ЕРИК ЛУСТБАДЕР

ДЖЕЙК МЕЙРЪК

Книга първа

Владетелят

Ще победи онзи, който прояви благоразумие и изчака погрешната стъпка на изгубилия търпение враг.

„Изкуството на войната“

Сун Тцу

Грях няма. Има невежество.

Кристофър Марлоу

На Виктория, Южини и Ели, Хенри и Карол, Хърб и Рони, Сю и Стю

Кунг Хей Фат Чоу

Пролог

Лято, в наши дни

Тошима-ку, Токио

Прегърбеният старец изплува от дъжда, чадърът от оризова хартия в ръцете му приличаше на корабно платно. Изкачи плъзгавите стъпала с усилие и пристъпи към каменната урна, която се пълнеше с чиста вода от къса бамбукова тръбичка.

Спря се и наклони глава, заслушан в плясъка на дъждовните капки и бодрото бълбукане на изворчето. Именно в тази смесица от тъжни и весели звуци се съдържа красотата на живота, помисли си той. В красотата винаги се съдържа тъга, казваше някога баща му. Когато усетиш това, вече няма да бъдеш дете…

Старецът поклати глава, усмихна се и вдигна мънистената завеса пред входа на „наванорен“.

Помещението беше тясно, претъпкано с мъже, които ядяха и пиеха. Над главите им се стелеше гъст тютюнев дим.

„Наванорен“ беше наименованието на кварталните кръчмички, името им произлизаше от мънистените завеси на тесните, обикновено единствени входове.

— Ирашаймасе — беше поздравът, с който го посрещнаха. Той кимна с глава, очите му с удоволствие се спряха върху красивото черно кимоно на високия мъж, който стана да го настани. Седна на масата, на която го очакваха. Един келнер постави ледена бутилка бира пред него, а той си поръча любимата храна в това заведение — варена глава от „хамачи“. Никъде другаде в Токио не предлагаха по-вкусно приготвена риба.

Бирата го разхлади, рибата беше поднесена. Не след дълго старецът вече разгорещено спореше с приятелите си, забравил за всичко. Дори да беше забелязал високата фигура, която безшумно се плъзна през мънистената завеса на задния вход, той с нищо не се издаде.

Това не беше типична японска кръчма, макар че предното помещение не се отличаваше по нищо от хилядите подобни гостилници, пръснати из островите. Защото зад него имаше дълъг коридор със стаи от двете му страни. Подобно на всички помещения в Япония, и тук ширината се измерваше с помощта на бамбуковите рогозки „татами“, които обикновено бяха широки около деветдесет сантиметра и дълги метър и осемдесет.

Високата фигура на Ничиреншу спря на място, очите му обходиха заведението. По-големите стаи — побиращи по осемнадесет татамита, имаха в средата по една дълга и ниска дървена маса. Около тази, която се разкри пред очите му, седяха мъже в делови костюми. Приведени напред, с изпотени лица и блестящи от напрежение очи, те бяха разкопчали белите си ризи и бяха разхлабили вратовръзките си.

Ничиреншу презрително изсумтя и премести погледа си по-нататък. Между комарджиите седяха голи до кръста мъже. Телата им бяха плътно покрити с „иризуми“ — традиционните японски татуировки, които не можеха да се срещнат никъде другаде по света. Цветното мастило „суми“ се приготвя от пресовани въглени, а нанасянето му върху кожата става не с електрически игли, а със специални заострени костици. Ничиреншу отлично знаеше колко години са необходими за пълното татуиране на едно тяло, дълбоко в себе си изпитваше симпатия към тези мъже, способни да понасят острата болка сякаш до безкрайност…

Като ги разглеждаше един по един, пред очите му се разкри богата палитра от цветове. Тук се виждаше двойка кланящи се куртизанки с прекрасни копринени роби, там пък хищен тигър помръдваше с могъщите си мускули на фона на храсти и пенлив планински поток… До него се зъбеше главата на дракон, от която излизаха пламъци… По-нататък имаше рибари, теглещи мрежа с богат улов на фона на величествения заснежен връх Фуджияма…

Ничиреншу не обръщаше внимание на огромните суми, които се залагаха на масата. Въздухът тежеше от тютюнев дим, от време на време в помещението се появяваше гейша, която поднасяше саке или оризови кюфтета „онигири“ на някой от играчите.

Един от тях бавно се надигна. Може би му е омръзнало, помисли си Ничиреншу. А може би на тази маса не му върви и иска да потърси промяна. Очите му проследиха сгърчената фигура на нещастника, на лицето му се появи усмивка. Беше тръгнал към някоя от по-малките стаи — само с шест татамита, които се намираха в дъното на коридора. Там щяха да му изпратят жена, а срещу допълнителна такса — и две…

Плъзна се край двата големите басейна, обградени от малки вани за почивка на клиентите. Спря пред една плъзгаща се врата „фузума“, събу дървените налъми от краката си и се отпусна на колене. Едва тогава почука и влезе, свел глава в дълбок поклон.

Стаята побираше девет татамита, единствената мебел в нея беше дълга и ниска дървена маса. Начело на масата седеше Кисан — собственик на заведението и оябун на най-могъщия клан на Якудза — японската мафия.

Якудза са гангстери, но както всичко в Япония, и те са доста по-различни от гангстерите в другите страни. В техните кланове съществува желязна йерархия, всички се подчиняват на моралния кодекс „гири“ (чувството за дълг) и „бушидо“ (самурайската чест). Ако изобщо може да се говори за чест между крадци и убийци, то тя съществува именно сред якудза.

Върху лакираната повърхност на масата беше гравиран фамилният герб на Кисан, наричан „камон“. Представляваше няколко свързани помежду си дървени кутийки с различна големина, известни с наименованието „масу“. С тях някога са измервали различни количества ориз и поради тази причина „масу“ се бяха превърнали в символ на богатството.

Вляво от Кисан, на мястото за почетни гости, седеше слаб мъж с хлътнали гърди и приведени рамене. Изпитите черти на лицето му подчертаваха още повече мрачния пламък в блестящите черни очи.

Размениха си официални поклони и зачакаха. В знак на уважение Кисан сам беше запарил зеления чай и лично поднесе малките порцеланови чашки на гостите си. Не казаха нито дума, преди да отпият по една мъничка глътка от ароматната течност, едва след това щеше да дойде ред на любезностите.

— Чаят има великолепен вкус и е много освежаващ — обади се мъжът с приведените рамене. Беше облечен в тъмен раиран костюм, бяла риза и официална вратовръзка. Отличаваше се от комарджиите в голямата зала оттатък коридора единствено по белезите от прекарана някога дребна шарка, които покриваха лицето му.

— Домо аригато, Хигира-сан — склони голата си глава Кисан. Беше нисък и як мъж, приличаше на миниатюрен борец „сумо“. Гърдите му издуваха дрехата, крайниците му тежаха от мускули, вратът му беше като на бик. Чертите на лицето му бяха груби, от тях се излъчваше здрава селска сила.

За разлика от него лицето на Ничиреншу беше фино и изтънчено, с онази вътрешна красота, от която се излъчва сила на духа. Подобно на Кисан, той също притежаваше изключително развита „хара“ — душевната уравновесеност, която в Япония се цени повече от всичко. Широкото чело и съвършената форма на скулите му привличаха много модерни художници, които го молеха да им позира.

— За мен е удоволствие да ви приветствам в дома „О-хенро“ — обади се най-сетне Кисан.

Хигира мрачно се усмихна на особеното чувство за хумор, което домакинът отново проявяваше. „О-хенро“ означаваше „поклонение“, осъществявано най-масово чрез ритуала Хачижу-хакашо, при който вярващите обикалят точно определени осемдесет и осем будистки храма, пръснати из цялата страна. В този смисъл забележката на Кисан наистина носеше хумористичен елемент, особено когато се употребяваше за комарджийски вертеп като неговия…

— Мисля, че не ви е особено приятно да ме видите — промърмори той.

— Това не е вярно, инспекторе — отвърна Кисан. — Ако вие си отидете, ще дойде друг… А ние няма да го познаваме и не бихме могли да го уважаваме по начина, по който уважаваме вас.

Хигира се изчерви от ласкателството. Шефовете му в службата никога не използваха подобни думи.

— Домо — поклони се дълбоко той, опитвайки се да прикрие задоволството си. После хвърли дискретен поглед на часовника си и добави: — Моля да извините неучтивото ми поведение, но времето ме притиска…

— Разбира се — кимна Ничиреншу, но остана неподвижен на мястото си. Над главите им увисна някакво особено напрежение. Тишината се нарушаваше единствено от възбудените подвиквания на играчите, долитащи приглушено от залата.

Въпреки подчертано приятелската обстановка на тази среща, Хигира започна да се поти. Усещаше върху себе си блестящите и сякаш бездънни очи на Ничиреншу, изпитваше чувството, че му причиняват физическа болка. Гърдите му се свиха, дробовете му сякаш забравиха как се поема кислород. Възпитанието му пречеше да добави каквото и да било, но гърлото му и без това беше свито от стъкления поглед на Ничиреншу.

Кисан дискретно наблюдаваше гостите си. Заплахата, която се излъчва от Ничиреншу, се дължи не толкова на пълната му неподвижност, колкото на очакването, че всеки миг ще излезе от това състояние и ще се превърне в истински ураган, отбеляза мислено той. Тази сила е елементарна и могъща като вятъра над морето и именно затова особено опасна…

След няколко минути на пълна неподвижност Хигира започна да проявява видими признаци на смущение. Кисан знаеше, че Ничиреншу прибягва до подобна тактика и когато играе „го“… Изчаква смущението на противника, после със серия светкавични действия пробива защитата му и постига бърза победа…

Тънките устни на Ничиреншу се разтегнаха в усмивка едва когато по челото на Хигира избиха ситни капчици пот и лицето му, надупчено от белезите на шарката, вече съвсем заприлича на релефна карта…

Ръката му потъна в гънките на черното кимоно и се появи обратно със златен ключ. Пъхна го в ключалката, умело прикрита между дъските на пода, отмести татамито и бръкна в открилата се дупка. Извади плетена кошница с размер на кутия за дамска шапка и я постави точно върху изгравирания „камон“ на Кисан на масата.

— Това какво е? — объркано попита Хигира. Вместо отговор Ничиреншу повдигна капачето на кошницата и я постави в краката му.

— Какво има вътре, моля? — смотолеви с пресъхнала уста Хигира.

Ничиреншу запретна ръкава на кимоното си и бръкна в кошницата. Когато извади ръката си, езикът на Хигира цъкна в небцето му.

— Уф! — възкликна той така, сякаш беше получил тежък удар в слънчевия сплит. Пред очите му се поклащаше отрязана човешка глава, от която все още капеше кръв.

— Амида! Това е Шизуки-сан!

— Да, вашият съперник в отдела — меко отвърна Ничиреншу. — Нали искахте да сте сигурен, че ще получите повишение? — говореше високо и леко напевно като китаец.

— Да, но… — главата леко се поклащаше и Хигира усети как стомахът му се свива на топка. Очите му не можеха да се отделят от ужасната гледка, имаше чувството, че пред него се вее окървавено знаме. Гласът му потрепна, думите излетяха от устата му неясно, като след тежко пиянство: — Аз… Не исках да… Нямах никаква представа, че…

— Шизуки-сан беше фаворитът във вашата служба — отвърна Ничиреншу. Пискливият му глас подчертаваше още повече гротескната сцена: — Той беше готвен за зет на вашия шеф Танаба-сан. И това щеше да реши както неговата съдба, така и вашата… Тревогата ви е била напълно основателна, Хигира-сан. Този брак щеше да го постави в далеч по-изгодна позиция от вас…

— Обърнахте се към когото трябва и проблемът ви е решен — намеси се Кисан.

— Но това!… — Хигира имаше чувството, че сънува кошмар. Не смееше да се зарадва, едва сега осъзнал каква услуга е поискал от хората срещу себе си.

— След десет дни вече, щеше да е късно — добави Ничиреншу. — Шизуки-сан щеше да е част от семейството на Танаба-сан и следователно недосегаем.

— Сам разбирате, че друга алтернатива нямаше — вметна Кисан и внимателно се взря в госта си: — Хигира-сан?

— Да, да… — Хигира направи огромни усилия да се измъкне от черната пропаст на отчаянието. Сетивата му тръпнеха от докосването на злото, но вече беше късно. Сам беше дошъл да търси помощта на тези хора, заслепен от амбиция и алчност. И сега ще трябва да понесе последиците.

Даваше си сметка, че е пристъпил невидима черта и животът му вече никога няма да е същият, независимо дали това му харесва, или не. Домашният уют и спокойствието се превърнаха в мираж. Сега вече ще трябва да живее по законите, диктувани от амбицията и алчността. Затвори за миг очи, за да осъзнае дълбоката промяна в своята карма. Сякаш с този физически акт искаше да възвърне поне част от самообладанието си.

— Сега вече нищо не заплашва вашата кариера — доволно промърмори Кисан. Ничиреншу се беше справил отлично с предварителното проучване на Хигира. В случай че не беше дошъл да търси помощта им, те бяха готови с алтернативен план. Поредица от дребни случки и събития несъмнено щяха да го принудят да се появи тук… Но по този начин нещата се развиха далеч по-лесно…

— След няколко години хроничното заболяване на Танаба-сан ще вземе връх, независимо от желязната му воля… — продължи той. — И той ще бъде принуден да се оттегли… — в усмивката му имаше нещо лукаво. — Тогава вече ще имаме истински повод за празнуване! Директорът на полицията Хигира! Как ви звучи това, приятелю? — главата му одобрително се поклати: — Ние сме много доволни от вас… Вече сте част от нашето семейство и ние ще се грижим за вас.

Трите чаени чашки се повдигнаха едновременно. Отпиха по една глътка, после на вратата дискретно се почука. Ничиреншу се надигна и пристъпи към фузумата зад гърба на Кисан. Плъзна я встрани и застина на място, сякаш потънал в съзерцание на изящно и загадъчно произведение на изкуството.

Най-сетне от устата му се изтръгна тиха въздишка, очите му нито за миг не изпускаха лицето на човека, изправен на прага.

— Значи все пак дойде… Честно казано, бях изгубил надежда…

Навън дъждът продължаваше да вали. Бисерни капчици привеждаха сочнозелените листа на ирисите, между които сините цветчета на гардениите надничаха като любопитни очички.

Гледана от противоположния тротоар, вратата на „наванорен“ приличаше на цветна леха.

— Тази страна наистина е зелена! — възкликна шепнешком Манди Чой и Джейк Мейрък неволно се усмихна. Сгушени пред входа на сградата, която се издигаше срещу храма на „О-хенро“, двамата бяха принудени да пазят пълна тишина. Тропотът на дъжда им беше добър помощник в това отношение, но в замяна на това здравата ги мокреше.

Разбира се, че е зелена страна, помисли си Джейк. Особено сега, в сезона на „тцую“ — „дъждовете на сливата“, както го наричат японците. Този народ изпитва особено удоволствие от многообразието на живота, от чувствата, които изживява човек при най-различни ситуации. За това тук си имаше точна дума — „одаяка“. Удоволствието, което човек може да изпита от общуването с неодушевени предмети като камък или дърво, морето или вятъра…

Джейк хвърли поглед на часовника си и прошепна:

— Манди, иди да доведеш и останалите. Време е…

Дребничкият китаец кимна и изчезна в дъждовната нощ. Само след секунда се появи обратно в компанията на четирима мъже. Всички бяха китайци, обучавани лично от Джейк в хонконгската база. Говореха японски съвършено, владееха почти всички идиоми, но това беше първата им мисия в тази страна. Докато за Джейк нещата бяха доста по-различни.

Гледаше ги как се приближават, в душата му нахлу бащинска гордост. Всички бяха негово творение — силни, опитни, прецизни. Бяха облечени в бели тениски и панталони в защитен цвят, пристегнати на прасците като бричове за езда. През избръснатите до блясък черепи бяха опънати памучни кърпи „хашимаки“, на краката им имаше „жикатаби“ — ботуши от тънка кожа с гумена подметка и отделен палец, които приличаха повече на ръкавици, отколкото на обувки. Бяха меки и гъвкави като индиански мокасини, осигуряваха отлично сцепление с всякакъв терен.

Гледани отстрани, шестимата приличаха на група обикновени работници, потърсили убежище от дъжда в близкия вход. Така и трябваше да бъде.

Мозъкът на Джейк отмерваше секундите с такава прецизност, че поглеждането на хронометъра беше излишно. Непосредствено преди началото на акцията предпочиташе да не раздвоява вниманието си с нищо, очите му останаха заковани в отсрещната врата.

— А какво ще правим, ако го няма вътре? — попита Манди Чой.

— Вътре е.

Манди се загледа в напрегнатото лице на приятеля си и усети как по гърба му пробягват мравки. „По-добре да не бяхме идвали, въздъхна в себе си той. Днес е четвърто число…“ Отлично знаеше какво означава това. В китайската нумерология цифрата „Четири“ е символ на смъртта. Лошо, много лошо… Дано Боговете ни закрилят, помоли се горещо, тръсна глава и каза:

— Опасността е много голяма! Винаги ли имаш такова пълно доверие на информаторите си?

— Той е тук — повтори Джейк. — Информацията ми е точна.

„Ех, ако можеше да е някой друг, а не Ничиреншу, въздъхна отново Манди. Всеки друг, дори самият християнски дявол, ако наистина съществува!“…

Но Ничиреншу и Джейк…

Враждата между двамата беше от години, а реката на омразата — широка и пълноводна. „Когато става въпрос за Ничиреншу, Джейк не може да разсъждава трезво, рече си Манди. Затова трябва да внимавам и да не го изпускам от очи!“

Джейк напълни дробовете си с въздух и бавно го изпусна. Усети как пулсът му се ускорява, а напрежението в гърдите му нараства. Най-сетне те пипнах, Ничиреншу, пропя душата му. Пред очите му се появиха черни кръгове, съзнанието му се замъгли, а после в него изплуваха мисли, на които категорично беше забранил достъп до душата си. Заедно с тях дойде и вълнението, кръвта заблъска в ушите му.

— Е, добре — изръмжа той. — Да вървим!

По уличното платно пробягваха розово синкавите отражения на неоновите реклами, сенките им приличаха на ивици застояла вода. Редките минувачи се гушеха под чадърите си, превили гръб срещу поривите на вятъра. Наблизо излая куче, високите стени удесеториха ехото…

Градът дишаше навсякъде около тях, но пулсирането му беше някак неясно, сякаш идваше през дебело стъкло. Разноцветното сияние на центъра беше разводнено от косо падащите дъждовни струи.

Джейк влезе пръв през мънистената завеса, тракането на дървените топчета прозвуча в ушите му като оглушителна канонада. Усещаше присъствието на Манди зад гърба си, чуваше тихите стъпки на останалите. Топката в стомаха му бавно започна да се топи. Изведнъж престана да бъде отделен индивид, а просто част от „дантай“ — групата… Едва сега усети, че отново е в Япония.

— Надолу по улицата има спукване на канализационна тръба — обясни Манди на изскочилия откъм кухнята управител. — От дъжда… Налага се да проверим всички околни сгради.

Джейк влезе в задимената вътрешност на кръчмата. Прекъснатите разговори се подновиха почти моментално, посетителите надигнаха чаши със саке и бира, чуха се подвиквания и смехове. Миризмата на тютюн се смесваше с апетитния ароматна пържено „шиояки“.

Плъзнаха се край управителя и с бърза крачка се насочиха към завесата на задния вход. Двамата пазачи в тъмни кимона понечиха да измъкнат пистолетите си, но Манди и един от останалите членове на групата забиха длани в ключиците им, после повториха упражнението върху вратовете им. Кимоната се превърнаха в тъмни езерца върху блестящия паркет на коридора, нападателите ги прескочиха и продължиха напред.

Джейк направи знак на двама от хората си да заемат северната игрална зала, други двама се насочиха към южната. А той и Манди се затичаха към западната стая в дъното на коридора, където според предварителната информация трябваше да се намира Ничиреншу.

Дръпна фузумата и се спря. Намираше се в нещо като вестибюл, покрит с шест татамита. Върху рогозките бяха разпръснати удобни футони в сиво-червен цвят, в ъглите смътно проблясваха металните части на стари скринове „танзу“. По стените бяха окачени кръстосани кадъни в кожени ножници.

