с тях? — Той се обърна да махне към стаята, вместилище на чудеса, осеяно със смърт. — „Какви оплетени дантели правим при първите си опити да мамим.“ Великият Скот го е написал, някога, когато луната е носела по-млад лик. — Той въздъхна. Докато мракът се виеше като дим около ключа в ръката ми, Локи сякаш се смали и състари, светлината в него помръкна. — Това беше първото ми творение и ще призная, че е оплетено. — „Къде е тоз страхливец, що не би се осмелил да води битка за земя такава?“ Още един цитат от великия Скот — а ето те и теб, страхливецо мой. Ще се осмелиш ли?

— Но дали да…

— Не ми пука! — прогърмя гласът на Локи, който сега изглеждаше изпит и болнав. — Знам само, че истината не ти е нужна. Не истината те освободи. Беше лъжа. Ти не си видял майка си да умира. Ти изобщо не беше в стаята. Дори не беше в Римската палата в онзи ден.

— Какво?

— Аз те излъгах.

— Какво…

— Омраза, смелост, страх — всичко е лъжа. Не търси причини. Постъпи както чувстваш. Не както чувстваш, че е правилно — просто както чувстваш.

— Но аз имам белег… — Посегнах към гърдите си, където мечът на Едрис Дийн ме беше улучил в онзи ден.

— Получи го при катерене по една ограда.

— Ах, ти, лъжливо копе…

— Да, знам. А сега, би ли побързал? Разпадам се вече.

Погледнах назад покрай фалшивия бог, създание, изтъкано от мечтите човешки, и видях зад оцапания с кръв прозорец към другата стая да стои моят приятел; само очите му се виждаха ясно там, където ръката му бе избърсала стъклото.

Завъртях ключа.

33.

Гариус беше погребан като крал в катедралата на Вермилиън. Погребалната процесия се виеше от Площада на победата в двореца през целия град, по линията Корели над реката и надолу към Апанската порта. Валеше сняг, първият сняг във Вермилиън от осем години, сякаш градът се бе пременил за случая, беше скрил белезите, петната и мръсотията си само за ден, за да изпрати стареца в последния му път.

Аз носех ковчега заедно с братовчедите си, а капитан Ренпроу запълваше шестото място. Червената кралица го бе удостоила с тази чест заради това, че беше качил Гариус в кулата на Синята дама през магии, от които никой друг войник не бе оцелял, и за проявения от него героизъм да го докара в Блужен седмица преди това — трябва да се отбележи, в разрез с настоятелните съвети на самия Ренпроу.

— Благодарим ти за това, маршал Ренпроу. Благодарим ти, че крепи нашия брат.

— Той крепеше мен, ваше величество. — Ренпроу се поклони. — И честта беше моя.

— Той крепеше всички ни. — Червената кралица кимна и склони глава. — Дълги, дълги години.

Положихме ковчега в гробница от бял мрамор в катедралата, обвита в магии, които да я пазят от всякаква некромантия. Изрекох думите над мястото на сетния му покой. Мисля, че ги изрекох ясно и от сърце.

— Спи в мир, братко. — Баба сложи ръка върху студения камък, а до нея, невидима за всички освен мен, Мълчаливата сестра също отпусна бледата си ръка върху изсеченото име на своя близнак и от тъмното ѝ око се отрони една-единствена блестяща сълза.

Отидох да изпратя Снори на речните кейове. Бях му купил лодка. Хубава, надявах се. Нарекох я „Мартус“. Дарин беше оставил дете да продължи рода му и жена, която го обичаше. Мартус имаше нужда от нещо — и лодка, която да разнася името му по света, бе най-доброто, което можех да предложа.

Снори стоеше на вълнолома, до каменните стъпала, по които някога се бяхме спуснали, бягайки от биячите на Мейрес Алус. Раната на лицето му заздравяваше, а счупената му ръка бе скрита под дебело наметало от меча кожа, прихванато с тежка златна закопчалка — дар от кралицата.

— Тук имаме сняг! Защо си тръгваш? — Разперих ръце да обхвана неестествената белота на Вермилиън. Докерите трепереха около нас в прекалено тънките си палта, докато товареха последните му запаси.

— Северът ме зове, приятелю. Пък и това не е сняг — това е снежец. На север ние…

— Танцувате голи в такива дни. Знам! Виждал съм. — Плеснах го по здравата ръка. — Ще ти го позволя… обаче се върни, чуваш ли? Като ти дойде до гуша от измръзвания по тялото и лоша храна, върни се да се стоплиш пак.

— Добре. — Той се усмихна и зъбите му се бялнаха сред щръкналата чернота на късата му брада.

— Сериозно говоря. Животът ще е прекалено скучен без твоите глупости. — Имах да кажа още, но то излетя от мен заедно с въздуха от дробовете ми, когато Хенан се стрелна нагоре по стълбите и се гушна в мен. — Ох! Полека бе! Тук има ранен герой! — Прегърнах го с една ръка и разроших червената му коса по онзи начин, който ме дразнеше толкова много, когато татко го правеше с мен. — Кара! Спаси ме!