Срещу него се плъзна друга фузума, в стаята пристъпиха двама мъже. За момент всички замръзнаха. После мъжете — голи до кръста, изрисувани с „иризуми“, изтеглиха сабите си и заплашително се насочиха към Джейк. Манди остана в коридора и вече водеше безшумна битка с още един пазач.

Джейк избегна първите удари, отскочи надясно и светкавично свали една дълга катана от стената. Инстинктивно усети, че оръжието е старо, може би на повече от триста години. Между дръжката и острието имаше великолепен баланс, очевидно това беше музейна рядкост. Което съвсем не я правеше по-малко смъртоносна. Стоманата беше тънка и здрава, закалявана стотици пъти според изискванията на древните майстори Дзен.

Мъжете с татуировките се разделиха и очевидно се готвеха да го нападнат от различни страни. А Джейк си даваше ясна сметка, че времето работи срещу него. Шансовете му да пипне Ничиреншу намаляваха с всяка отлетяла секунда.

Посрещна нападението с техниката „куми-ичи“, блокирайки във въздуха посичащия удар на по-дребния от татуираните, който го нападна отдясно. Закалената стомана звънна като камбана.

Финтовото движение на китката му беше светкавично, хоризонтално поставената катана отби удара и продължи наляво, описвайки къса окръжност. Острието потъна в корема на втория нападател, прерязвайки кожа, плът и кости.

Улученият мъж изкрещя, направи опит да задържи червата си, изскочили от широката рана, после бавно се отпусна на колене. Безполезната вече катана издрънча на пода. Джейк го притисна надолу и продължи завъртането на торса си, с което излезе извън обсега на първия нападател.

Пред очите му се мярнаха разгневените леопарди на жълто-червени ивици, които покриваха тялото на противника. Мускулите му набъбнаха от усилието да нанесе втори удар в главата на Джейк.

Но Джейк вече беше на нова позиция. Озовал се встрани от якудза, той замахна с катаната и острието с късо свистене потъна в ръката на противника му. Ударът беше нанесен с цялата тежест на тялото му и ръката падна отсечена, катаната продължи движението си напред, към вътрешните органи на незащитения торс.

Кръвта бликна като фонтан, въздухът натежа от зловоние — сякаш някой беше отместил капака на ковчег. Джейк прескочи трупа и рязко се обърна към вратата. Там обаче се оказа Манди, следван от останалите участници в нападението.

Замахна рязко и сряза оризовата хартия, която играеше ролята на стена.

В съседното помещение имаше трима мъже, седнали около ниска продълговата масичка. Очите му светкавично обхванаха профилите им и формата на предмета, който беше поставен пред тях. Кошница, пълна с нещо като черна блестяща слама… Лицата, извърнати към него, приличаха на бледи цветя, обърнали се към слънцето. После погледът му се избистри и бавно се фокусира върху едно от тях…

Този човек беше облечен в черно кимоно, двата въглена на мястото на очите светеха като фенери върху слабото лице. Самото лице беше триъгълно, със забележително правилни черти, вратът беше по женски издължен, ушите — малки и изящни. Синкавочерната коса беше сплетена в старомодна прическа.

— Ничиреншу!

Това възклицание се изтръгна неволно от устата на Джейк, той просто не беше в състояние да го сдържи. Сърцето болезнено подскочи в гърдите му, устата му изведнъж пресъхна. Така се беше почувствал преди много години, когато още като момче беше отишъл да гледа „Ужасът на Дракула“ в един от централните кинотеатри на Хонконг. Ясно помнеше случката край реката Сумчун, душата му неволно потръпна от страх.

После улови лекото движение в кимоното на Ничиреншу и скочи напред с вдигната над главата катана. Но пред Ничиреншу изведнъж се изпречи Кисан, десният му юмрук се протегна напред. Джейк се вслуша в шестото си чувство и светкавично промени посоката на удара си. Пръстите на Кисан вече бяха започнали да се разтварят като листенцата на отровно цвете.

Оглушителният боен вик „киай“ стресна онези от присъстващите, които не бяха подготвени за него. Но Джейк не беше сред тях. Той знаеше колко смъртоносно е оръжието, сгушено в дланта на оябуна. В момента, в който металните брънки свирнаха към лицето му, той леко премести острието на катаната и тежестта на бойната верига „манрикигусари“ се уви около него. Но още преди да протегне свободната си ръка към нея, Кисан прибегна до „какоиучи“ — рязко завъртане на китката, и веригата остана в ръцете му.

В следващия момент оябунът вече се носеше в атака, прибягвайки до „сукуиучи“ — вертикално движение във формата на осмица, чрез което трябваше да проникне през защитата на Джейк. Нападението беше толкова стремително, че Джейк се принуди да отстъпи крачка встрани и да контрира с дългата сабя. Кисан блокира отвесния удар, събра юмруци в позицията „йодан-юки“ и ги насочи за смъртоносен удар в очите на противника.

Джейк успя да разгадае намеренията му и блокира удара с дясното си рамо. Острите като бръснач брънки на веригата се плъзнаха по кожата му, оставяйки кървави следи. В същия миг катаната му се стовари от горе на долу върху дясното рамо на Кисан, прониквайки чак до ребрата.

Главатарят на гангстерите се олюля и започна да се смъква на колене, но очите му продължаваха неустрашимо да блестят. Джейк не беше сигурен колко дълбока е раната на противника и започна да издърпва острието за втори удар. В същия момент пространството зад Кисан оживя, в стаята се разнесе нечовешки вик. Ако Джейк не беше насочил цялото си внимание към оябуна в краката си, може би щеше да има повече време за реакция. Сега единственото нещо, което усети, беше свистенето на някакъв сферичен предмет към главата си.

Нададе остър вик към хората си, после действителността изчезна и се превърна в кошмар. Вече не беше в състояние да вижда ясно, пред очите му летяха отделни фрагменти — неясни и зацапани като пастелна рисунка.

Манди го сграбчи и започна да го дърпа назад. Джейк усети топлината на тялото му, сигурността, която се излъчваше от него. Очите му неволно попаднаха на останалите хора в стаята, вече далеч от него — чак в противоположния ъгъл. Бяха японци, сред тях имаше и една жена. Усети остро разместването в хода на времето, нещо не беше наред. После пред очите му се вдигна ръка в кимоно, широкият ръкав закри като завеса лицето на жената…

Въздухът изведнъж стана жълтеникавобял и започна да се издува като огромен балон. В ушите му екна пронизителен, труден за понасяне вик. Стените оживяха и тръгнаха насреща му, таванът се пропука като пролетен лед и се стовари отгоре му със смразяващ кръвта трясък.

Чудовищната детонация залепи тялото на Манди за неговото и двамата се стовариха на пода със страшна сила.

Проклинайки Ничиреншу, Джейк започна да потъва в черната бездна на безкрайната болка. Имаше чувството, че цялата сграда се е срутила върху главата му.

Книга първа

Тцун Жан

Да откликваш инстинктивно и спонтанно

Лято, в наши дни

Вашингтон / Хонконг / Пекин / Токио / Москва / Тцуруги

— Дай я на екрана!

Огромната цветна снимка — два на три метра, бавно изплува на бялото платно. Беше зърнеста от прекомерното увеличение, но лицето на мъжа излъчваше силата на тигър, уловен в момент на скок. Косата му беше черна и къдрава, челото — високо и интелигентно. Такива бяха и кафявите очи, скрити зад полуспуснатите клепачи. Безупречната линия на брадичката намекваше за агресивност, високите скули подчертаваха още повече дълбоко разположените очи.

— Някакви допълнителни сведения за него? — този глас беше друг, по-топъл и по-спокоен от предишния.

— Мисля, че раните му не са фатални — каза Хенри Ундерман. — Още не сме сигурни за размера на поражението, но с положителност можем да твърдим, че най-тежки ще бъдат психическите последици от смъртта на „дантай“.

— Дантай! — вдигна вежди Роджър Донован.

— Да — отвърна Джерард Столингс със снизходителната усмивка, която обикновено съпътстваше разговорите му с Донован. Беше едър мъж, висок метър и осемдесет и пет, с маниери на англичанин и подкупващо мек тексаски акцент. Загоряло лице с дълбоки бръчки, огромни мускули, яснозелени очи под високото чело. Звездата му беше изгряла във Виетнам, по време на голямата акция през 1971 година, организирана и изпълнена от Агенцията. Хенри Ундерман го откри и вербува начело на партизанските сили в малка, но стратегически важна африканска страна. Срещата им стана само няколко дни преди Столингс да предприеме решителното настъпление срещу столицата, възползвайки се, без да му мигне окото, от щедрата военна помощ на руснаците. Ундерман веднага оцени забележителните му качества на военен стратег и започна да крои планове за най-подходящото им използване. Избра един от прехванатите кодове на руснаците, който, макар и разшифрован, беше напълно непонятен за специалистите. Столингс му хвърли едно око и вече нищо не беше в състояние да го спре. Решението беше взето.

Той беше последовател на Сун Тцу. „Войната мобилизира решителността и издръжливостта у боеца“, изтърси пред Ундерман той в онзи убийствено горещ африкански ден. Отрязаните глави на правителствените войници, избити от неговите хора по време на рейда, се трупаха около тях на висока купчина. Обожаваше стратегията, най-голямото му удоволствие беше да мести хората като пионки по картата на света. Хората като Джейк…

— „Дантай“ е особена група хора, по-близки дори от семейство — продължи Столингс. — Разчитат изцяло един на друг, съвършената хармония помежду им засилва неимоверно най-важните качества, необходими за боя — смелост, издръжливост и ясно мислене в трудна ситуация…

Единствен от присъстващите с опит в бойните действия, Столингс ясно показваше презрението си към онези, на които подобен опит липсваше. Само Донован имаше представа какво означава да действаш на бойното поле и той често си мислеше, че ако някой ден му се наложи да върши мръсната работа, Донован със сигурност няма да се поколебае да изкаля елегантните си обувки.

— Групата на Джейк Мейрък е „дантай“ и с това се обясняват успехите й — добави Ундерман.

— До инцидента при реката Сумчун — отбеляза Донован и хвърли поглед на компютърните разпечатки пред себе си. — По мнение на специалистите след този инцидент Джейк вече не е същият…

— Лош инцидент — въздъхна Столингс. — Какви бяха загубите на Джейк, Хенри?… Трима, нали?

— Четирима — поправи го Ундерман. Беше по-нисък от Столингс, но в замяна на това доста по-набит.

Столингс често се шегуваше, че прилича на борец сумо. Чертите на лицето му бяха груби, повърхността на масивния му нос беше покрита със синкави венички като на стар ирландски пияница. Тъмната коса редееше с обезпокоителна бързина, ушите му смешно стърчаха под нея. По бузите му имаше следи от прекарана в детството дребна шарка, но всички тези безспорно неприятни черти отстъпваха пред мекия поглед на кафявите очи и Ундерман изведнъж ставаше симпатичен. — Петият беше осакатен за цял живот… Това стана преди повече от три години. Веднага след инцидента Джейк започна да формира новия си „дантай“… Хората му трябваше да бъдат наистина специални. Бях убеден, че никога вече няма да допусне фаталната грешка от инцидента при река Сумчун…

— Но я допусна. Изгуби всичките си хора, едва отърва кожата… А мисията се превърна в пълен хаос.

— Видял е възможност да пипне Ничиреншу и е рискувал — поясни Ундерман. — Можеш ли да го обвиняваш, особено след всичко онова, което се случи край Сумчун?

— Аз не мога, това е Божа работа — поклати глава Донован. — Но Стареца очевидно го обвинява… — Той беше най-младият от присъстващите, среден на ръст, със светла кожа, гъста руса коса и внимателни сини очи. Притежател на дипломи от Станфорд и корпорацията „Ранд“, той беше странната личност тук и добре знаеше това. Но беше достатъчно умен, за да не прави опити за скъсяване на дистанцията. — Знаеш много добре какво е отношението му към дисциплината, Хенри… — гласът му изведнъж възприе назидателния тон на Антъни Беридиън: — „Дисциплината е гръбнакът на Агенцията. Без нея ще бъдем лишени от пълномощия, а без нашите пълномощия светът ще се превърне в лудница.“ — Донован поклати глава: — Аз зная пред какво е бил изправен Джейк, но Стареца не може или не иска да знае това… Просто се опитвам да ви подготвя.

— По дяволите! — изръмжа Столингс.

Напрежението надвисна над главите им, но и тримата край масата се правеха, че не го забелязват.

Завинтените в пода столове бяха четири, но в момента един от тях стоеше празен.

— Къде е Антъни? — попита най-сетне Ундерман.

— На заседанието в Държавния департамент, на което присъства и президентът. Според мен всички са доста ядосани от суматохата, която създаде Джейк. Японското правителство обвинява Якудза за насилието, но поведението им е изключително хладно. Президентът е бесен, тъй като вече девет месеца е ангажиран с деликатни преговори за намаляване на огромния ни търговски дефицит с тази страна. Сега обаче един Бог знае какво ще се случи. Излишно е да ви напомням, че когато президентът е бесен, Стареца ще ни върти на шиш…

Металната врата на подземната им бърлога рязко се отвори и тримата замръзнаха по местата си. На прага се появи дребната фигура на Антъни Беридиън — съветник на президента и негов доверен консултант по всички деликатни въпроси на политиката, включително и националната сигурност.

Вратата автоматично се захлопна зад гърба му, светлината от тавана падна върху лицето му. Беше човек с неестествено голяма глава, с широко чело и внимателно сресана вълниста коса. Огромните му очи имаха цвят на кобалт и често бяха твърди като него. Иначе върху лицето му би трябвало да доминира масивният, извит като клюн нос. Дълбоки бръчки, наподобяващи нарезите по ръкохватката на револвер, се спускаха по хлътналите му бузи. При Беридиън те обаче не носеха следите на времето, а сякаш бяха повод за допълнителна гордост. Походката му беше уверена, с широка крачка, може би за да компенсира липсата на височина. Седна на мястото си, огледа мълчаливо присъстващите и спря поглед върху Ундерман.

— Твоят човек Мейрък е взел специално подготвената група от базовия лагер в околностите на Хонконг и е изчезнал в мрака. С този акт е поставил под заплаха изпълнението на предстоящата акция, на тази група. Освен това е привлякъл вниманието на комунистически Китай и има опасност задачата никога да не бъде изпълнена.

— Ничиреншу — въздъхна Ундерман и стовари юмрук върху масата. — Надушил е следите на Ничиреншу. Първата информация за него за цели шестнадесет месеца… Действал е в съответствие с нея… Не е разполагал с време да съгласува операцията по обичайните канали…

— Операция, която ни забърква в убийството на полицейски инспектор, по дяволите! — извика Беридиън, без да прави опит да сдържа гнева си. — Това не можем да си позволим! Я ми кажи, той съгласува ли действията си с теб? Ти си проклетият му началник, Ундерман! Ти ръководиш неговите действия, както и действията на всичките ни шибани агенти! Това, ако не ме лъже паметта, е записано в служебната ти характеристика! Или вече нещата са стигнали дотам, че Джейк Мейрък ръководи теб? От провала при река Сумчун имам чувството, че нещата стоят точно така!

Очите на Ундерман безпомощно примигнаха и се насочиха към Донован, но Беридиън моментално го забеляза:

— Този път той няма да ти помогне, Хенри! Не ми е по вкуса начинът, по който личните ти предпочитания се намесват в работата на тази организация! Май ще се наложи да…

— Ако имаме намерение да обсъждаме сериозни въпроси, по-добре да започваме веднага! — намеси се с твърд глас Донован.

Главата на Беридиън изненадано отскочи назад.

— Агенцията винаги има предимство — отсече Ундерман, ядосан, че трябва да повтаря една толкова банална истина. — Откакто създадохте тази организация, винаги е било така!

Беридиън пое въздух, гласът му видимо се смекчи:

— Никой не те обвинява в нелоялност, Хенри. Та нали ти си моят юмрук срещу хаоса на света! Но и ти си човек като всички нас… Всички имаме своите слабости, объркваме се, губим присъствие на духа… И това е напълно разбираемо в този гигантски лабиринт, който сме избрали за свой дом. Само изтъкнах някои необходими неща…

Приключил с въпроса, той завъртя главата си по онзи особен начин, който му беше спечелил прозвището „Бухала“, очите му се спряха върху Донован:

— Имаш ли представа какво точно за Ничиреншу е открил Мейрък? И как го е постигнал?

— Никаква — поклати красивата си глава Донован. — През последните седем месеца лично следя полярния шифър на руснаците… — очите му се плъзнаха по разпечатката на масата: — Сигурен съм, че по редовните международни канали не е пристигнало нищо. Каквото и да е надушил Мейрък, то е било плод на личната му инициатива… — сви рамене и добави: — Знаете, че веднага бихме ви запознали с подробностите… От три години насам Ничиреншу е обект на особено внимание от наша страна…

Беридиън наклони огромната си глава. Розовата светлина на абажура над нея не достигаше до очите, сега повече от всякога приличаше на някаква странна птица.

— Ясно е, че Мейрък е успял да напипа важна информация за Ничиреншу. Сторил го е извън обичайните канали на Агенцията, без… без наше знание, одобрение и подкрепа… — Главата му се завъртя по посока на Ундерман.

— По всичко личи, че е имал отлична възможност да ликвидира Ничиреншу — отбеляза Донован. — А това е една от главните задачи на нашата агенция от пет години насам… Веднага след като стана ясно, че той е един от най-опасните наемни убийци…

— След малко ще се заемем с подробния анализ на провала на Мейрък — рече Беридиън. — Но на този етап не е толкова важно дали оперативният агент е постигнал успех или провал… Без дисциплина не можем да постигнем нищо, абсолютно нищо… Агенцията беше създадена преди петнадесет години с пълната подкрепа на тогавашния президент на Съединените щати. Задачата й е да се бори срещу нарастващия хаос в международните отношения, умишлено предизвикан от враждебни на нашата страна правителства. Зная, че не ви казвам нищо ново. Но може би не знаете, че всеки нов президент получава тримесечен срок за оценка дейността на Агенцията, след което трябва да реши дали тя трябва да продължи. Със задоволство ви съобщавам, че досега нито един от тях не е и помислил да я закрива… Но това си има своята цена. Ние сме най-добрите, но и контролът над нашите операции е особено строг. Дисциплината ни е желязна, тук провалите на ЦРУ са изключени. Не се е налагало да правим чистки и никога няма да се наложи!…

Тази проклета среща в Държавния департамент беше дяволски трудна за президента. За разлика от ЦРУ, което служи на цялата страна, ние сме негово заварено дете. Лично негово… От което следва, че нашите провали рефлектират директно върху него. Той носи персонална отговорност за всяка наша грешка и мога да ви уверя, че в момента едва ли сме в списъка на любимите му организации… А онези от Държавния департамент, естествено, отново са в паника… Особено след не особено приятния диалог с директора на полицията в Токио Ясухиро Танаба. По всичко личи, че неговият човек Хигира е станал случайна жертва на нападението на Мейрък, същото се отнася и за някакъв бизнесмен на име Кисан…

— Никак не бях щастлив от факта, че създавам трудности на президента. Той много се надяваше на реципрочните търговски договори с Япония…

— Във всеки случай Мейрък е нарушил дисциплината, а ние съществуваме единствено благодарение на нея. Това ни позволява да оцелеем при смяната на администрацията във Вашингтон, Хенри… В момента, в който Джейк Мейрък е стъпил на японска земя, той се е откъснал от нас. Сега действа на своя глава и нищо не може да промени този факт.

Ундерман сведе поглед към сплетените си пръсти върху масата и замълча. Защо се чувствам като наказан ученик, запита се той. За миг изпита пристъп на гняв от жестоката и явно несправедлива оценка на Беридиън. Къде останаха многобройните заслуги на Джейк по отношение на Агенцията? Ундерман знаеше, че сега е моментът да вземе отношение, да защити Джейк, напомняйки безпристрастно именно за заслугите му към организацията. Но продължаваше да мълчи. Защо? Дали защото инстинктивно чувстваше, че Донован е прав? Че по някакъв неизвестен на никого начин инцидентът при река Сумчун е променил Джейк завинаги? Че е дълбоко травмиран и това се отразява на ефикасността му като оперативен агент?

Но фактите си бяха факти — Джейк наистина беше нарушил дисциплината. Ундерман нямаше никаква представа за намеренията му до съобщението за провала на нападението, пристигнало в щаба на Агенцията. Проклет да е тоя тип, ядосано въздъхна Ундерман. Ако беше споделил намеренията си с мен, положително щях да му осигуря някаква допълнителна подкрепа! А сега съм с вързани ръце, нищо не мога да направя…

Какво в действителност се беше случило там, край река Сумчун? Дали загубата на четирима и тежката контузия на пети от хората му не беше станала причина за промяната у Джейк? Ундерман си спомни доклада му по случая. Всъщност това не беше никакъв доклад, тъй като му беше трудно дори да го накара да си отвори устата. В крайна сметка май получих само фрагменти от инцидента, тежко въздъхна Ундерман.

— Да обърнем внимание на Ничиреншу — промълви Беридиън и Ундерман разбра, че времето за защита на Джейк е отминало. — Хенри, имаме ли информация за това, което му се е случило след експлозията?

— Не — отвърна Ундерман и се запита какво ли ще стане с Джейк, в случай че бъде отстранен от Агенцията. За себе си беше сигурен, че в подобна ситуация ще заприлича на лодка без кормило, дали същото важи и за Джейк? — Веднага след получаването на кодираното съобщение наредих спешното изпращане на екип от Хонконг — най-близката ни база до Япония. Един от групата на Мейрък успял да го измъкне навън, преди да умре. После, поради невъзможност да направят друго, всички се върнали в Колуун.

— Пет души — поклати глава Беридиън. — Списъкът става прекалено дълъг. Господи, този Ничиреншу е истинска кланица на два крака!

— Въпреки това задачата по неговото премахване трябва да бъде възложена на Джейк — промърмори Столингс. — Само той е в състояние да се справи с него.

— Какво искаш да кажеш? — попита Беридиън.

— „Хуо иян“… Цялата маневра е била като едно могъщо „уей ки“… Съвсем в стила на Джейк.

— Какво е „уей ки“?

— Китайска игра на военна стратегия — отвърна Столингс, доволен, че е на познат терен. — Японците я наричат „Го“…

— Игра ли? — намръщи сет Беридиън. — Я стига! Съвсем не ми е до игри!

— За разлика от нашите игри, „уей ки“ набляга силно на философията — не му обърна внимание Столингс. — Стратегията на играча отговаря доста точно на възгледите му за живота…

— А какви са житейските възгледи на Джейк Мейрък според тази игра, Столингс? — пожела да узнае Беридиън.

— Нападението е било извършено в стил „хуо иян“, в превод — „подвижно око“. В играта това „око“ се създава, когато плочките на играча обкръжават даден сектор от дъската. Осигуряват защитата му и се насочват към други сектори. Противникът не може да сложи нито една от своите плочки в това „око“. Обкръжена отвсякъде, тя бързо ще бъде елиминирана…

Но! — показалецът на Столингс многозначително се вдигна: — „Окото“ може да се използва и за офанзивни действия. В този случай то се нарича „хуа иян“. Именно такава е била стратегията на Джейк.

— Която обаче се провали — вметна Беридиън.

— Очевидно са го надиграли — кимна Столингс и сви рамене: — Жалко…

Грубото лице на Ундерман беше намръщено.

— Имаме по-належащ проблем — промърмори той, изчака да получи вниманието на присъстващите и тихо рече: — Изчезнала е Мариана, жената на Джейк Мейрък…

Настъпи кратка, но напрегната тишина. После стаята се изпълни от разтревожения баритон на Беридиън:

— Какво искаш да кажеш, по дяволите? Как така е изчезнала?

— Най-добре да ни разкажеш всичко отначало, Хенри — спокойно добави Донован.

— В нощта на нападението Мариана Мейрък е била в дома си в Хонконг — започна Ундерман. — В 5,57 часа местно време е бил засечен телефонен разговор в апартамента на Мейрък. Това е станало благодарение системата за автоматично наблюдение на Донован, която функционира в квартирите на всички активни агенти…

Международен или местен? — пожела да узнае Беридиън.

— Международен. Както знаете, САН проследява, без да записва. Ето защо ние можем да проследим откъде се осъществява даден разговор, но не знаем кой се обажда и какво е съдържанието му.

— Продължавай — промърмори Беридиън.

— Позвъняването е било от Япония, по-точно от Токио.

— Мейрък? — Беридиън очевидно имаше предвид Джейк като автор на телефонното обаждане.

— Това е най-близко до ума, разбира се — кимна Ундерман. — Но в случая не е така. Според плановете на операцията в 5,57 часа Джейк и членовете на неговия „дантай“ са били във въздуха, а от там връзка е била невъзможна. Всичко, което знаем, е, че петнадесет минути след този разговор Мариана Мейрък е заминала.

— Къде? — попита Донован.

— Успяхме да я проследим до Токио.

— Тя или Джейк имат ли познати там? — попита Беридиън.

— Джейк има известни контакти, но всички са на делова основа — отвърна Ундерман. — Доколкото сме осведомени, Мариана не познава никого. Нито в Токио, нито въобще в Япония.

— Колко сериозно е всичко това? — изграчи Беридиън.

— Достатъчно сериозно.

В стаята без прозорци стана тихо. Искрящите тъмни зеници на Беридиън сякаш искаха да пробият лицето на Ундерман.

— Разполагаш ли с повече подробности за този телефонен разговор, Хенри?

— Специалистите работят по въпроса. Както Роджърс знае, в системата са включени още една-две „дървеници“. Чрез тях можем да се концентрираме върху района, откъдето е проведен разговорът, а с малко повече късмет — дори да открием номера.

В помещението се плъзна особен аромат — сякаш някъде отвън бяха разпалили огън…

— Изчезването на госпожа Мейрък може и да не означава нищо особено — обади се Донован. — Доколкото съм осведомен, напоследък между тях е имало… хм… известни търкания…

— Изчезването си е изчезване — възрази Столингс. — При всички обстоятелства подобно събитие си остава сериозно!

— А при създалите се обстоятелства — още по-сериозно! — мрачно промърмори Беридиън.

— Какво означава това? — вдигна вежди Ундерман.

— Означава, че не вярвам в съвпаденията. Може би има връзка между проваления рейд на Мейрък и изчезването на жена му…

— Не я виждам — промърмори Ундерман и едва не прехапа езика си. Но вече беше късно.

Масивната глава на Беридиън рязко се завъртя.

— Така ли? Ами защо тогава онова… как беше… а, „подвижното око“ на Мейрък, не сполучи? Би трябвало да има положителен резултат, нали? Може би трябва да помислим дали Мейрък е онзи агент, когото познавахме… Може би инцидентът при Сумчун се е отразил на ефективността му. Или пък Ничиреншу е разполагал с предварителна информация за рейда… Ако е така, източникът на подобна информация може да бъде само един. Никой в Агенцията не е бил в течение, така че остават само Мейрък и хората от неговия „дантай“. Неговите „хвърлящи огън тигри“…

— Нима допускате, че Мариана Мейрък е информирала Ничиреншу? — смаяно го погледна Ундерман.

Очите на Антъни Беридиън сякаш го приковаха за стената. Това беше преднамерен поглед. Беридиън не обичаше важните подробности да бъдат притежание на някой друг.

— Нищо не допускам, Хенри — тежко отвърна той. — Просто следвам логиката на мисълта си. В момента сме подложени на силен натиск единствено заради опасното своеволие на Мейрък. А ако не вземем мерки за прекратяването му, този натиск може да ни унищожи.

— Възможно е да сме в това състояние благодарение на слепия шанс. В такъв случай ще приемем и ще действаме според обстоятелствата. Но опасността да сме изправени пред върха на огромен айсберг си остава. Може би това е началото на сложен международен заговор. Затова сме длъжни да вземем необходимите мерки и да стигнем до основата на айсберга, каквото и да ни струва това… В заключение ще кажа само едно, господа… Господ да му е на помощ на онзи, дето е решил да застане на пътя ми!

— В това време всички богове пикаят! — промърмори на кантонски диалект Дейвид Ох. Дъждът плющеше по улиците на Хонконг и настроението му беше мрачно. Удари с длан перваза на прозореца и отправи безгласна молитва към Буда. Дано Джейк не направи някоя глупост, като например да не се събуди… След внимателен анализ резултатите от изследванията категорично сочеха, че Джейк се е отървал от експлозията в комарджийския вертеп само с повърхностни наранявания и контузии. Спасил го беше Манди Чой, скочил да го прикрие с тялото си.

Но сега трябваше да се мисли за вторични последици. Енцефалограмата не откри изменения в мозъчната дейност, но въпреки това Джейк продължаваше да е в безсъзнание. Въпрос на време, казаха докторите и поклатиха глави. Дъждът беше сив като настроението на Дейвид Ох, по стъклата се точеха кални вадички.

Изкачи се на четвъртия етаж и остана известно време в коридора, облегнал гръб на вратата. Сякаш се страхуваше да влезе. Стори му се, че чува напрегнато дишане, но не беше сигурен дали е на Джейк или неговото. Не искаше да мърда, не искаше да го доближава. Сякаш така щеше да предотврати това, което очакваше да види.

Запита се какво ще донесе на хонконгската централа своеволието на Джейк. Нищо хубаво, разбира се. Преди пристигането на Джейк централата не беше нищо повече от няколко зле обучени момчета за поръчки, които обикаляха колонията като мравки, но идването му промени всичко. Нима онези шибани типове във Вашингтон съзнават това? Или просто чертаят бъдещето ни отдалеч без никакви персонални рискове? Но рано или късно ще плачат за хора като Джейк, Манди Чой и останалите, Дейвид беше дълбоко убеден в това.

Изправи се до леглото и сведе очи. Не видя нищо особено. Ако това е краят, нужно ли е да правим толкова усилия, запита се той. Но отговорът отдавна му беше известен. Рискът отстъпваше пред решителността, пред стремежа да се реализира замисленото. Дейвид Ох добре знаеше, че всеотдайността има много корени, но именно тя беше един от елементите, които ги обвързваха в служба на Агенцията.

— Джейк… — прошепнатата дума се изплъзна от устата му неволно, той изобщо не си даде сметка какво върши. Думичката увисна във въздуха, смеси се със сенките по ъглите. В същия момент тези сенки се раздвижиха и Дейвид стреснато се надигна. Дъждът барабанеше в ушите му, очите му се плъзнаха по сянката и почти веднага я познаха.

— Чудесният Сун! — остро рече той. — Какво правиш тук?

— Джейк Мейрък ми е приятел — отвърна онзи и бавно пристъпи към светлината. — Загрижен съм за него както за всеки приятел…

— О, ясно! — презрително изсумтя Дейвид Ох. — Загрижен си не толкова за него, колкото за месечната си заплата!

Между двамата съществуваше естествена антипатия. Дейвид Ох беше от Шанхай, а Сун — от Кантон, и това обясняваше всичко.

Сърповидното лице на Чудесния Сун беше безизразно като градинска порта.

— Охраната, която осигуряваме на теб и останалите членове на Агенцията, изисква известна компенсация — каза той. — Би трябвало да разбирате това…

— Разбираме го прекрасно, но нека не бъркаме работата с приятелството. Парите ще си получите както винаги…

— Не съм дошъл за пари. Ако исках това, щях да дойда в офиса ви. Вече ти казах, че дойдох да навестя Джейк Мейрък и да науча нещо за състоянието му.

Дейвид Ох нямаше какво повече да каже и му обърна гръб. Защо трябва да е тук този кантонец? Идеята за сближаване с него и използване на връзките му принадлежеше на Джейк и тя наистина се оказа добра. Но родът на Дейвид враждуваше с рода на Чудесния Сун и по тази причина Дейвид го мразеше…

— Е, научи ли достатъчно? — изръмжа той.

— Наистина прекарах известно време тук, ако това имаш предвид… Лек ден. — Чудесният Сун се извърна и безшумно излезе.

По дяволите! Как можах да изпусна някакъв звук в присъствието на този плужек, ядосано въздъхна Дейвид и лицето му поруменя от срам. Да допусна точно него до най-интимните си чувства! Някой ден ще намери начин да използва тази слабост срещу мен. О, боговете са проклели късмета ми!

Сведе очи към спящия Джейк. Лицето му беше увито в бинтове, под които прозираха моравите петна на кръвоизливите. О, Джейк! Кажи ми нещо, моля те!

Дейвид Ох тежко се отпусна на стола до леглото и остави книжната чаша, която стискаше в ръка. Чаят вътре беше изстинал и горчив като отрова.

— Нека боговете се изпикаят на всички доктори! — изруга сподавено той. — Какво знаят те, да ги вземат мътните? Нищо не казват, само ни карат да чакаме… За това ли им плащаме?

Всичко е въпрос на късмет, въздъхна той. Включително и състоянието на Джейк. Но това не го успокои. Майка му беше католичка и Дейвид имаше известна представа за западните религии. Може би затова приличаше на човек, застанал на тясна ивица суша между океана и огромно езеро. На пръв поглед всички религии си приличат, но когато се заровиш в тях, те стават безкрайно различни. Будистите намират утеха в самия живот, в промяната на годишните сезони, в приемането на всичко, което предлага животът. Или отнема… Докато католиците се обявяват срещу естествения ход на живота и вярват, че човек трябва да се извиси над елементарните инстинкти, да наложи свой ред в околната анархия.

Дейвид знаеше, че ще му бъде изключително тежко, ако Джейк не се събуди. Колко пъти взаимно си бяха спасявали живота през тези десет години, в които Джейк командваше хонконгската централа? Би било глупаво дори да се опитва да ги преброи. Излагаха се заедно на смъртния риск и това ги беше направило по-близки от братя. Защото братята имат само обща кръв, докато Джейк и Дейвид имаха и обща душа…

Сега изпитваше гняв от желанието на Джейк да пипне Ничиреншу и да го поднесе на шефовете като някакъв екзотичен трофей. Пренебрегвайки рискове и опасност, залагайки на карта собствения си живот… Какво всъщност означава един мръсник като Ничиреншу в сравнение с Джейк?

Дейвид Ох тежко въздъхна. Болничните стаи винаги му се струваха странно запълнени с емоционална влага, която пречи на мисленето. Сякаш по стените им не бяха окачени евтини репродукции на кралските яхти, навлизащи с издути платна в залива Виктория, сякаш там не висеше портретът на сегашната кралица… А бяха покрити със сълзи и сподавени стенания… Тук беше царството на мъката и отчаянието…

— Дейвид.

Дейвид Ох подскочи. Сенките бяха изговорили името му! Сведе поглед към бинтованото лице на Джейк Мейрък и видя, че клепачите му потрепват, а ярките като топаз зеници се впиват в него.

— О, Господи! Джейк! — отпусна се до леглото той. — Дълго беше в безсъзнание… Ще извикам лекарите, те ще поискат да…

— Чакай. Не съм толкова зле…

Думите на Мейрък бяха тихи и накъсани, сякаш устата му беше забравила как се говори. Езикът му изскочи и облиза пресъхналите устни. Дейвид Ох отсипа вода в една чаша и внимателно я доближи до устните му.

— Ничиреншу? — името сякаш излетя направо от дълбините на душата му.

— Страхувам се, че успя да се измъкне.

Джейк Мейрък стисна клепачи.

— Колко време?…

— Четири дни.

— Трябваше да го пипна… — в гласа на Джейк имаше горчивина и нищо друго. — Бях готов да се обзаложа, че тоя път измъкване няма… — жълтеникавите очи отново се спряха върху лицето на Дейвид. Дори мъките от преживяното премеждие не бяха успели да премахнат пламъка в зениците им. — Искам го, Дейвид!

— Ще го пипнем — кимна Дейвид Ох.

— Глупости! — избухна Джейк, тялото му потръпна, очевидно пронизано от болка. Той затвори очи и изчака да събере малко сила. — Нямам предвид това, просто мислех за себе си…

Дейвид Ох нямаше никакво желание да потвърждава очевидното.

— Той изчезна, Джейк — промърмори. — Нямаме абсолютно никаква представа къде…

Клепачите на Джейк потрепнаха, Дейвид остана с усещането, че приятелят му се бори да остане в съзнание.

— Какво е състоянието на останалите? Как е Манди?

Дейвид Ох събра длани, за да спре потенето им.

— Само ти прескочи трапа…

— О, Господи! — простена Джейк и отново затвори очи. Дейвид Ох не искаше да види сълзите му, но просто нямаше избор. Остра болка прониза гърдите на Джейк и той изкрещя. Дейвид инстинктивно го взе в прегръдката си, сякаш контактът с друг човек щеше да направи болката му поносима…

Мили Боже, какво сторих аз, отчаяно се запита Джейк. Пристъпът отмина толкова бързо, колкото се беше появил, в душата му останаха горчивина и черно отчаяние. Животът губеше смисъла си.

Философът Декарт беше дарил човека от Запада с ключовата фраза на неговото битие:

Мисля, следователно съществувам.

Но в Изтока, както всичко останало, и тази фраза звучеше различно:

Ние мислим, следователно аз съществувам…

Едва ли хората от Запада могат да разберат напълно смисъла на тази фраза. Но Джейк го разбираше. Беше създал своята бойна група, беше я подготвял повече от година. Живееха заедно, обединени и силни. Това беше смисълът на „дантай“. Току-що преживя и общата им смърт, пронизан от острата болка в гърдите си. Бяха една плът и една кръв, свързани по-здраво и от най-доброто семейство. Тази връзка не можеше да бъде прекъсната дори от факта, че са изпратени в непозната и враждебна среда. Тя им даваше почти легендарната сила, тя им позволяваше да се справят със задачи, които бяха непосилни за други подразделения на Агенцията. Да се измъкват невредими и след най-опасната акция…

Веднъж, притиснат от Роджър Донован да обясни изключителните успехи на „дантай“, Джейк беше казал: „Забравяш, че най-популярните японски драми «Чушингура» имат не един, а цели четиридесет и седем герои…“ Но хората от Запада задават директни въпроси и очакват директни отговори. Стигне ли се до разяснения и символи, те стават напълно безпомощни.

— Всички бяха толкова млади…

Като на война, помисли си Дейвид Ох. Така каза на момчетата преди началото на акцията. Време е за някои подробности.

— Според щаба е имало предателство — промърмори той. — Иначе това не би могло да се случи. Този „дантай“ беше на изключителна висота.

Очите на Мейрък бяха зачервени и това още повече подчертаваше синините по лицето му.

— Предателство? Но кой го е извършил? Нито един от членовете на „дантай“ не би проронил и думичка!

— Винаги има вероятност да си бил подведен от информаторите си…

— Не — поклати глава Джейк. — Моят източник е абсолютно сигурен.

— Тогава, страхувам се, ще трябва да търсим другаде… — проточи Дейвид, притеснен от това, което предстоеше да каже. Видя капчиците пот по челото на приятеля си, усети как пулсът му се ускорява. Това му напомни, че разполага с твърде ограничено време. — Добре е, че нямаш амнезия…

Джейк се мъчеше да си представи лицето на Ничиреншу. Имаше ли някаква изненада в него? Дали не ги очакваше? Не, с него имаше и други хора, умряха и двамата… Единият от тях — Кисан, според сведенията е бил единственият му приятел… От всичко това едва ли можеше да се стигне до заключението за предварителна информация.

— Ти не беше там, Дейвид — въздъхна на глас той. — А аз бях и затова съм сигурен, че предателство не е имало.

Направи опит да се надигне, но Дейвид Ох сложи длан на гърдите му и го бутна обратно. Много му се искаше да каже няколко успокоителни слова, но си даваше сметка, че това би било глупаво, особено предвид това, което се готвеше да му съобщи. Дъждът продължаваше да барабани по прозоречния перваз.

— Мариана планираше ли някакво пътуване по време на твоето отсъствие? — попита равнодушно той, съзнавайки че Джейк моментално ще улови необичайната интонация в гласа му.

— Не — поклати глава Джейк. — Можеш да я пуснеш в стаята, ако вече си свършил с новините… Зная, че изгаря от нетърпение да ме види.

— Мариана не е тук, Джейк — поклати глава Дейвид и очите му внимателно се спряха върху бинтованото лице. — Била е забелязана на Кай Так малко след началото на рейда. Взела е самолет на авиокомпания „ДЖАЛ“ за Токио…

В стаята се възцари тежко мълчание. Дейвид тръсна глава и побърза да продължи:

— Както знаеш, ние нямаме свои хора в Япония и това е цялата информация, с която разполагаме… Проверих в апартамента ти за бележка, обяснение… Но нямаше нищо.