Вьолвата се качи от лодката с по-спокойна крачка и изгледа развеселено и трима ни.

— Лодката е готова. Реката също — каза тя.

— Грижи се за тези идиоти вместо мен — казах. — Единственото, което Снори познава в Тронд, е пристанът и „Трите брадви“. А Хенан никога не е имал възможността да оцени истинския ужас на един норсхаймски град.

— Ще се погрижа да стигнат до там живи и здрави — каза тя. — След това имам да свърша някои работи.

Свих рамене и се усмихнах. Не знаех много за лодките, но това, което знаех, бе, че много често хората, които слизат от тях в края на дълго пътуване, не са същите, които са се качили.

И това беше всичко. Снори ми изкара въздуха със смазваща прегръдка с едната си ръка и Селийн ги отнесе на запад към морето.

През следващите седмици започна постепенно възстановяване на външния град — задача, която щеше да създава работа на хората от Червения предел за години напред. Ако разполагахме с години. Но кой може да знае колко време му остава? Спряхме машините, тласкащи ни към разрухата, и сега единственото, което върти Колелото, сме ние. Да, по-бавно, но крайната цел е същата. Все пак си откупихме време, а времето е чудесно нещо. Аз лично смятам да го пилея с пълни шепи, докато не дойде моментът да се паникьосам отново. А дори тогава оправянето на проблема ще се падне на някой друг. Моите дни на авантюри свършиха — спретнато пакетче спомени, запечатано и натикано в тъмното ъгълче на някой шкаф да събира прах и никога вече да не види дневната светлина.

Седмици по-късно, когато дойде в покоите ми с изпраните ми дрехи, камериерката донесе и лещата на доктор Тапрут, сложена най-отгоре в сребърния си обръч.

— Какъв късмет, че намериха това, ваше височество — каза тя, сияеща под къдриците си. — Такова деликатно нещо лесно би могло да пострада.

Изкушавах се да го стрия на прах под петата на ботуша си още там, на място. Хлабавите краища си заслужават да ги стъпчеш, ако са от онези, дето те свързват с човек като доктор Тапрут. В крайна сметка обаче се уплаших да не призова бедата, така че се задоволих да го увия и да намеря не метафоричен, а буквален рядко използван шкаф с достатъчно тъмни ъгли, където да го скрия. После отидох в кухните да поискам обилен обяд с много вино.

Баба прочисти двореца. Хертет, който по чудо бе преживял нощта на ужасите в Миланския дом, беше пратен в изгнание като постоянен посланик в източните царства. За да пресече всякакви по-нататъшни интриги относно наследяването, тя официално обяви наследника си. Даже ме повика на частно заседание на двора, за да обсъдим въпроса. Аз подкрепих избора ѝ. По време на обсадата братовчедката Сира бе показала, че кръвта на баба е силна в нея. Когато най-сетне Червената кралица срещнеше края си, хората щяха да викат: „Червената кралица е мъртва! Да живее Червената кралица!“

Така че ето ме сега тук, в крилото за гости на Вътрешния дворец, загледан през един висок прозорец как Барас Джон куцука по някаква своя работа. Намерили го жив на сутринта, когато Мъртвия крал прекратил обсадата. Лежал затиснат под купчина смазани трупове в подножието на стената, където се бяхме сражавали заедно. Кракът му се оказа прекалено зле счупен, за да се възстанови напълно, но той щъка с помощта на бастун и надзирава бащините си дела във Вермилиън. Всъщност в последно време бизнес интересите му го викат ту насам, ту натам из целия Червен предел. Той казва, че съм го спасил в онзи ден и че ако някога ми е нужно нещо от него, достатъчно е да си поискам. Така че всъщност единственото ми престъпление е, че съм забравил да поискам…

— Влизай в леглото, Джал. Казах ти, че той няма да се качи.

Обръщам се към придружителката си. Тя седи, облечена само в сатенени чаршафи и усмивка. Отвръщам на усмивката и разкопчавам кадифената си роба. Тя се свлича на пурпурна купчина зад мен. Посягам към главата си…

— Остави си шапката — казва тя. — Харесва ми… кардинал Джалан.

— О, чадо мое — казвам, докато изувам левия си ботуш. — Такава грешница си. — Изритвам другия ботуш и започвам да се разкопчавам. — Време е за малко коленопреклонение. Да пристъпим към църковните дела. — Пъхам се в леглото при нея. Забърсал съм това-онова от църковния език, докато епископите отчаяно се мъчат да ме подготвят за поста. Придърпвам Лиза де Вийр към себе си. — Или даже духовните. — И двамата не сме съвсем наясно с терминологията — обаче знаем какво означава това.

А в крайна сметка нито лъжите, нито истината имат значение.

Само това, което чувстваме.

Аз съм лъжец, измамник и страхливец, но никога, никога, ама почти никога не бих изменил на приятел.

1

Господарке, добре ли си? (араб.). — Б.пр.

Content

Марк Лорънс
Колелото на Осхайм
(книга 3 от "Войната на Червената кралица")

Благодарности

Бележка на автора

Пролог

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

1