— Какво е станало с нея? — прошепна с побеляло лице Джейк, очите му се заковаха в Дейвид: — Кажи какво знаеш, за Бога!

— В щаба са единодушни, че Ничиреншу е бил информиран за нападението ти в комарджийския вертеп, малко преди началото на операцията. Загубите ни възлизат на десет човека и не могат да бъдат обяснени лесно…

— Дейвид! — разтърси се от тръпки Джейк. — Какво е това, в името на Бога?!

— Някой е позвънил на Мариана в нощта на твоето нападение. Установихме, че разговорът е бил проведен от Токио. Едва тази сутрин специалистите стесниха кръга около абоната. Обадил се е от квартал Тошима-ку…

Комарджийницата беше в същия квартал, светкавично съобрази Джейк.

— Четиридесет минути след разговора Мариана е била на летище Кай Так — продължи Дейвид Ох. — А след още двадесет минути вече е летяла за Токио…

— Но къде е отишла?

Дейвид сви рамене:

— Знаеш, че нямаме такива възможности за проследяване.

— Невъзможно! — прошепна Джейк. — Мариана не познава никого в Япония. Абсолютно никого! Какво ще търси там?

— В щаба са на мнение, че ти можеш да хвърлиш светлина върху този въпрос.

— Не мога, по дяволите!

Дейвид се приведе напред, ядосан от избухването на Джейк.

— Имаш ли някаква представа каква бъркотия предизвика със своето нападение? — просъска той. — Знаеш ли, че то постави под заплаха лично президента и плановете му за известна реципрочност в търговията с…

— Майната му на президента! — отсече Джейк. — Ничиреншу е по-важен от всички като…

— Твоят рейд постави под заплаха самото съществуване на Агенцията! — повиши тон Дейвид Ох, после направи опит да се овладее. — Какво трябва да мислим след изчезването на Мариана? Нима е съвпадение, че от всички възможни посоки на света тя избира именно тази, която си избрал ти за своята секретна мисия? Отговори ми на тези въпроси, ако можеш… — вдигна глава и срещна погледа на Джейк: — Беридиън подозира, че тук имаме работа с нещо като айсберг…

— И ти ли мислиш така?

— Не зная…

— Господи, Дейвид! Сторих всичко на своя глава! Сам, разбираш ли? Като капка мастило на бял лист! Толкоз по въпроса! А Беридиън се бори с книжни тигри!

— Може би, но ти знаеш що за човек е той. След като и ти нямаш представа защо е отлетяла Мариана, ние пък съвсем няма как да знаем това… Което означава, че той няма да се успокои, преди да разбере всичко…

— Аз също!

Дъждът продължаваше барабани по стъклото. Дейвид се отдалечи от високото легло и погледна към мокрия бетон зад прозореца.

— Буда, навън е истински потоп!

Пред входа спря червен нисан, от който изскочи млада жена и изтича към козирката. Дейвид изпита истинско удоволствие от дългите бедра и блясъка на косата й. Хареса начина, по който момичето тичаше — сигурен, гъвкав, силен…

Обърна гръб на прозореца и попита:

— Джейк, много лоши ли бяха отношенията ти е Мариана?

— Не искам да говоря за това.

— Извинявам се за нахалството, но отговорът на този въпрос може да се окаже от жизненоважно значение.

— Не бяха много лоши — затвори очи Джейк. — Но не бяха и много добри…

— Страхувам се, че Беридиън няма да остане доволен от този отговор.

— Не сме се любили от шест месеца! — изръмжа Джейк и закова очи върху лицето на Дейвид. — Това достатъчно интимно ли ти звучи?

— Какво стана?

— Не знам, просто се отчуждихме… А може би се променихме, казва ли ти някой?… Всичко е боклук!

— Когато се женеше, не беше боклук…

— Тогава бяхме други — прошепна, без да го гледа Джейк.

— А сега ти си друг!

— Какво означава това? — фокусира очите си върху лицето му Джейк.

— Ти не си човекът, когото познавах, Джейк — отвърна Дейвид Ох и се отдалечи от прозореца. — След касапницата при Сумчун живееш като робот, вършиш нещата механично… Не можеш да мислиш за нищо друго, освен за Ничиреншу.

— Не виждам нищо лошо в това. Този човек е машина за убийства; този човек прегръща смъртта като скъпа любовница. Този човек трябва да бъде спрян!

— И ще бъде. Не може би няма да го спреш сам…

Очите на Джейк пламтяха с такава омраза, че Дейвид Ох неволно погледна встрани.

— Мога и ще го сторя! Не си въобразявай, че нещо може да ми попречи!

— Разбирам. Дори и Мариана…

— Какво?

— Джейк, ти явно мислиш единствено за Ничиреншу. Нямаш време за нея, за мен или за когото и да било… Ничиреншу ни е прогонил от живота ти. Някога прекарвахме заедно свободното си време и ни беше приятно. Но сега ти искаш да говорим единствено за Ничиреншу и поредния ти план за елиминирането му. Вече не помня кога за последен път съм виждал усмивката ти…

— Не мога да се смея, докато този тип е на свобода!

— Точно тук грешиш, приятелю! — насочи показалец в гърдите му Дейвид Ох. — Казваш, че Ничиреншу прегръща смъртта като своя любовница. Но ти правиш абсолютно същото. Тези три години след Сумчун ти не живееш, ти просто умираш!

На вратата се почука и двамата се обърнаха. Дейвид с изненада откри, че пазачът пропуска жената, която беше забелязал да тича под дъжда на паркинга. В процепа видя единствено очите й, част от деликатното носле и чувствените устни, но това беше достатъчно да оцени необикновената й красота.

— Тук ли лежи Джейк Мейрък?

Той мълчаливо кимна и се обърна към Джейк. Усещаше вълнуващото й излъчване дори през тънката преграда на вратата.

— Помисли за това, което ти казах, приятелю… Може да се окаже много важно.

После кимна, плъзна се покрай жената и излезе в коридора.

Тя влезе, затвори вратата зад себе си и се облегна на стената до нея. Сякаш се страхуваше да пристъпи навътре.

Джейк правеше върховни усилия да остане буден. Беше крайно изтощен, мислите пробягваха в замъгленото му съзнание като някакъв разпокъсан сън.

Усетил чуждото присъствие, той надигна глава и попита:

— Кой е?

Пред очите му се стелеше гъстата мъгла на съня. Изпитваше болка навсякъде по тялото си и искаше да се отърве от нея. Единствен начин за това май беше сънят… Но чуждото присъствие му пречеше да се отпусне.

— Кой е? — отново попита той, този път далеч по-тихо.

— Не ме ли познаваш? — жената най-сетне напусна мястото си до стената и пристъпи към леглото. — О, Джейк! — ръката й се плъзна напред и нежно докосна бузата му между бинтовете.

Пръстите му се вкопчиха в нейните и започнаха да опипват гладката кожа. Очите му правеха отчаяни опити да се фокусират.

— Коя си?…

— Блис — прошепна жената. — Някога играехме…

— Играехме на змии на улица „Ладър“! — очите му се разшириха от смайване, пулсът му рязко се ускори. Направи опит да се надигне, но не успя. — Блис? Как е възможно?

— Това беше през зимата — продължи тя. — През лятото крадяхме сушен скат от магазините в Западния квартал…

— А през цялата година ядяхме свински котлети с ориз от картонени чинийки на пристанището… — Замайваща слабост обземаше тялото му, но той отказваше да затвори очи. — Беше толкова отдавна… Но аз си спомням всичко… — Изпиваше я с очи, сравняваше външността й със спомените си. Често се беше питал как ли ще изглежда Блис, когато порасне… Сега вече знаеше, от устните му се изтръгна тиха въздишка.

— Беше толкова мъничка… Съвсем дете… — Държеше ръката й и я галеше като слепец. — Как се появи тук, Блис?… След толкова много години… Това не е възможно!

— Сега трябва да почиваш — меко промълви тя. — Ще имаме време да си поприказваме, като се събудиш.

Подобно на всички големи световни столици, и Вашингтон е концентрирал в себе си огромна власт. Власт, която привлича като магнит хора от най-различни краища на огромната страна. Същевременно преобладаващата част от населението на столицата няма никаква представа за притегателната сила на властта. Това са обикновените смъртни — онези, които работят от девет до пет, после се връщат у дома за телешкото с картофи пред телевизора, слагат в леглата ревливите си деца и се просват върху съпругите си в комична имитация на интимност…

Властта означава различни неща на различни места. В Ню Йорк — финансовото сърце на Америка, властта означава да се появиш на Бродуей с удължена по поръчка лимузина „Волво“; в Холивуд — американската столица на забавленията, тя означава да изиграеш партия тенис със Силвестър Сталоун. Но във Вашингтон — там, където се крие истинската власт, при това само за онези, които са в състояние да я видят, тя се изразява чрез бройката на ексцентричните чудатости. За директора на Агенцията чудатостите бяха безкрайни в своето многообразие.

За Антъни Беридиън най-приятната от тях беше просторната къща от XIX век в Грейт Фолс, Вирджиния. Сгушена в най-ниската част на малка долина и заобиколена от полегати гористи хълмове, тя се намираше само на един час път от главната квартира на Агенцията, разположена в северозападната част на Вашингтон. Някога е била използвана за секретна квартира на Военното разузнаване, а след това и на ЦРУ. Говореше се, че по време на Втората световна война дотам отскачали за кратка почивка Айзенхауер и Дълес, а понякога дори и „Лудия Бил“ Донован… Разбира се, това бяха само непотвърдени слухове и нищо повече. А фактът, че Антъни Беридиън им вярваше напълно, само доказваше обичта му към този дом.

Наскоро боядисана в същия сивкавобял цвят, който е носила при своето строителство, къщата изобилстваше от извити фронтони и кръгли бойници. Едната й страна беше изцяло заета от просторна тераса с чамов паркет и огромни остъклени прозорци. Вътре доминираше плетена мебел, боядисана в бяло и покрита с удобни кремави възглавници, изрисувани с тъмнозелени листа.

Повечето от просторните стаи на къщата бяха запълнени с антични предмети, които Беридиън търпеливо събираше от всички краища на света. Един професионален дизайнер положително би се намръщил от съжителството на строгото бюро и столовете от времето на Федерацията с орнаментирания стенен часовник в стил „Луи XIV“, окачен над мраморната камина. Но на Беридиън изобщо не му пукаше от подобни неща, важното беше, че в тази къща усещаше величието на времето с цялата му тежест…

Преминавайки от едно помещение в друго, човек беше в състояние да проследи развитието на западната култура от Ренесанса до наши дни. Тук, далеч от ултрамодерното обзавеждане на Агенцията, Беридиън беше в състояние да се докосне до крилете на най-великите артистични, творения, създадени от човешки ръце; едновременно с това съумяваше да разплете голяма част от служебните си проблеми, които само на час път от тук изглеждаха абсолютно неразрешими…

На тази ексцентричност Беридиън се наслаждаваше най-безсрамно. Въпреки че къщата беше купена със средства на Агенцията и се поддържаше от нея изцяло, включително безупречно подрязаните розови храсти и лехите с прекрасни карамфили, той продължаваше да мисли за нея като за своя.

Стигна дори дотам, че й даде име. Запален читател на новелите на Едгар Райе Бъроуз, той я кръсти Грейсток. Заради него тук идваха президентът, министърът на отбраната и повечето членове на Обединения щаб. Властта струеше от хладните зали като млада и гореща кръв. Властта на Антъни Беридиън. Единствен той имаше правото да нарича Грейсток свой дом…

През този слънчев следобед двамата с Ундерман се задоволиха с лек обяд — студена сьомга, полята с лимонена майонеза, зелена салата от италиански зеленчуци, която Беридиън обожаваше и неслучайно беше специалитетът на готвача в Грейсток.

Заради жегата (Беридиън не позволи монтирането на климатична инсталация) двамата се бяха настанили на верандата. В клоните на дърветата пееха птички, във въздуха жужаха едри пчели, запътили се делово към близките розови храсти. Беридиън се наведе и допълни чашите им с минерална вода „Перие“. По време на работа той не си позволяваше никакъв алкохол, дори и леко вино.

— Радвам се, че дойде, Хенри — обади се след известно време той.

Беше отместил чинията си и отпиваше малки глътки „Перие“. Ундерман приключи доста преди него.

Момче от прислугата безшумно отнесе чиниите. Не казаха нищо до новата му поява. На масата кацнаха малки метални купички с леден компот от круши.

— След избухването ми миналата седмица…

— Това принадлежи на миналото, Антъни — промърмори примирително Ундерман, сякаш имаше право на избор. — Всичко е погребано и забравено.

— Много добре — подсмихна се над десерта си Беридиън. Не стана ясно дали одобрява думите на госта си, или просто харесва компота. Ядеше механично, но на лицето му се изписа неподправена наслада. След известно време лъжицата одраска празното дъно на купичката и той с въздишка я остави настрана. Протегна ръка към гарафата от йенско стъкло и си сипа пълна чаша с кафе. Ундерман не беше докоснал десерта си.

— Приятелството има своето място в естествения ред на нещата — промълви Беридиън. Очите му бяха насочени в издутото коремче на пчелата-майка, която съсредоточено обработваше с крачета един разцъфнал розов цвят. — Но от време на време този факт ми убягва, както вероятно убягва и на теб… Толкова, колкото да ни напомни, че не живеем според естествения ред на нещата…

Ние с теб се занимаваме с доста особен бизнес, Хенри… Да наложим своите разбирания за ред в хаоса на света около себе си. Това е тежка отговорност, тя ангажира всичките ни душевни сили… Само по този начин поддържаме хода на нещата и паяжината ни блести… — раменете му леко се присвиха, — въпреки неблагоприятните климатични условия, негостоприемния терен и враждебните насекоми, които го обитават…

— Разбираш какво имам предвид, нали, Хенри?

— Да, сър. Разбирам.

— Ние сме различни от обикновените хора по света — продължи Беридиън. — Това е станало по наше собствено желание и може би ни осакатява, но в същото време ни спасява от скуката. Лично аз съм убеден, че ако ме принудят да водя живота на обикновените хора, положително ще си пръсна черепа.

— Не, не… Най-много обичаме да танцуваме в мрака, мечтаем да открием това, което ни очаква зад ъгъла… Ние сме изследователи, Хенри. Ясновидци. Ние надничаме в бъдещето и отгатваме предстоящата стратегия…

— Като пъхаме ръце в разпорения корем на жертвеното агне — вметна Ундерман. — Така са правили древните римляни.

Беридиън се засмя и очите му се избистриха.

— Много добре, Хенри. Наистина е така, примерът ти е много подходящ… — размърда се в стола си и добави: — Но аз наистина създадох Агенцията от божественото прозрение. Чисто и могъщо прозрение. Тенденции, Хенри… Ние сме рожба на тенденциите… Така, както течението пробива дупка и в най-твърдия камък…

Извади папка с червени корици и я разтвори. Пръстът му се заби в най-горната страница.

— Съзнаваш ли какво направихме с Израел? Всяка година им отпускаме 1,7 милиарда долара пряка военна помощ, въпреки че петдесет процента от бюджета им е с военна насоченост. В допълнение им даваме осемстотин и петдесет милиона долара икономическа помощ…

— И двамата знаем, че Израел е единственият ни стабилен съюзник в Близкия изток — объркано промърмори Ундерман. — Няма кой друг да поддържа формата им… Не вярвам да си променил мнението си на сто и осемдесет градуса и да си станал противник на нашата помощ за Израел…

— Нищо подобно! — ядно отвърна Беридиън сякаш изложен от най-способния си ученик по време на инспекция. — Не ме безпокои фактът, че им отпускаме помощи, а по-скоро последиците от тези помощи върху самите тях — пръстът му отново почука по папката: — Въпреки нашата щедра помощ Израел е затънал в дълбока икономическа криза! Годишната им инфлация надхвърля двеста процента! Помисли върху това, човече! Скоро ще трябва да бъдат взети драстични мерки за стабилизирането на тази страна!

Очите му се плъзнаха по-нататък по листа:

— А я чуй това: през последните две десетилетия Япония е страната с най-стабилен икономически прираст в света. Какво ти говори това?

Ундерман прецени, че при сегашното настроение на Беридиън е по-добре да демонстрира невежество, вместо да даде погрешен отговор.

— Накъде биеш, Антъни?

— Ето накъде — въздъхна Беридиън. — С милиарди долари за военни разходи Израел е на ръба на икономическия колапс. Докато японската икономика процъфтява — приведе се напред и опря лакти на полираната повърхност на масата: — Защо? Единствено заради добрия мениджмънт? Възможно ли е това? Израелците, съвсем не са глупави и всички прекрасно знаем това. На практика спокойно можем да се учим от тях в определени области. Тогава защо?

— Деструктивната политика — отговори си сам той. — Подводното течение, формирало и нашата Агенция. Моето божествено прозрение, но направено преди стотици години, през мрачното Средновековие. За бъдещето на света… И това бъдеще е днес, Хенри!

Беридиън захлопна червената папка и сложи длан върху нея.

— Всичко е тук, в тази папка. Заключението е категорично — съществува обратна зависимост между военните разходи и здравия икономически растеж. В сравнение с Израел, военните разходи на Япония са почти нула!

— Един от най-известните цитати на Ленин гласи: „Империализмът е последната фаза на капитализма“ — усмихна се Беридиън. — А каква по-точна дефиниция на империализма от търговията с оръжие?

— Въпреки това комунистите непрекъснато разширяват своята оръжейна промишленост. Разполагам с резюме от решенията на икономическата среща на високо равнище в Новосибирск, проведена миналата година. По единодушно мнение на участниците в нея именно военните разходи са пречката за икономическия растеж на Съветския съюз…

— През миналата година Северна Корея е доставила на Ирак оръжие за 880 милиона долара, макар да поддържа тесни връзки с Иран — главния враг на Ирак… За тази година цифрата ще бъде с петдесет процента по-висока. За периода 1965–1985 година тридесет и една страни от Третия свят са увеличили военните си разходи с повече от сто процента. Между тях, както всеки може да очаква, са Египет, Иран, Сирия й Ирак… Но може би само ние с теб няма да се изненадаме, когато открием в списъка страни като Хондурас, Нигерия, Замбия, Зимбабве и Кувейт… Днес търговията с оръжие е най-динамичното перо в световната търговия като цяло…

— Главно благодарение на нас — прочисти гърлото си Ундерман.

— Точно така — блеснаха очите на Беридиън.

— Ние с теб прекрасно знаем това. Независимо дали мотивите на един държавен глава са идеологически, религиозни или чисто политически, той винаги се чувства по-спокоен, като знае, че армията му е по-добре въоръжена от тази на врага… Ние с теб знаем и друго — военните разходи са деструктивен фактор не само по отношение на икономическия растеж, но и по отношение на политическата стабилност.

Ундерман слушаше с половин ухо. Част от съзнанието му беше заето с анализ на онова, което Беридиън беше казал за приятелството, за начина, по който членовете на Агенцията се отличават от обикновените хора, за убеждението им, че избират този живот именно заради разликата и бягството от скуката…

Ако обаче искаше да бъде честен пред себе си, Ундерман трябваше да признае, че постъпи в Агенцията не заради желанието да избяга от схемата „излизане в девет — прибиране в пет“. Постъпи в нея, за да докаже на себе си (а и на жена си), че може да бъде член на висш клуб, равен с куп забележителни хора…

Ундерман беше завършил държавен университет, оценките му бяха средни. Интервюирани от хората на Агенцията за качествата му, професорите му го бяха окачествили като невъодушевен студент. Доста от тях трябваше да бъдат подсетени за кого точно става въпрос, неколцина решително отказаха да си го спомнят…

На проверяващите лица от Агенцията това им хареса, може би защото под незабележимостта бяха успели да видят блясъка на таланта. Най-много ги впечатли фактът, че никой не помнеше Ундерман, че това беше човек, който имаше великолепното качество да се слива с тълпата.

Съпругата му Марджъри беше сред малцината, които го забелязаха. Беше избрана за Кралица домакиня на бала на колежите „Седем сестри“ — едно хубаво и доста умно момиче, завършило второ по успех, непосредствено след отличничката на класа.

С Ундерман се срещнаха в една дискотека, която младежите от университета посещаваха често. Той изглеждаше толкова не на място там, че тя веднага беше привлечена от него. Ундерман така и не разбра с какво беше успял да задържи вниманието на момиче като нея, но тогава беше все още твърде млад, за да има понятие от женските възприятия за света.

Не разбра това и през годината, която последва. Марджъри се движеше в компанията на снобеещи млади интелектуалци, които се обличаха по последна мода и пришпорваха „Ягуар“-и и спортни „Триумф“-и из алеите на университетското градче. Разговаряха предимно за клубове, езда и поло, други теми за тях почти не съществуваха.

Тя видя у Ундерман нещо по-различно от прекалено очебийната му свенливост. Реши да му отдели малко време за разговор и изведнъж откри, че той е умен, любопитен и гъвкав — три качества, които беше сигурна, че няма да открие в друг мъж…

След втората им среща вече беше сигурна, че не иска да се вижда с никой друг. След четвъртата се влюби, а самият Ундерман беше толкова смаян от вниманието на това красиво и изтънчено момиче, че вече отдавна беше готов за брак… Още когато я видя да пристъпва към него в онази дискотека, той изпадна в транс. А фактът, че беше възбудил любопитството й, му се струваше толкова невероятен, колкото голямата печалба от Ирландската лотария.

Нещата бързо станаха сериозни. Обзет от несигурност по отношение на чувствата и, той започна да сънува кошмари. В тях Марджъри вече беше негова съпруга, а самият той изглеждаше съвсем различно. Обличаше се с костюми от „Харис“, играеше голф като потомствен аристократ и говореше с подчертан бостънски акцент.

Истински кошмарната част винаги идваше в края на съня. Ундерман стоеше пред огледалото и гледаше загорялото си лице — изключително красиво и одухотворено. После докосваше бузите си с пръсти и те започваха да се топят. Под тях се показваше истинското му лице и той изпадаше в паника. Беше сигурен, че Марджъри ще се събуди, ще го види на какво прилича и ще осъзнае каква огромна грешка е допуснала…

Къщата им беше във Вирджиния, не особено далеч от Грейсток. През първите години на брака им изглеждаше съвсем безжизнена. Постепенно сподели с Марджъри някои неща за работата си (никога повече от необходимото), а тя започна да повтаря, че в тази къща е пълно със сенки… В продължение на дълги години той отказваше да изпълни единственото й наистина искрено желание: да има деца. Това се дължеше както на особения характер на работата му, така и на факта, че едва седемгодишен беше изгубил баща си… Инстинктивно чувстваше, че неродените му деца не бива да имат подобна съдба…

Отстъпи едва когато Марджъри го заплаши с раздяла. Едва тогава успя да разбере колко важно за нея е да има дете. Направи го с таен ужас в душата, но после всичко дойде на мястото си. Днес, макар и по-късно от семейните им приятели, те също имаха проблеми със сина и дъщеря си, навлезли в тайнството на пубертета.

Нямаше ден, в който Ундерман да не тръпнеше от тревога за децата си. Същото изпитваше и по отношение на Марджъри. А тя се беше оказала напълно права, когато му каза, че след като иска да води подобен живот, ще трябва да свикне и със страха.

— Политическата нестабилност е нашият хляб и нашето масло, Хенри — продължаваше монолога си Беридиън. — Така предвидих нещата преди двадесет и пет години, а Кенеди беше напълно съгласен с мен… Неговото име стои под заповедта за нашето създаване и аз дяволски се гордея с този факт. Напоследък се наблюдава развихрянето на един мрачен ревизионизъм по отношение на него и президентския му мандат и това дълбоко ме отвращава. Той беше президент с характер и именно това му позволи да съзре необходимостта от агенция като нашата, напълно независима от ЦРУ…

Мога да те уверя, че правителството на Съединените щати доста често прибягваше до услугите на Агенцията, Хенри… Използваха ни като камшик, а на нас ни харесваше да покажем на света колко идиотско е понякога неговото поведение… Това помага на хората да се отпуснат, да се почувстват по-добре… — ръката му се размаха във въздуха: — А после дойде големият скандал. Предполагам, че дори ти не знаеш кой го организира… Аз, Хенри. Част от журналистите бяха започнали да ни надушват и ние с президента решихме да пуснем димна завеса… — раменете му леко се присвиха. — В крайна сметка ЦРУ наистина се нуждаеше от това разчистване… Поне се отърваха от баласта си…

Прочисти гърлото си и вдигна глава:

— Като говорим за баласт, се сетих за нещо, Хенри… Възнамерявам да изпратя Столингс в Япония. Ще се опита да открие следите на Мариана Мейрък…

— Нещо не ми е ясно — погледна го с недоумение Ундерман. — Столингс е специалист в две области: стратегията и убийствата…

— Да, това наистина е така — промърмори Беридиън и замислено преплете пръсти. — Но мога да те уверя, че решението ми не е внезапно… — бръкна въз вътрешния джоб на сакото си и извади сгънато листче хартия. Ундерман го пое и внимателно започна да го разгъва. Имаше чувството, че в стомаха му се е появила огромна топка лед.

— Последният рапорт на специалистите за онзи телефонен разговор — поясни Беридиън. В гласа му се появи особената нотка на спокойствие, до която прибягват съдиите, произнасящи смъртна присъда въпреки неодобрението на обществото.

— Позвънили си й от къщата за залагане? — вдигна глава Ундерман.

— Точно така. Там, където Ничиреншу е чакал появата на Джейк — Беридиън си прибра листчето. — Съжалявам, Хенри. Но ти вероятно помниш какво казах преди малко за приятелството. За хора като нас то е лукс, в повечето случаи опасен лукс… Страхувам се, че сегашният случай е именно такъв.

— Трябва да проверим каква е връзката между Ничиреншу и Мариана Мейрък. Незабавно и докрай. А после да я унищожим — помълча малко, след което вдигна глава: — Не си ли на същото мнение, Хенри?

Ундерман изтръпна. В главата му изплуваха спомени. При честите си пътувания до Хонконг неизменно отсядаше у Джейк, където Мариана го третираше като любимия си вуйчо. Разказваше му историята на Кралската колония, развеждаше го из различните квартали, обясняваше му многобройните традиции, диалекти и религиозни обичаи. От нея знаеше за властта на губернатора, за триадите, за Кралския жокейски клуб, благодарение на нея видя с очите си лудия свят на китайските комарджии, китайската кухня и архитектура. А когато легна болен с висока температура, тя остана цяла нощ край леглото му и не се умори да му слага студени компреси… Благодарение на грижите й още на другия ден беше здрав.

— Хенри?

Мариана Мейрък и Ничиреншу? Това е истинска лудост. Какъв смисъл имаше в подобен съюз? Но системата за проверка не можеше да лъже, нито пък специалистите биха допуснали толкова груба грешка… Трябва да приеме фактите. Ничиреншу се беше обадил на Мариана в нощта на нападението. Беше глупаво да се мисли, че разговорът е провел друг посетител на вертепа. Никой там не е имал дори представа за нейното съществуване…

— Чакам, Хенри…

Предателството беше част от ежедневието на Ундерман, част от света на сенките, в който доброволно се беше потопил. Но причините за предателството винаги го объркваха. Беше далеч от образа на хладния и пресметлив шпионин от романите, който очаква предателство от най-добрия си приятел, от любовницата си, а дори и от съпругата си. Подобен род предателство го депресираше, изненадата изсмукваше енергията му като ухапване от вампир. Сега също усети неволното свиване на коремните си мускули — примитивното предупреждение за близка опасност, съществуващо у всяко мъжко животно… Стана му тъжно.

— Не искам да направя този необратим ход без твоето съгласие — обади се Беридиън. — Имаш право на избор…

— Палецът нагоре или надолу — промърмори Ундерман. — Като древните римляни…

Беридиън си спомни за предишния пример на Ундерман и леко кимна с глава.

— Да, като древните римляни.

Ундерман отмести стола си и стана. Навън беше започнало да се заоблачава. Ярките цветове се бяха стопили, имаше чувството, че цветята крият листенцата си от него.

— Така да бъде — тежко отрони той. Зелените хълмове му се сториха безкрайно далеч. — Палци долу!

Ши Зи-лин отвори вратичката на черната лимузина в момента, в който тя се закова пред портите на Ксианшан. Флагрантните хълмове, както още ги наричаха, бяха затворени за посещения през 1972 година. Намираха се на двадесетина километра от Пекин и Зи-лин обичаше да идва тук. Спокойствието му помагаше да прогони болката, която ставаше все по-силна и по-силна. Зад гърба му и малко вляво оставаше централният площад пред Летния дворец, известен с името Янмингуан. Там, разбира се, винаги гъмжеше от туристи.

Лично за Зи-лин това място беше тъжно. След вандалското нахлуване на французите и англичаните през 1860 година всичко тук беше опожарено и разрушено. През 1879 били отпуснати малко пари за възстановителни работи, но всичко спряло дотук.

Малкото останали части от мраморни скулптури и ръчно гланцирани плочки отдавна бяха изчезнали. Изсечени били дърветата, отглеждани с любов и внимание през вековете. Те се превърнали в подпалки, а след тях били демонтирани и железните рамки на рамки на конструкцията.

От дървените китайски постройки отдавна нямаше нито следа. Сред равните като тепсия оризови ниви се виждаха остатъци от тухлени стени, издигнати от европейците, и това беше всичко. Нито следа от великолепните градини, простирали се на стотици декари наоколо.

Зи-лин нарочно беше обърнал гръб на всичко това, очите му се насочиха към Флагрантните хълмове, чиито червеникаво сиви склонове плавно се спускаха към Юкуншан — Кехлибарения фонтан. Преди стотици години земята се беше раздвижила и на върха на хълма се появили огромните скали от варовик. Под влиянието на природните стихии той се превърнал в мрамор, използван за пръв път от Кин за строителство на дворците, храмовете и красивия парк. Някога тук е имало множество будистки и таоистки храмове, в мраморния хълм били изсечени великолепни каменни пагоди.

Днес Зи-лин беше превърнал района във военна зона, за да го спаси от любопитните туристи, залели Китай след отварянето към Запада. Започна бавно да се изкачва по хълма, офицери и войници от пехотната част усърдно му отдаваха чест. Ненавиждаше металната шина, която беше принуден да носи на десния си крак, но без нея болката беше толкова силна, че просто парализираше мускулите му.

Всекидневните упражнения във вилата му в околностите на Пекин включваха разнообразни акватонични и изометрични системи, включително натоварване с тежести. През ден го посещаваше един от най-известните специалисти по акупресура, веднъж седмично се оставяше в ръцете на личния си иглотерапевт.

Зи-лин добре знаеше, че всички тези процедури няма да излекуват хроничното заболяване, от което страдаше, но на неговата възраст това нямаше особено значение. Вече наближаваше осемдесет и шест и желанието му беше скромно — временно облекчаване на болките. Желание, което екипът край него изпълняваше сравнително успешно.

Извърна глава да улови полъха на летния ветрец. Оризовите полета наоколо го успокояваха и прогонваха болката. Очите му светнаха от задоволство при вида на университетския комплекс Кингхуа, осветен от щедрите слънчеви лъчи оттатък полята.

Това беше още една причина за честите му посещения тук. Беше сред природата, а едновременно с това и близко до младежите и девойките, които са бъдещето на Китай. Много трудно му беше да убеди своите колеги министри, че най-ценният капитал на страната е младежта. Всички те се страхуваха от младежта и изпитваха недоверие към нея, правеха всичко възможно да я манипулират така, както преди петдесет години бяха манипулирали тях. Най-голям ужас изпитваха от пагубното влияние на западната култура.

В тази страна съществува нещо много по-страшно от съпротивата срещу промяната, тъжно помисли Зи-лин. Това беше един почти ксенофобски страх от промяната, а не просто съпротива. С течение на времето съпротивата може да бъде сломена така, както водите на планинския поток изглаждат ръбовете на остра скала.

Но страхът е друго нещо. Той е лишен от разум отклик, напълно имунизиран срещу нормалните процеси на ерозията. Страхът се промъква в самата тъкан на нещата и ги превръща в непробиваема броня.

Но дори това не разколебаваше Зи-лин. След като потокът не е в състояние да подкопае или изглади препятствията по пътя си, той просто трябва да промени този път и да остави препятствието да се разсъхне под горещото слънце. Скоро, лишено от закрилата на пенестите струи, то ще отстъпи пред природните сили, ще се пропука и изчезне…

Такава беше съдбата, която Зи-лин готвеше за своите врагове. А те бяха силни и многобройни. Ако се обединят, мощта им положително ще бъде по-голяма от неговата… Имаха качеството да се обновяват като годишните сезони, ставаха все по-силни и по-решителни, опитите им да го свалят все по-опасни…

Два пъти за последните пет години бяха правени опити за отстраняването му. При първия от тях идеята беше да го превърнат в плашило от сорта на Бандата на четиримата. Провалът беше пълен. Но само година по-късно, групичка министри образуващи опасен „кун“, поиска да бъде пенсиониран без много шум, на базата на напредналата му възраст и тежкото заболяване…

Малко след провала и на тази идея двама от най-опасните членове на този „кун“ загинаха при тежки инциденти. Поне така ги окачестви официалната правителствена комисия, назначена за разследване на нещастните случаи, станали в рамките на месец. Останалите министри очевидно бяха на друго мнение, тъй като оттогава насам секнаха всякакви опити да се пречи на отварянето на Китай към Запада и поставянето началото на пазарна икономика в страната — две от основните задачи на Зи-лин.

Спокойствието беше пълно допреди шест седмици. После дойде информацията от съответния източник на Зи-лин. Стремително напредващ в кариерата млад бюрократ (според официалната китайска терминология това означаваше човек, прехвърлил петдесетте) беше направил опит да влезе в контакт с един от членовете на бившия „кун“. Името на този бюрократ беше Ву Айпинг, наскоро назначен за директор на Научноизследователския институт за национална отбрана. Зи-лин добре знаеше за тесните му връзки с генералния секретар на ККП и министъра на отбраната. Огромни парични средства се насочваха към института, тъй като всички ръководни функционери бяха единодушни в становището, че нов Китай трябва да разполага с модерна и съвременна армия. Това превръщаше Ву Айпинг в наистина могъща фигура, макар че и останалите членове на групичката не бяха лишени от влияние. Особено опасни бяха радикалните възгледи на този човек, твърдо решен да се противопоставя с всички средства на отклонението на Китай от каноните на марксистко-ленинската идеология.

От двете му страни се нижеха гробници. Сякаш край тясната пътечка беше погребана цялата история на Китай — безброй семейства и отделни личности, издържали на всички изпитания: природни бедствия, промяна на управляващите династии, инвазията на манджурци и японци… Може би затова беше оцелял и Китай. Въпреки последиците от безумното управление на Манчу, довело до раздяла с огромни територии, въпреки глупостите на самообявилите се за богове Чан и Мао.

Зи-лин мрачно поклати глава. Имаше чувството, че въпреки огромните му усилия, любимата страна върви назад, към провал… И това е така още от годините след края на Втората световна война.

Няма ли край, безгласно се запита той.

Стори му се, че духовете на многобройните мъртъвци край пътечката започват да мърморят в знак на съгласие с него. Стига вече, шепнеха в ухото му те. На това трябва да се сложи край, иначе Китай няма да оцелее през двадесет и първи век…

Когато стигна на мястото, където се пресичаха двете пътечки, в очите на Зи-лин имаше сълзи. Пое надясно и не след дълго пред погледа му се разкри Вофози — Храмът на спящия Буда.

Някога известен в цял Китай с редките си дървесни видове, този храм беше сред най-старите в района на Пекин. Според преданието той е бил построен от Тан и първата статуя на Буда е била от сандалово дърво. Но през 1321 година Юан отделя 300 тона медни плочи за издигането на нов, още по-блестящ храм. В строителството, продължило десет години, били ангажирани седем хиляди души. Днес подобно строителство е невъзможно, тъй като разходите ще бъдат направо фантастични.

Верен на традициите, Зи-лин беше създал специална школа по горско стопанство в продълговатата и отдавна запустяла сграда, свързана с храма. Но самия храм запази за себе си, без да променя в него каквото и да било.

Влезе вътре и се потопи в невероятното спокойствие. Врата липсваше, помещението се беше превърнало в дом за птички и малки горски животни. Откъм дебелите греди на покрива ечаха птичи песни, по пода играеха слънчеви зайчета.

Зи-лин бе имал възможност да се наслаждава на спокойствието на стотици подобни храмове, но само тук усещаше яркото присъствие на Буда.

Какво значи комунизмът пред лицето на този могъщ и универсален закон, запита се той.

Отпусна се на един от туристическите столове край каменна масичка с разтворена върху нея дъска за игра на „уей ки“. Изпъшка от усилието и огледа разположението на фигурите. Умът му обаче беше далеч.

Стъпката на Ву Айпинг за сближаване с хора от някогашния „кун“ съвпадна със седмицата, през която се задейства последната фаза на сложния хонконгски заговор, организиран от Зи-лин. Това беше твърде обезпокоително. Зи-лин беше прекалено стар, за да вярва в съвпадения, особено пък от такъв мащаб… Заговорът беше в ход вече доста години и би било глупаво да вярва, че през цялото това време не е изтекла някаква информация. Въпреки безупречните мерки за сигурност, въпреки доверието му в участниците…

Отново погледна към дъската за „уей ки“. Тя съдържаше деветнадесет хоризонтални и толкова вертикални линии. Ролята на пулове изпълняваха заоблени камъчета, облепени с приятна на пипане пореста материя. Той много обичаше да ги мачка между палеца и показалеца си, докато обмисляше поредния ход. Черни и бели на цвят, те наистина наподобяваха древни войници. Можеха да бъдат поставяни върху местата, на които линиите се пресичат, наричани „лу“ и точно 361 на брой. Пространствата, очертани от тях, предлагаха различни възможности за атака и отстъпление, за създаване на укрепени пунктове, базови лагери и тил. Зи-лин беше твърдо убеден, че тази игра е истински микрокосмос на реалния свят…

На прага се изправи неясно очертана фигура, слънчевите петна по пода промениха своята конфигурация и Зи-лин вдигна глава. Дори без възможността да вижда добре, той ясно си представи топчестото тяло, смешно пристегнато в измачкан костюм.

— Влизай, Жанг Хуа — промърмори. — Закъсняваш, за малко да започна без теб…

Мъжът забърза към свободния стол от другата страна на масата. Седна, извади голяма ленена кърпичка и избърса широкото си монголско лице. После изду ха носа си и тикна телените си очила нагоре.

— Крайно време е да си записвам точния час на срещите — промърмори той. — Иначе все закъснявам.

— Някой ден и това може да стане… — усмихна се добродушно Зи-лин, после вдигна глава: — Виж какво, Жанг Хуа… Ние с теб сме не само началник и подчинен, но и приятели… Като министри сме вършили много съвместна работа, както официална, така и тайна… Колко време вече? Май повече от дванадесет години… За това време имах възможност да се убедя, че закъсненията са единственият ти недостатък. Значи не трябва да променяш нищо. Всеки човек трябва да има по някой недостатък, особено ако е незначителен като твоя… Не мислиш ли така?

— Бих искал да нямам недостатъци, Ши Зи-лин.

— Но това е глупаво, драги ми Жанг Хуа. Лично аз никога не мога да се доверя на човек, който няма слабости. Неволно започвам да се питам какво се крие зад подобно съвършенство. Не, не, трябва да разбереш, че дребните недостатъци ни предпазват от големите…

Протегна ръка и премести едно черно камъче. Постави го на „тян юан“ — най-важната от деветте пресечки на линиите в центъра на дъската. Този ход предизвика съответните последици, разкри част от скритата стратегия на играчите, премахна стари конфигурации, създаде възможност за нови…

Всеки пул можеше да притежава четири „ки“ — в буквален превод „глътки въздух“. Обкръжаването на противниковия пул от всички страни означаваше лишаването му от „ки“ — точно това, което направи в момента Зи-лин. Бялото камъче изглеждаше мъртво.

— Трябва да се погрижиш за своите загуби, Жанг Хуа.

— Тази сутрин в кабинета ви се получи едно съобщение — промърмори помощникът му и започна да — обмисля следващия си ход. Лесно разбра, че горните крайни квадрати на дъската са минно поле, макар да проблясваха подканящо с празнотата си. Капаните бяха основната специалност на Зи-лин. — В петък в девет часа трябва да се явите при премиера…

— Лошо — въздъхна Зи-лин. — Пише ли по какъв повод или пък кой ще присъства?

— Не.

— Още по-лошо! — вдигна очи Зи-лин. — Приятелю мой, трябва да приемем, че това повикване дължим на Ву Айпинг и на никой друг…

— Страхувам се, че е така.

Зи-лин отново сведе очи към дъската.

— Още не си направил ход…

Жанг Хуа отказа да отмести поглед от лицето на стария министър.

— Страх ме е, Ши Зи-лин — промълви той. — Този човек ме кара да тръпна от ужас!

— Разбирам те — въздъхна Зи-лин. — Добре е, че изпитваш страх от Ву Айпинг. Това означава, че напълно разбираш каква заплаха е той за нас, а и за всичко, което сме градили в продължение на години… — на лицето му се появи успокоителна усмивка. — Ужасът е човешко чувство, приятелю. Не бива да се плашиш от него, трябва просто да го уважаваш. Когато успееш да вникнеш в едно толкова примитивно чувство, ти ще бъдеш в състояние и да го използваш… Да, Жанг Хуа, да използваш дори ужаса!

— Но той ме парализира! — изрази протеста си Жанг Хуа.

— Все пак ние с теб знаем какво означава истински страх — поклати глава Зи-лин. — Достатъчно е да си припомним какво преживяхме с руската армия край Владивосток и още няколко далекоизточни пристанища. Тази армия и прибавените към нея войски в Сибир висят като чук над главите ни още от края на Втората световна война.

Очите на Зи-лин ярко блестяха, потапяйки Жанг Хуа в пълноводната река на властта, струяща от стареца като горещ въздух от фурна.

— Но сега ни предстоят още по-страшни събития. През последните три години руснаците попълват своите петдесетина дивизии, разположени по северната ни граница. Седем от тях са бронетанкови. В Източен Сибир, където ние сме сравнително беззащитни, те са дислоцирали около сто бомбардировача ТУ-22 и сто и петдесет мобилни ракетни установки СС-20 с ядрени бойни глави. Между другото тези бомбардировачи, известни на Запад като „Бекфайър“, имат обхват от осем хиляди километра и носят ядрено оръжие на борда си. Бомби или ракети въздух-земя…

— Но и това не е всичко. Съединените щати, безкрайно мъдри както винаги, построиха най-големите в Югоизточна Азия военни бази — в Дананг и Камран Бей. После се изтеглиха от Виетнам и ги оставиха в ръцете на руснаците. От там никак не им е трудно да държат целия регион под контрол…

— Известно време излитаха само разузнавателни самолети, но напоследък фотографирахме няколко бомбардировача със среден обсег ТУ-16. Военноморските патрули от Камран Бей скочиха от 11 500 корабочасове през 1981 година на 27 000 миналата година.

— Всичко това означава, че в момента руснаците могат да ни нанесат удар не само от север, но и от юг. Ние сме обкръжени, приятелю…

— Ако разглеждаме нещата в световен мащаб, трябва да признаем, че руснаците притежават достатъчно ударна мощ в Малакския пролив и са готови да реагират на всяка ескалация в бойните действия около Близкия изток. През този пролив минават всички петролни танкери, пътуващи към Южнокитайско море. Под въздушното прикритие на самолети, базирани на шест модерни летища в Афганистан, те са в състояние да изпратят бойни кораби в северната част на Индийския океан. В допълнение могат да разчитат на подкрепата на виетнамските сухопътни сили, които наброяват около един милион души…

Зи-лин разпери ръце над дъската за „уей ки“:

— Тази примка около Китай трябва да бъде първата ни грижа, Жанг Хуа. В сравнение с брилянтно организираната от генерал Анатолий Карпов операция, машинациите на хора като Ву Айпинг изглеждат съвсем незначителни…

— Бих желал да имам вашата увереност, министре.

Не, приятелю, помисли си Зи-лин. Едва ли би пожелал това огромно напрежение. Но всеки иска да бъде на мястото, което не може да заеме. Такава е човешката природа.

На практика Зи-лин се съмняваше дали наистина притежава увереността, за която му завиждаше Жанг Хуа. Наистина беше отбивал всички атаки срещу себе си, постепенно остана единствен от старите ръководители на страната. Знаеше как да се справя с опонентите си, в ръкава му имаше немалко ефикасни номера. Но този Ву Айпинг беше някак по-различен от досегашните му врагове. Може би защото е представител на друго поколение… Мисълта, че хора като Ву Айпинг могат да решават бъдещето на Китай, го накара да потръпне от ужас. Колко различни са те от обикновените китайски младежи — от тези, които учеха в школата, в близкия университет!…

Имаше достатъчно основания да се страхува от Ву Айпинг и това беше безспорен факт. Може би той единствен от многомилионното население на Пекин беше в състояние да разгадае хонконгските му конспирации. Ако му се открие подобен шанс, разбира се…

Жанг Хуа взе едно бяло камъче от поставката край дъската и внимателно го постави между двете перпендикулярни линии в долната лява част на полето. Беше успял да осъществи „жанг“ — връзка със съседното камъче, вече лишено от два източника на „въздух“.

— Защо се тревожиш от Ву Айпинг, приятелю? — попита Зи-лин. — Би трябвало да си напълно спокоен, след като можеш да видиш такъв умен ход…

— Защото това е „уей ки“. Случи ли се така, че някое мое камъче бъде лишено от „въздух“, аз просто го махам от дъската. Но на мен самия ми няма нищо, продължавам да живея както преди…

Грешиш, приятелю, безгласно отвърна Зи-лин. И точно в това се крие разликата между теб и мен. Ти не си в състояние да видиш какво се крие отвъд дъската, не разбираш колко лесно се прилага подобна стратегия в живота. Ето защо ти си много добър играч, но не можеш да бъдеш Джиан…

Посегна към черното камъче в долната част на дъската и го насочи към пресечката 5–19. Не вдигна очи, не улови нищо с изострения си слух, но въпреки това усети как напрежението на Жанг Хуа нараства.

Поставяйки камъка си на това място, Зи-лин щеше да осъществи „лек удар“ — тоест, щеше да попречи на връзката между цели шест камъчета на противника. Но след необходимото в случая обмисляне, той реши да направи друг ход.

Жанг Хуа побърза да се възползва, от това и веднага постави един от своите камъни на пресечката 5–19. После изпусна въздуха от гърдите си с нескрито облекчение.

— За съжаление ние трябва да се тревожим не само за генерал Карпов, Жанг Хуа — продължи мисълта си Зи-лин. — Зад него и над него стои друг човек, далеч по-опасен за нас. Казва се Юри Лантин. Именно той изповядва идеята, че първата крачка към световно господство на Русия трябва да бъде унищожаването на Китай. Ако не успеем да неутрализираме Юри Лантин, ние сме обречени. Но операцията по неговото отстраняване трябва да бъде изключително деликатна, ударът — нанесен в квадрат, в който защитата е невъзможна.

— Трябва да открием този квадрат и да го примамим там, докато вниманието му е насочено другаде.

Зи-лин взе камъчето си и го постави на освободената пресечка 7–19, създавайки „хуо иян“ — „подвижно око“. Така превзе всичките шест камъчета на Жанг Хуа — нещо, което не би могъл да стори, ако не беше го подмамил да заеме пресечката 5–19.

Виждам ясно паралелите, помисли си Зи-лин. Всеки ден, всеки час и всяка минута носят промяна. Повечето хора се плашат от промяната, но за мен именно тя лежи в сърцевината на всяка стратегия. Като художник, полагащ боя върху платното, аз стигам до заключението, че често дори самото движение е достатъчно за началото на вихрена атака. Научих се да използвам всичко. Понякога и неподвижността може да бъде атака. Току-що го доказах…

Да, „уей ки“ и животът са неделими. За онези, които могат да осъзнаят това. За онези, които могат да се възползват от него. За онези, които са достатъчно дръзки да откраднат Светлината. Или, както е писал Лаотцъ, Джиан е особено добър в пестеливостта: за него няма безполезни хора и вещи, всичко влиза в работа…

Джейк преследваше някакви сенки по тясна, извита уличка. Наоколо ехтяха екзотични птичи песни, който изведнъж се превърнаха в стенание. Майка му правеше знак да се наведе към нея. Той се подчини и дочу предсмъртното гъргорене в гърлото й.

На мръсната й шия беше окачена малка кожена торбичка. Талисманът, който не можеше да я спаси. Върху торбичката играеха сенки, вдигната срещу светлината, тя беше почти прозрачна. Почти… Лилаво небе, бягащи облаци. На лицевата страна се очертаваше животинско копито, хладно на пипане.

Отдавна, много отдавна… Преследване на сенки по тясната, извита уличка. Паважът е покрит с боклуци и книжни змии. Внимавай, движат се! Надигат глави от поривите на вятъра… Крясъци на маймуни по дърветата, оголват жълтите си зъби… Слонова кост…

Тракането на зъбите става по-звучно, някак разводнено. Фигурата на момичето се очертава блестяща, перленосива. Върви след нея, преследва сянката й до самия край на сушата. Морето диша като живо, малки вълни се плискат около дървените подпори на кея. Мирише на сол и фосфор. Рибарски мрежи, изкормени вътрешности съхнат на слънцето. Гларуси се въртят над тях и призивно грачат.

Изгуби я на борда на ферибота. Тълпи от хора, невероятна смесица от сенки. Слънчевите лъчи са черни. Усещане за движение, блъскане. Чува смях и го следва към далечния борд. Още една сянка…

Съпротивлението намалява, люшкането на тълпата става по-слабо, той открива, че се движи напред по инерция.

Вижда я на кила… Дългата коса се вее на вятъра, меките устни са полуотворени, очите блестят. Гърдите нежно се повдигат, кракът й се очертава в красива извивка. Тънък глезен над острото връхче на обувката. Невинността на позата й тежи от еротика, толкова интензивна, че той усеща някакво стягане вътре в себе си. Не само в слабините, а по цялото тяло. Тръпне от желание, пенисът му е твърд като камък и леко потрепва като останалата част от тялото му.

Бронзовите й ръце са голи. Стои спокойно и отпуснато, но перилата притискат задните й части, гърдите й са изпъкнали.

Очите й са пълни с обещания.

Съзнанието му е запълнено от Мариана. Приближава се, отваря уста, нейното име е на устните му.

Лекото пулсиране в трапчинката на шията й свидетелства за нейния копнеж. Той я притегля към себе си, завладян от желание. Има чувството, че цял живот я наблюдава от разстояние, но никога не е могъл да я притежава. Топлината й го възпламенява. Устните й се разтварят под неговите, меки и покорни. Езикът й е горещ и търсещ, плъзга се около неговия. Възбуден е толкова силно, че изпитва болка.

От гърлото му се откъсва дрезгаво стенание, най-сетне е в състояние да произнесе името й…

Блис…

Седна в леглото, отворил уста като риба на сухо. Първото нещо, което видя, беше тя.

— Блис!

— Тук съм, Джейк. Всичко е наред.

Той объркано примигна. Тя се надигна, взе една кърпа и попи потта, която бликаше от тялото му. Стори го така, сякаш го вършеше всеки ден.

— Сега е по-лесно — прошепна, сякаш отгатнала мислите му. — Бинтовете вече не са толкова много…

Гледаше я през полуспуснати клепачи, медно жълтеникавите му очи блестяха. Беше евразийка, която лесно би могла да мине и за чиста китайка, ако човек не се вгледа внимателно в чертите на лицето й. Кой беше австриец? Дядо й, или може би баба й… Не можеше да си спомни. Но стоманеносивите точици в черните й очи, решителната линия на брадичката и формата на ушите й недвусмислено доказваха наличието на бяла кръв в жилите й.

Косата й беше дълга и гъста, отметната на една страна. Големите й очи бяха доста раздалечени над високите скули. Устните й бяха плътни и чувствени, той още потръпваше от докосването им по време на съня… Остро чувство на вина прониза сърцето му.

— Мога ли да получа чаша вода?

Тя се извърна към гарафата, а той използва времето, за да докосне с длан пламналите си бузи. При вида на голата й шия почувства, че отново се изчервява.

Беше облечена в проста копринена блузка без ръкави и яка, цветът й беше наситенозелен. Плътта под ключиците имаше цвят на крем. Талията й беше пристегната с широк тъмносин колан от фина кожа, зелената ленена пола под него изглеждаше току-що изгладена.

Отпивайки от чашата, която му подаде, той се опитваше да свърже тази вълнуваща жена с момиченцето, което споделяше игрите му преди много години. Отново усети острото пробождане на чувството за вина, стомахът му се сви.

Защо се върна, безгласно попита той. Защо точно сега? Защо изобщо го стори?

— Какъв ден е днес?

— Четвъртък — отвърна тя, наведе глава и добави: — Вече изглеждаш решително по-добре!

— По-добре от какво?

Тя се засмя, ситните й бели зъби проблеснаха. Всичко, свързано с нея, го караше да мечтае за неотдавнашния сън.

— От вчерашното ти състояние.

— Трябва да се махна оттук.

— Гладен ли си?

— Ще те изям, ако си малко по-близо — отвърна той, после осъзна сексуалния намек в думите си и отново почервеня. Ех, този сън! — Исках да кажа, че наистина умирам от глад…

— Това означава, че имаш всички шансове наистина да се махнеш оттук.

Джейк не можа да разбере дали е усетила двойственото значение на думите му. Нима наистина беше двойствено, запита се той. Не, по-скоро приличаше на фройдистки намек…

— Имах предвид да се махна веднага, още сега…

— Мисля, че преди това трябва да хапнеш нещо — отвърна Блис и натисна звънеца за сестрата.

Джейк въздъхна. Вече беше обзет от нетърпение, белите стени наоколо го задушаваха. Помисли за своя „дантай“, усети огромната черна дупка в душата си. На какво се дължеше тя? На тежката загуба или на отчуждаването между него и Мариана? Дали наистина беше престанал да я обича, или Дейвид Ох беше прав? Нима ще се окаже, че вече не е способен да обича никого?

Какво му се беше случило там, на изпепеления бряг на река Сумчун? Може би никога няма да разбере. А може би не иска да разбере. Сякаш беше зашил ужасната си рана с хирургически скалпел, сякаш беше успял да натика всички съпровождащи я емоции в най-потайното кътче на съзнанието си.

Мариана. Не бяха се докосвали от деня, в който се върна от експедицията до Сумчун. Не бяха се докосвали в емоционалния смисъл на думата. Иначе се бяха целували и любили, дори разменяха по някоя мила дума. Но това не означаваше нищо. В устата му имаше вкус на пепел и той така и не успя да го прогони. Е, наистина си се променил… Това ли имаше предвид Дейвид? Нямаше ли предвид същото и Мариана, шепнеща нощем едни и същи въпроси: Какво има, Джейк? Какво ти се случи там, на север? Не мислиш ли, че мога да ти помогна, каквото и да е то?

Той не й отговаряше. Нито веднъж не го стори. Нима тя можеше да знае, че вече се е погрижил за всичко? Беше затворил раната с помощта на скалпела… Беше я затворил завинаги…

И беше се отдръпнал от Мариана… Това ли се случи между тях? Реката Сумчун ли е причината? Или Ничиреншу?

Сега нея я нямаше и той потърси отговор на тези въпроси в себе си. Не откри нито един. Усети само как в корема му помръдва отровната змия. Къде е Мариана? Знаеше, че иска да разбере това и нищо повече. Какво й се е случило? И това искаше да разбере. Какво я очакваше в Токио, в Тошима-ку? В къщата за „О-хенро“? Кой я очакваше там? Ничиреншу?

Джейк разбра, че най-ужасният му кошмар се е превърнал в действителност.

Мракът около нея беше непрогледен. Затворена в невидимите окови на непознатото помещение, тя имаше чувството, че е сляпа. Тъмнината притискаше слепоочията й с почти физическа сила, пречеше й да диша. Това беше в момента на най-голямата паника, в момента, в който разбра, че се е случило непоправимото…

По-късно, когато започна да се успокоява с нисък шепот на познати думички и изречения, тя най-сетне успя да долови тихото жужене на климатичната инсталация. Това я накара да въздъхне с облекчение, вече не изпитваше острото чувство, че са я погребали жива.

Сетивата й постепенно възвърнаха нормалната си чувствителност и тя реши да направи серията от упражнения Дзен, на които я беше научил Джейк през първите седмици на брака им. Стана от дървения стол и зае позиция лотос на голия под. После започна да прогонва от дробовете си всички остатъци от въглероден двуокис, бавно и постепенно задълбочаваше вдишванията и издишванията.

Опитай се да подражаваш на бебетата, прозвуча в главата й силният и самоуверен глас на Джейк. Бебетата дишат дълбоко и равно. Ние забравяме как трябва да дишаме, когато станем възрастни хора и започваме да го правим плитко, само с повърхността на дробовете си. Трябва да научим отново онова, което сме умеели като пеленачета. Поеми въздух максимално дълбоко, после издишай с отворена уста. Трябва да чуеш звука от издишването. Продължавай да издишваш, дори когато чувстваш, че в дробовете ти няма повече въздух. Няма да умреш, упорствай!

Странно, но Мариана имаше чувството, че наистина ще умре, особено когато опита за пръв път. Тогава прекъсна упражнението, устата й конвулсивно се гърчеше от кислороден глад. Но сега вече имаше опит, дълбокото дишане бързо започна да я успокоява.

Паниката изчезна, вече можеше да разсъждава. Спомни си ужасния трясък, разтърсил стените на тъмния й затвор. Без съмнение това беше експлозия. Беше сигурна, че усети разтърсването на пода. Какво ли се е случило?

Очакваше го да дойде и да й обясни. Но той не дойде. Остана дълго време сама, сред пълната тишина и непрогледния мрак. После се появи паниката, чувството, че е погребана жива.

Той е враг на съпруга ми, помисли си тя. Защо му повярвах? Знаеше отговора на този въпрос, той беше прекалено очевиден. Беше й доказал правотата на думите си с помощта на смайващ и ужасен пример.

В този кратък и наелектризиран миг светът й се преобърна. Вече не знаеше кой са враговете й. Къде е Джейк? Какво му се е случило?

Само преди месец би се запитала дали това наистина я интересува. Отчуждението им изглеждаше необратимо. Той се беше оградил с висока крепостна стена, тя нямаше инструменти, с които би могла да проникне през нея. Това я озлоби, за все по-дълги периоди от време беше сигурна, че мрази Джейк.

Но опасността й отвори очите. Едва сега разбра колко много все още го обича. Беше сигурна, че дълбоко в душата си той не се е променил, каквото и да се беше случило там, на север… Беше убедена, че двамата са свързани завинаги. Брачните си задължения беше приела с ясно съзнание за отговорността. На млади години изпитваше страх от тежестта на тази отговорност, но когато тръгна към олтара, вече беше сигурна, че не се плаши от нея, а дори я приветства.

И все още беше сигурна в това. Това, на което стана свидетел в тази ужасна нощ, още веднъж доказа, че тя мрази стената, която беше издигнал около себе си Джейк, а не самия него.

— Къде си, Джейк? — прошепна в мрака тя, обзета от ужасното чувство, че ги разделят милиони километри. Бръкна под полата си и извади торбичката от мека кожа, пристегната от ластика на бикините й. Разхлаби връзките с треперещи пръсти и изсипа съдържанието й в шепата си.

Късчето нефрит беше затоплено от тялото й.

— Джейк — прошепна тя, стискайки предмета в ръката си. Почувства се някак по-близо до него, вероятно поради значението, което той отдаваше на този предмет. Защо ми казаха да го донеса, запита се тя. Какво е значението му? Защо враговете му ламтят за него?

Отговор на тези въпроси нямаше. Те само повдигаха още много въпроси, съзнанието й беше запълнено с тях.

Кога ще дойде за мен, запита се Мариана. Кога ще отговори на въпросите ми, както обеща?

Къде е Ничиреншу?

Генерал Даниела Александровна Воркута прибираше последните документи в тънкото си куфарче, когато на вратата се почука. Кабинетът й се намираше на петия етаж на огромната занемарена сграда на площад „Дзержински“ №2, която по ирония на съдбата беше изградена в стил нов ренесанс и в която се помещаваше придобилият зловеща слава по света Комитет за държавна сигурност.

Стаята трудно би могла да се нарече кабинет, поне според нейните представи. Имаше правоъгълна форма с размери три на пет метра, прозорецът гледаше към площада, сред който се издигаше бронзовата статуя на Феликс Дзержински. Този съветски герой е бил по произход поляк, първи ръководител на съветската тайна полиция, създадена през 1917 година, веднага след победата на болшевиките. Днес статуята му напомняше на масите за истинския смисъл на живота, предупреждаваше ги за революционната бдителност, чийто страж беше КГБ. Бдителност, отдавна изхабена от употреба, поне в границите на СССР. Никой не обръщаше внимание на статуята, дори войниците минаваха покрай нея, без да й отдават чест.

Кабинетът на генерал Воркута почти не се отличаваше от кабинетите на останалите висши ръководители на най-могъщата държавна институция в страната. Беше малък и тъмен, обзаведен с потискащо тежки дървени мебели, произведени зле в някое румънско или чехословашко предприятие. Таванът беше нисък и се нуждаеше от боя. Беше изпъстрен с пукнатини и тъмни петна — безмълвни свидетели на безкрайните заседания и разпити сред облаци тютюнев дим. През последните девет месеца генерал Воркута беше написала няколко докладни с искане за подмяна на мебелировката. Получаваше обещания и нищо повече. Но тя не се отчайваше и в началото на всеки месец попълваше съответния формуляр.

Даниела Воркута натисна фаса на цигарата си от черен тютюн в грозния метален пепелник, който лежеше върху изподрасканата повърхност на махагоновото писалище. Денят беше мрачен и студен, с чести превалявания, които беше предсказал сутринта говорителят по радиото. Сякаш за да подсили мрачната обстановка, тя беше включила само металния лампион с тежък абажур, който хвърляше кръг жълтеникава светлина единствено върху бюрото. Самата тя оставаше в сянка.

— Влезте — обади се тя и вратата безшумно се отвори.

В стаята влезе униформен куриер с малко кожено куфарче в ръка.

— Другарю генерал, току-що го донесоха за вас — лаконично съобщи той. Очите му бяха заковани в стената над главата й.

Генерал Воркута се разписа на формуляра, изчака излизането на куриера и едва тогава извади връзката с ключове, която беше прикрепена за колана й. В куфарчето имаше четири листа дебела хартия, изписани с нещо, което наподобяваше йероглифи. Но това беше шифър, който тя лично беше измислила преди години, още като офицер в Службата по активни мероприятия, където, освен с шифри, се занимаваше и с дезинформация. Тогава това беше едно обикновено упражнение, но сега — нещо съвсем различно и далеч по-важно…

Сърцето й ускори ритъма си. Това беше последният доклад от „Медея“ и тя бързо се концентрира. Отдавна чакаше този доклад, душата й потръпна от нетърпение час по-скоро да го разшифрова.

Откъм вратата, се разнесе шум, помръднаха сенки.

— Добро утро, другарю генерал — обади се басов мъжки глас.

Даниела се усмихна и топло отвърна на неофициалния поздрав, въпреки ледените топчета, които се появиха в стомаха й.

Анатолий Десидович Карпов пристъпи в кабинета, мечешката му фигура почти прикриваше човека зад него. После и той влезе вътре, извисил се с една глава над Карпов.

Даниела побърза да сложи длан върху листовете с шифрованото послание. Генерал Карпов — началник на Първо главно управление на КГБ, мълчаливо прекоси голите дъски на пода и се отпусна в единствения стол, закован срещу бюрото на Даниела. Беше със среден ръст, но от цялата му фигура се излъчваше внушителност. Имаше широки гърди и рамене на борец, твърдите мускули играеха като живи под дрехите му и едва ли някой би допуснал, че съвсем наскоро този мъж беше отпразнувал шестдесет и втория си рожден ден.

Гъстата и права коса на Карпов беше блестящо черна, но Даниела добре знаеше, че това се дължи на шишенцето с боя, което влизаше в употреба веднъж на две седмици. Върху силното му, прорязано от дълбоки бръчки лице, доминираха гъсти черни вежди. Погледът на ясните кафяви очи зад очилата с телени рамки беше проницателен и леко заплашителен. Но усмивката му беше топла и сърдечна, Даниела винаги беше готова да й откликне.

Беше облечен в добре скроен тъмносин костюм, на ревера му проблясваше лентичката за медали, с която той открито се гордееше. Даниела с удоволствие установи, че на вратовръзката му беше прикрепена иглата от черен оникс, която му подари за рождения ден, отпразнуван предишната седмица.

Очите й се преместиха върху втория посетител и Карпов побърза да го представи:

— Мисля, че се познаваш с другаря Юри Василиевич Лантин.

— Само съм чувала за него — предпазливо отвърна Даниела.

Лантин беше член на Политбюро на КПСС, един от хората с огромна власт в бюрократичната йерархия на съветското общество.

Даниела познаваше добре началника си. Едва ли случайно е тук, още повече че от модерната сграда на Първо управление дотук трябваше да пътува доста време по околовръстния път. Кабинетът му се намираше на последния етаж на небостъргача от стомана и стъкло, издигнат във формата на полумесец, от прозорците му, се разкриваше великолепна гледка към горите на Подмосковието. Фактът, че беше предпочел да доведе Лантин в мизерния й кабинет на площад „Дзержински“ бе твърде многозначителен и тя моментално застана нащрек. Пред нея стоеше Властта. Огромната и неограничена власт. Беше съвсем ясно на чия страна беше тя и Даниела се стегна в очакване на неизвестното.

Карпов извади пура и спокойно щракна запалка от масивно злато. Това не беше демонстрация на капиталистически лукс. Даниела беше добре запозната с навиците на Карпов и вече знаеше, че предстои нещо особено.

Карпов и Юрий Андропов са били заедно в щаба на войските, нахлули в Унгария през 1956 година. Доколкото Даниела беше информирана, и двамата са показали изключителна твърдост в сложната ситуация. А след края на операцията си разменили подаръци. Когато Карпов щракаше златната запалка, това означаваше, че помни своята дружба с Андропов и продължава да тачи паметта му.

Сега генералът издуха облак ароматен дим, сведе поглед към горящия край на кубинската пура и на устните му се появи лека усмивка.

— Доведох другаря Лантин при теб, тъй като той проявява специален интерес към някои дейности на отдела ти… — Даниела веднага разбра за кои дейности става въпрос. Карпов без съмнение имаше предвид дейността на КВР — страховитото военно контраразузнаване, чиито инициали се изговаряха рядко, дори сред тези стени…

— Интересувам се от Ничиреншу — обади се за пръв път Лантин и Даниела се вслуша в интонацията на гласа му. Отдавна знаеше, че може да научи много неща от гласа на събеседника си.

Лантин остана прав до стената, главата му скриваше стандартния портрет на Ленин, окачен или от предшествениците на Даниела, или от някой престараващ се кретен от Домакинския отдел. Беше поставил дългите си крака един пред друг, ръцете му бяха нехайно сключени зад гърба. Кройката на сивия му костюм автоматически превръщаше облеклото на Карпов в някаква отживелица с антикварна стойност. В тези дрехи и с тези маниери той спокойно би могъл да мине за заможен англичанин, отбил се до брега на Темза, за да наблюдава поредната гребна регата…

Даниела концентрира вниманието си върху лицето му — издължено и леко навъсено. Вероятно беше около петдесетгодишен — една почти бебешка възраст за поста, който заемаше. Косата му беше дълга и гъста, мазно проблясваща на жълтеникавата светлина. На едната му буза имаше бенка и тя го правеше някак странно привлекателен. Естествено, за това допринасяше решителната брадичка, дълбоко разположените очи и безупречно подстриганите тънки мустачки. На тази привлекателност контрастираха единствено устните — тънки и жестоки в своята неподвижност.

— Ничиреншу се ръководи пряко от генерал Воркута — обади се Карпов с очевидното желание да играе водеща роля в разговора. — А идеята да привлечем на наша страна един известен терорист-единак беше моя… Бях убеден, че с негова помощ можем да осъществим известни… хм… операции по трайно отстраняване, без да си навличаме порицанието на международната общественост… — Даниела му хвърли един остър поглед, но Карпов невъзмутимо продължи: — Ничиреншу е далеч по-ефикасен от българите, едновременно с това много по-сигурен от нашите агенти араби…

Даниела побутна към него грозния железен пепелник.

— В краткосрочен аспект резултатите му са наистина впечатляващи — делово допълни тя. — Става въпрос за операции в няколко страни: Гана, Чад, Ангола, Ливан, Сирия, Египет, Никарагуа и Гватемала… На всички тези места той действаше безупречно, с негова помощ бяха отстранени редица революционни водачи, чиято дейност влизаше в разрез с нашите планове и можеше да предизвика нежелани вълнения, а дори и въстания…

— Идеологическа възпламеняемост — прекъсна я Лантин. — Мисля, че това беше терминът, до който прибягва генерал Карпов в своите месечни доклади до Политбюро… Аз и моите колеги го харесваме — издължената му глава леко се наклони: — Както харесваме и дейността на вашия агент-единак…

Сега трябва да се концентрирам до крайност, стегна се Даниела. В тази сграда комплименти се правят рядко, особено пък очи в очи. Ако Политбюро действително иска да я поздрави за умелото ръководство на Ничиреншу, част от тези поздрави несъмнено щеше да отмъкне Карпов, просто защото беше над нея. А фактът, че е позволил на Лантин директна среща, никак не беше окуражаващ…

— Благодаря, другарю — усмихна се леко пресилено тя. — Правя каквото мога. Не крия, че ми е приятно да науча за положителната оценка на усилията си, особено когато тази оценка идва от толкова високо място…

Карпов беше вперил поглед в прегорелия връх на пурата си.

— Вие знаете, че понякога сме склонни да мислим за тази сграда като за място, където се решават съдбините на Русия, другарю генерал — промърмори той. — Ние сме самата Русия… Нали така се говори по коридорите? — главата му едва забележимо кимна: — Признавам, че в това може би има частица истина… — тъмните му очи се заковаха в нейните. — Но всичко си има граници, другарко! — изтръска пепелта от пурата си.

Не беше нужно да подчертава, че Юри Лантин е представител на друга, по-могъща власт извън стените на КГБ. Истинската сила на Матушка Русия… Даниела бързо улови скритата заплаха в тези думи.

— През миналата седмица вашият агент едва не е загинал — обади се Лантин. — Нападнали са го на негов терен и това ме безпокои… — показалецът му леко поглади тънките мустачки: — Особено след като научих, че нападението е било извършено от екип на Агенцията, командван от Джейк Мейрък.

— Мейрък… Мейрък… — Карпов произнесе думите напевно, сякаш учеше непознат език. Очите му бяха вдигнати към тавана, от устата му излетя синкаво кълбо дим.

— Ничиреншу е ликвидирал петима от нападателите — каза Даниела.

— Но не и Мейрък — гласът на Лантин стана по-твърд и Даниела наостри уши.

— Ранен, но жив… — добави Карпов с леко осъдителен тон.

— Отчитайки предишни акции на Ничиреншу и опита му да се справя в тежка ситуация, аз намирам за твърде обезпокоителен факта, че е допуснал да бъде нападнат пряко. При това на свой терен…

Даниела усети как очите на Лантин прогарят лицето й и бавно се извърна към него. В погледа му имаше нещо особено. Нещо странно, което нямаше нищо общо с този кабинет и тази сграда… Отчете го, после го съхрани в паметта си за бъдещо изследване. В момента нямаше никакво желание за допълнително разклащане на лодката.

— Би трябвало да разполага с по-добри информатори — продължи Лантин. Този човек изобщо не примигва, установи с леко учудване Даниела. Сигурно носи контактни лещи и може би с това се обяснява особената настойчивост на погледа му. — Успехите му са безспорни, но повечето от тях принадлежат на миналото. Според мен е време да подложите на тест своя Ничиреншу, другарко Воркута…

Даниела понечи да протестира, но навреме си спомни за предупреждението на Карпов.

— Какъв тест имате предвид? — попита тя.

— Нещо крайно, нещо напълно дефинитивно — отвърна Лантин и Даниела изпита неволно възхищение от приспивния му тон. — Пред нас се разкрива една възможност, която е колкото бърза и удобна, толкова и елегантна…

— Каква е тя? — попита Даниела, успешно възприела приспивния му тон.

Лантин се отдалечи от стената и стаята сякаш се изпълни с излъчването му. Нямаше начин да не се вслушат в думите му.

— Ето какво ще направите, другарко — меко промълви той. — Ще изпратите свои агенти, които трябва да бъдат край него, да го наблюдават неотстъпно… Ако считате за необходимо, спокойно можете да използвате аудио и видеотехника. Искам да бъда сигурен, че все още притежава своя инстинкт за унищожение. Когато бъда убеден в това, вие ще му предадете своята пряка заповед: да ликвидира Джейк Мейрък.

Пурата на генерал Карпов угасна. Той въздъхна и бавно я пусна в железния пепелник на бюрото.

Тцун-Трите клетви гледаше към пристанището на Абърдийн. Облегнат на перилата на високата си джонка, той наблюдаваше къдравите вълни и потъмнялото небе, надвиснало ниско над Южнокитайско море. Но лошото време изобщо не го притесняваше.

В лявата си ръка държеше лист фина оризова хартия, внимателно сгънат на четири. Въпреки очевидните грижи, които са били полагани за него, външната му страна беше изцапана с кафеникави петна — сигурно доказателство за дългия път на този лист между подател и получател.

Върху гладката повърхност бяха изрисувани пет вертикални линии, които приличаха на „хака“, но на практика бяха нещо съвсем друго. Точно като мен, помисли си Тцун-Трите клетви. Огромният му юмрук несъзнателно се сви, хартията се превърна в малка топка. Сърцето му блъскаше в гърдите, кръвта пееше във вените му.

Драконово сърце. Така го наричаха тогава. Този прякор имаше особено значение, никой извън тесния кръг на посветените не можеше да го разбере.

Значи се започва, въздъхна той. А може би вече е твърде късно.

Драконово сърце. Така гласеше кодираното заглавие на калиграфията и именно то беше причината за възбудата на Тцун-Трите клетви. Спешно изпрати първородния си син да извика Чудесния Сун. Протоколът изискваше да прати именно него, тъй като Чудесния не беше случаен човек.

Гирляндите разноцветни светлини на пристанището не му направиха никакво впечатление, мисълта му беше заета с клетвата, дадена преди много години.

Драконово сърце. Написаната върху оризова хартия призовка за последния акт на действието се появи на борда, донесена от втория син. Тя беше поставена в алуминиева тръбичка с печат от червен восък. Всъщност този последен акт е започнал още при запечатването, въздъхна в себе си Тцун.

Сви рамене и отново въздъхна. Този факт е без значение. Ще стори това, което трябва да бъде сторено. Въпреки битката на разгневените дракони сред буреносните облаци. Въпреки предчувствието, че победата ще бъде пирова…

Семейството, помисли си Тцун-Трите клетви. Без семейство животът не струва пукната пара.

В този момент усети леко поклащане на джонката и някакъв шум. Вече бяха на борда. Тишина, нарушавана единствено от тихия плясък на вълните. Сведе очи към това, което стискаше между пръстите си, внезапно обладани от огромна сила. Думите върху хартията пареха.

„В името на духа на Белия тигър аз ще изпълня това, което се иска от мен. Прекланям се пред дълга.“ Конвулсивно накъса тънката хартия — прекалено деликатен приносител на слова, които може би щяха да променят света. Белите снежинки полетяха над притъмнелите води на Южнокитайско море и скоро изчезнаха. Но думите останаха запечатани в съзнанието му. Пое три пъти въздух и бавно обърна гръб на гледката. Скоро трябва да тръгва, иначе ще закъснее за срещата. Никой не знаеше с кого ще се види в лабиринта от тесни канали нагоре по течението на реката. Дори първородният му син.

Сун По-хан, далеч по-известен като Чудесния Сун — прякор, получен в триадите, стоеше изправен край борда, силуетът му неясно се очертаваше на лунната светлина. Беше топчест мъж с дебел задник и къс врат. Краката му бяха толкова криви, че биха изглеждали смешно у всеки друг. Но не и у Чудесния Сун. Той беше 489 — главатар на триадата 14К.

Обърна се и тръгна по скърцащите дъски на палубата.

— Ветроходната гонка „Дракон“ ще се проведе в неделя — промърмори той и се изплю зад борда. — Брат ми вика да заложа на лодката на Т. И. Чун… — изправи се пред Тцун, лицето му беше напълно безизразно: — Аз обаче реших да проверя нещата от извора и тогава да заложа спечелените с пот пари… В крайна сметка лодката на Чунг вече победи миналата година, нали?

Лицето на Тцун-Трите клетви остана безизразно.

— Капитанът на „Небесния син дракон“ спечели с измама — отвърна той. — Тази година съм взел всички мерки това да не се повтаря.

— Звучи дяволски сериозно — промърмори Чудесния Сун и седна върху дебело, навито на спирала въже. — Както сте я подкарали вие двамата, може и да останете с празни ръце… Особено когато става въпрос за разпределение на благата.

— Преувеличаваш — отвърна Тцун и драсна клечка кибрит над чашката на лулата си от слонова кост. Дръпна няколко пъти, после добави: — Тук враждата е начин на живот и често се оказва най-добрият стимул за поредното състезание. — Тези думи бяха произнесени внимателно, тъй като тежаха от скрита емоция. Враждите и дрязгите в бизнеса бяха нещо обикновено за живота в Хонконг. Но проблемът с Т. И. Чун беше доста по-различен. Нещата бяха твърде лични и наистина ужасни, ако човек се позамисли над тях.

Чудесния Сун изсумтя:

— Ти вземаш танкерния флот на Донели и Тун, Т. И. Чун получава металургичния завод „Фан Ман“; ти вземаш веригата магазини „Танг Шан“, Т. И. Чун — „Южнокитайска електроника“… Питам се колко ли пари е похарчил, за да блокира твоите придобивки? И колко пари си похарчил ти, за да блокираш неговите?

— В пръскането на средства трябва да има граница, дори когато става въпрос за големи тайпани като теб и Т. И. Чун. Защото има опасност в даден момент да се окажете с малко налични пари. А това би било фатално, особено на фона на заплахите, които ни отправят проклетите комунисти оттатък границата. Да не говорим за акулите, които кръжат наоколо и само чакат подходящия миг да ви налапат…

— Имаш предвид акули като „Сойър & синове“, „Файв стар пасифик“ и „Матиас Кинг“, нали? — попита Тцун и извади лулата от устата си. Беше доволен, че разговорът се измества от трудната тема за Т. И. Чун.

— Дано боговете ги прецакат — изруга мрачно Чудесния Сун. — С първите двама ще трябва да се примириш и това е толкова сигурно, колкото, че бездомно псе ще се изсере насред пътя! Но „Матиас Кинг“ е друго нещо…

Тцун-Трите клетви не отговори.

— Напоследък чувам разни слухове…

Каква ли цена ще поиска за своята информация проклетият кантонец, въздъхна в себе си Тцун. Наведе се, измъкна някъде изотдолу бутилка „Джони Уокър“ и попита:

— Искаш ли едно питие?

— Проклетото време превръща устата на човек в пустиня! — изръмжа Чудесния Сун, хвана бутилката и отпи направо от нея, съвсем като моряк. После я подаде на домакина си и изчака повторението на изпълнението си. Приключили с формалностите, двамата преминаха върху същината на въпроса.

— Един мой братовчед е чист по отношение на триадите — започна Чудесния Сун. — Капитан на търговски кораб… Преди известно време ми се оплака от един свой проблем — кражби от вече натоварената стока. Не били особено големи, но корабособствениците заплашили, че ще ги удържат от заплатата му. Братовчед ми направил всичко възможно да открие крадците, но без успех… След което дойде при мен. Обещах да му помогна, макар това да няма нищо общо с бизнеса ми… — от устата на Чудесния Сун се изтръгна дрезгав смях.

— Клюки — промърмори Тцун-Трите клетви и почука по перилата с чашката на лулата си. — Често плащаме висока цена за нещо, което на ярка светлина не струва и пукната пара… — опря устни в тръбичката и силно духна. — Човек трябва много да внимава, когато се сблъска с клюките…

Чудесния Сун кимна в знак на съгласие:

— Без задълбочена проверка клюките са толкова полезни, колкото бременни плъхове на кораба. Аз самият не бих дал дори петак за разни непроверени слухове… Свикнал съм първо да проверявам източниците, а след това да обръщам внимание на самите слухове. И никога не позволявам на приятелите си да подхождат в обратен ред. Това е желязно правило.

— Мисля, че е време за по още една глътка — промърмори Тцун-Трите клетви.

Справиха се със задачата и Чудесния Сун поклати глава:

— Научих, че компанията „Матиас Кинг“ се изнася от Хонконг. Най-вероятно още тази есен…

— Така ли? — стреснато го погледна Тцун, забравил за сдържаността. — Но това е лудост!

— Може би. Но само за теб и мен, защото сме вътре в нещата. Ако тайпаните на „Матиас Кинг“ са преценили, че обещанията на комунистите за петдесетгодишно удължаване на либералната търговия са празни приказки, нищо не може да ги спре…

— Но това ще доведе до сериозни трусове! Акциите и другите им активи ще станат много горещи! Представи си само какво ще стане с Ханг Сенг[1]. Пазарът ще потъне като камък и отново ще се окажем в положението от есента на 1983 година!

Чудесния Сун мрачно кимна с глава:

— Индексът падна с двеста пункта за десет дни, веднага след като комунистите обявиха плановете си за нашето бъдеще — промърмори той. — Разбира се, след това бяхме свидетели на известно стабилизиране, но сега се питам дали тайпаните на големите компании не разполагат с нова, недостъпна за нас информация? Възможно ли е това? Ако в продължение на своите шестдесет и седем години наистина съм научил нещо, то е само едно — на този свят всичко е възможно! Какво ще стане, ако шибаните комунисти не спазят обещанията си? Какво ще стане, ако нахлуят тук преди 2047 година? Какво ще стане с нас?!

Тцун-Трите клетви се замисли. Най-големият му син скоро щеше да замине да учи в Америка, следователно щеше получи и зелена карта. Това беше първата предпазна мярка на Тцун-Трите клетви срещу заплахата от проклетите комунисти. Попита как се казва братовчедът на Сун, научи и името на кораба му. Между джонките се плъзгаха лодките на амбулантните търговци „вала-вала“, виковете им заглушаваха всички останали шумове.

— Ако информацията ти е вярна, трябва да помислим за продажба на акциите, които притежаваме — каза в заключение той.

— Но внимателно и най-вече бавно — предупреди го Чудесния Сун. — Иначе ще предизвикаме паника на пазара — запали цигара и хвърли кибритената клечка през борда. — Ще трябва да предвидим и евентуалния сблъсък между „Сойър & синове“ и „Файв стар пасифик“… — имаше предвид двете най-мощни чуждестранни компании, които стояха зад „Матиас Кинг“. — Не по-зле от мен знаеш, че при създалите се обстоятелства „Файв стар“ положително ще направи опит за поглъщането на „Сойър“. Преди пет години вече направиха подобен опит, използвайки фиктивни компании за изкупуване на акциите им. Старецът едва успя да се справи с тях… — „Аз ли не знам това“, въздъхна в себе си Тцун-Трите клетви. — Само боговете знаят дали и сега ще успее… Според мен вече е доста уязвим…

Тцун-Трите клетви се прозя, прикривайки внезапно обзелото го вътрешно напрежение.

— Така ли? — попита. — От къде на къде?

— Общинските терени — мъдро поклати глава Чудесния Сун. — „Файв стар“ направиха огромни инвестиции в Новите територии и всеки момент ще подпишат споразумението Пу Ло. Борбата за тези терени беше тежка и се води в продължение на седем месеца. Да не дава Господ, но ако подходят правилно, те като нищо ще глътнат терените на „Сойър“!

Тцун-Трите клетви кръстоса ръце на гърдите си и облегна глава на дървената кабина. Имаше вид на човек, който се готви за сън, но главата му напрегнато работеше. Тази нощ ще стават важни неща, въздъхна в себе си той.

— Всичко това е много интересно — подхвърли Чудесния Сун. — Но моята задача несъмнено ще бъде друга…

— Така е — кимна Тцун и насочи очи към водата. Черното туловище на огромен танкер бавно пълзеше по сребристата лунна пътека, очертана върху спокойните води на залива. Вероятно потегляше за Япония. — Най-накрая получих сигнал от нашия източник…

— Но ние още не сме готови — възрази Чудесния Сун.

— Поредната среща на високо равнище е била отложена с една седмица — подхвърли Тцун, сякаш искаше да промени темата на разговора.

— Лошо — въздъхна главатарят на триадата, изправи се и сложи ръце зад тила си. — Трябва да се организират нови неща, да се променят вече утвърдени планове…

— Наистина е лошо. Страхувам се обаче, че е неизбежно…

— Не и за мен. И без това сме принудени да се разправяме с типове като онзи шибан шанхаец Чиу-чоу и останалите мръсни хиени. Нима трябва да стъпвам в огъня? Тази идея ми се стори чиста лудост още в самото начало!

— Лудост ли е да търсим сигурност за своето бъдеще? — блеснаха очите на Тцун-Трите клетви. — Нима мислиш, че ще се забъркам в налудничави планове?

— Разбира се, че не. Но…

— Доверие, Сун По-хан! — изръмжа Тцун, използвайки рожденото име на 489. — Трябва да имаме доверие на своя източник, ако изобщо мечтаем за някакво бъдеще! Само то може да ни обедини и да ни направи отново силни! Ти знаеш какво означава властта и едва ли доброволно ще й обърнеш гръб, нали?

Чудесния Сун се извърна и изстреля тлъста храчка зад борда.

— На кого да си заложа парите в неделя? — попита вместо отговор той.

— Регатата ще бъде спечелена от моята яхта.

Чудесния Сун изсумтя и тръгна да си върви. Май ще е най-добре да заложа и на яхтата на Т. И. Чун, помисли си той. Така ще се застраховам срещу всякакви изненади.

Тцун-Трите клетви изчака да чуе захлопването на автомобилните врати и форсирането на мотора. Първородният му син откара кантонеца в града. Стана и тежко пристъпи към борда на джонката. Старата рана започна да го наболява, а това означаваше сигурна промяна на времето.

Мислите му продължаваха да се въртят около Чудесния Сун. Да ги държиш единни, особено във времена като днешните, е адски трупно, въздъхна той. Все едно да държиш в подчинение вятъра. Нещата стават изключително опасни, картонената кула може да се срути всеки момент. Драконово сърце. Ще бъде издухано при първия по-силен полъх на вятъра.

И това неминуемо ще се случи. Не по-късно от празника на Осемте пияни безсмъртници…

Слезе по въжената стълба с известно затруднение и тежко се отпусна в малката „вала-вала“, която шестият син придържаше в близост до борда на джонката. Потъна в сянката, невидим за никого. И най-вече за Чудесния Сун.

Времето, помисли Тцун-Трите клетви. Трябва да побързам да не закъснея за поредицата от срещи, които ми предстоят…

— Къде е той?

— Кой?

Дейвид Ох наблюдаваше сръчните ръце на доброволката, които изпъваха безупречно ръбовете на болничното легло. Очевидно някой я беше учил как се върши това.

— Не е изписан, не е преместен! — извърна се към Блис и присви очи: — Дяволски добре знаете кого имам предвид! Джейк Мейрък!

— Той не е тук — сладко му се усмихна тя.

— Виждам. И дрехите му ги няма в гардероба. Къде е?

Твоето „фу“ липсва. Беше дошла да му съобщи именно това.

Липсва ли, попита Джейк. Не разбирам…

Няма го в апартамента ти. Мариана го е взела.

Но защо?

Блис нямаше отговор на този въпрос и затова беше тук. „Фу“ е важно в живота на всеки човек, с изключение на Джейк.

Тя го познаваше добре, Джейк често й го даваше да си играе с него, докато бяха деца. Тогава беше скъпо за него, но по други причини…

Трябва да си го върнеш, посъветва го тя.

Значи затова се върна, така ли, втренчи, се в нея той.

Намира се в Япония, в Тошима-ку…

Територията на Якудза.

И на Ничиреншу.

Няма ли да ми кажеш коя си, попита той.

Ти знаеш коя съм.

Искам да знам в какво си се превърнала.

Тя се беше засмяла на това, може би в акт на самозащита.

Аз съм Блис и съм тук.

Но той поклати глава:

Познавам Блис само като малко момиченце.

Ако паметта ти е добра, ще ме познаваш и сега, Джейк.

Блис…

Засега е достатъчно да знаеш, че съм на твоя страна, иначе не бих узнала за „фу“…

Но ако Ничиреншу знае за него, ако вече го притежава…

Точно затова трябва да заминеш веднага за Япония.

А Дейвид Ох?

Аз ще се погрижа за него и всичко останало тук.

Той закова тежък поглед в очите й и тя разбра, че преценява дали може да й се довери.

Какво имаш да губиш, попита.

— Казах ви каквото зная — обърна се тя към Дейвид Ох.

— Нищо не ми казахте.

— Значи знаете до каква степен съм в нещата. Израснала съм с Джейк. Приятели сме от детинство.

— И се връщате едва сега. Просто ей така…

— Ще ви призная нещо тъжно, господин Ох — погледна го искрено тя. — Смъртта и страданията имат способността да преодоляват бариерите на времето. Те ни напомнят и за краткостта на собствения ни живот. А той има граници. Граници имат и плодовете на приятелството. Жалко, че единствено трагедията ни позволява да осъзнаем това…

— Ще ме извините за подозрителността — въздъхна той и запали цигара. — Но съм си такъв по рождение.

— Не ви се сърдя — усмихна се Блис.

— И не знаете къде отиде Джейк, така ли? — сякаш беше превключил на друга скорост, сякаш беше пуснал нова лента за запис.

— Дойдох малко преди вас — отвърна тя и разпери ръце: — Заварих само това…

Дейвид притисна доброволната санитарка, но момичето не знаеше абсолютно нищо. Той се извини и излезе обратно в коридора. Насочи се към стаята на сестрите и изсмука от тях цялата информация, с която разполагаха. Оказа се, че нито една не знае нищо. Дори нямаха представа, че Джейк е напуснал стаята си, да не говорим за болницата. Една от тях веднага вдигна телефона да съобщи за инцидента на дежурния лекар.

Нищо. Джейк сякаш се беше изпарил от лицето на земята. Дейвид Ох се обърна и видя как Блис напуска празната стая. Момичето само му се усмихна и сви рамене.

Той включи мощния приемник, в ушите му прозвучаха сигнали от целия глобус. Намали силата на звука и намести слушалките. После започна сложната процедура по сверяването на кодовите данни. Час, ден, седмица, месец, година. Търпеливо изчака, докато в слушалката прозвучаха правилните цифри на отговора.

Контакт!

— Ничиреншу, намери ли сигурно място за Мариана Мейрък? — прозвуча гласът на Резидента.

— Да.

— Къде е тя?

— Все още в Токио.

— Искам да я махнеш оттам. Градът е прекалено голям и може да изтече информация. Все някой ще я види, като я местиш от едно място на друго.

— Зная къде да я отведа.

— Добре, погрижи се… — електростатичен пукот: — … Добре ли е?

— Повторете, пропуснах първата част.

— Тя добре ли е?

— Предполагам, че да.

— Не си ли говорил с нея?

— Не бях с нея.

— Причини?

Ничиреншу се поколеба и гласът отсреща веднага го усети:

— Не бива да влагаш нищо лично в тази операция.

— Невъзможно. Тя е негова жена.

— Какво от това? Дисциплината си е дисциплина. Или я има, или я няма. Роднинските връзки нямат значение… — в кратката пауза Ничиреншу усети как по гърба му се плъзват капки студена пот. — Кажи ми какво изпитваш по отношение на нея. Ще разбера, ако ме излъжеш…

— Кей Кисан е мъртъв. Причина за това е нейният съпруг. Не мога да дишам един въздух с нея!

— Още една причина да го сториш — в гласа на резидента липсваше наставническата нотка. Именно затова Ничиреншу никога не го лъжеше. — Остани при нея, докато омразата те напусне. Когато играеш „уей ки“, не трябва да изпитваш нищо. Нали така са те учили? Същото е и сега… Мисли за играта.

„Заешката дупка“ се намираше на две пресечки от Ясукуни-дори. Беше съвсем мъничка и отговаряше точно на името си, което на японски беше „усагигоя“. В замяна на това гледаше към река Сумида и моста Рьогоку.

Това беше убежището на Камисака и единственият човек на света, който знаеше за него, беше Ничиреншу.

Камисака, която по личното мнение на Ничиреншу беше една великолепна сплав между свенливост и агресивност, оказваше съпротива месеци наред, преди да капитулира. Все още проявяваше нерешителност, когато хвана ръката му и го поведе нагоре по стълбите. Не изпусна ключа, искаше първа да прекрачи прага. После се обърна, поклони се като истински домакин и го покани да влезе.

Разбира се, тя не би могла да си позволи наема дори на такова малко жилище. Не можеше и да помисли, че ще се обърне за помощ към баща си, защото нуждата от убежище възникна именно заради деспотичното му отношение, а и той положително би я разпитвал в продължение на часове, за да разбере за какво й трябва такава голяма сума.

Макар и само на деветнадесет години, Камисака беше умна жена. Обърна се към по-големия си брат, един изключително известен адвокат. В замяна на неговото покровителство без въпроси, тя прие да работи безплатно в кантората му три дни от седмицата след училище. До завършването й оставаше само една година. Ако този ангажимент й тежеше, тя с нищо не го показа.

Най-голямото удоволствие в живота й беше да запарва зелен чай на Ничиреншу, след като първо й се наложи да свикне с друго човешко същество в своето убежище, разбира се… Отрано беше овладяла изкуството „ча-но-ю“ — церемонията по поднасяне на чай, това дължеше както на майка си, така и на собственото си усърдие.

По време на тази церемония постигаше пълна душевна хармония, присъствието на Ничиреншу й беше особено приятно. Той беше тайнството на живота й, двадесетина години по-възрастен от нея и очевидно заможен. Тя имаше око за дрехи и за начина, по който мъжете харчат парите си, но още по-важно беше, че в поведението на този мъж се долавяше нещо от благородството на хората от стари и известни фамилии. В негово присъствие често се чувстваше като дама от антуража на императора през XIII век. Сякаш тя, дъщерята на обикновен търговец, беше успяла да преодолее културната бариера между себе си и един истински самурай.

Но когато потъваше в тайнството на чаената церемония, преставаха да съществуват финансовите въпроси, изчезваха проблемите на кастовите различия. Оставаше единствено изтънчената любезност и фините маниери.

От друга страна, Камисака беше луда по тялото му. Натискът на мускулите му върху нежната й плът беше като балсам за обтегнатите й нерви. Само тогава изчезваше болката в долната част на корема й, предизвикана от тиранията на бащата, само тогава можеше да се наслаждава на живота, потънала в обятията на любимия мъж като луната сред пухести облаци.

Макар че наскоро я бяха сгодили, Камисака не беше спала с друг мъж, освен с Ничиреншу. Бъдещият съпруг беше чужд човек, още една проява на тираничната воля на баща й.

— „Кейбатцу“ ще направи по-силни и двете семейства — така отговори на основателните й протести бащата. — Бракът ти с Шизуки-сан ще бъде полезен за всички.

Лишена от други средства за протест, Камисака опита истеричен пристъп, но той беше пресечен още в зародиш от майка й. „Нито една възпитана и културна дама с истинско потекло не си позволява подобен акт срещу волята на баща си и бъдещия си съпруг“, скара й се тя.

Днес обаче Камисака вече не мислеше за близкия брак. Само преди седмица Шизуки-сан беше намерил смъртта си върху релсите на метрото, ужасното събитие потопи семейството й в дълбока скръб. Камисака отправи безмълвна молитва на благодарност към духовете на своите деди, решили да променят кармата й.

Над Токио се спускаше нощта. Светлината на неоновите реклами се бореше с мрака, небето над тях грееше като седефената черупка на мида.

Когато Ничиреншу беше при нея, тя включваше само нощната лампа до леглото. Слабата крушка хвърляше жълтеникава светлина, допълнително омекотена от оризовата хартия на абажура. Светлина, напълно достатъчна да ги стопли. Но когато беше сама като в този миг, тя палеше всички възможни лампи в апартаментчето, дори през деня. И пак й беше студено…

През последната седмица Камисака започна да се плаши от чувствата си. Мислеше за Ничиреншу непрекъснато, дори в клас, по време на упражнения. Имаше чувството, че е проникнал дълбоко в душата й и винаги ще остане там. Без него й беше пусто, животът ставаше труден за понасяне.

Но това бяха нейни лични проблеми и тя си даваше ясна сметка, че не бива да ги споделя с никого, а най-малко пък с него. Може би затова прие думите му с тръпка на ужас.

— Камисака-сан — меко промълви той. — Налага се да замина, вероятно за дълго…

Сърцето на Камисака замря, езикът й инстинктивно залепна за небцето. И друг път беше чувала подобни думи, но той винаги се връщаше бързо от тайнствените си пътувания. Отсъствието му допринасяше допълнително за романтичните фантазии на душата й. Представяше си го като защитник на правдата и закрилник на слабите — нещо, което дълбоко в себе си знаеше, че е пълен абсурд. Но мечтите възпламеняваха чувствата й, при всяко негово завръщане тя го обичаше все по-силно и по-силно…

Потопила се в необикновените му очи, Камисака усети, че този път е различно. Беше в състояние да проникне отвъд дебелите пластове на тренираната му предпазливост, чувстваше, че това „за дълго“ вероятно означава „завинаги“.

Усети пулса в гърлото си, очите й се разтвориха широко като на уплашено животно. Емоциите се трупаха в душата й с такава сила, че започна да й се вие свят.

Копнееше да затвори очи, да се свлече в краката му и да не го пуска никога. Не го стори, тъй като добре помнеше съветите на майка си. Подобно поведение наистина е недопустимо за една възпитана жена.

Вместо това сведе глава и прошушна:

— Желая ти щастие…

— Камисака-сан — развълнувано преглътна Ничиреншу. До слуха му достигна протяжният вой на корабна сирена, в душата му се настаниха тъга и копнеж по спокойствието на провинцията, където беше отраснал. — Камисака-сан… Ще разговаряш ли с мен?…

Тя тръсна глава, дългата черна коса се спусна над раменете.

— Но аз трябва да…

Дългият й показалец докосна полуразтворените устни и той млъкна. Тялото й се притисна в неговото, опари го през тънката преграда на коприненото кимоно, събуди желанието му…

Мазолестите длани на Ничиреншу легнаха върху раменете й. Починаха си за миг там, после бавно тръгнаха надолу, смъквайки кимоното по пътя си.

Устните му докоснаха нейните, после се плъзнаха по трапчинката на шията и продължиха надолу, към оголените гърди. Бяха малки, но твърди, с чувствени зърна, които видимо набъбнаха под умелите му ласки.

От устата на Камисака излетя тихо стенание. Клепачите й потрепнаха и се затвориха, светлината на лампата се плъзна по красиво извитата й шия. Устата на Ничиреншу продължи пътя си надолу, очите й се разтвориха. Обичаше да го гледа, докато се любят, удоволствието й многократно нарастваше при вида на играещите му мускули. Гледката на голото му тяло й действаше толкова еротично, че тя се възбуждаше дори когато той отиваше под душа или се бръснеше и обличаше…

Неговото тяло беше превъплъщение на мечтите й — това, за което беше мечтала в първите класове на гимназията, наблюдавайки упражненията на момчетата, облечени в къси гащета и фланелки без ръкави. Тяло с издължени мускули като на сенсей по кенджуцу или на маратонец, а не набитата грамада на борец или културист… Камисака беше виждала подобни намазани с масло планини от мускули в списанията, които носеха нейните съученички. Наперени като петли, но някак кухи и лишени от мъжко излъчване.

Обичаше да забива нокти в мускулите на Ничиреншу, да усеща с прецизността на доктор докъде могат да поддават, коя е точката, в която се натъква на стоманената им съпротива.

Най-много обаче й харесваше да го хапе по време на акт. Двойното удоволствие да го усеща дълбоко в себе си и едновременно с това да чувства твърдата му плът между зъбите си винаги водеше до могъщ оргазъм, който превръщаше крайниците й в мека глина и караше сърцето й да блъска лудо в гърдите й.

Никога не му позволяваше да я люби с език, преди да е поела дебелия му, тръпнещ от възбуда член в устата си. Обожаваше звуците, които излитаха в мига, в който го измъкваше навън и горещият й влажен дъх обвиваше потръпващата главичка. Страшно много обичаше стягането в слабините му, миг преди да изригне. В такива случаи увиваше пръсти около основата на члена му, езичето й полудяваше върху главата на потъмнялата от приток на кръв мъжественост. Той буквално изпадаше в транс. Придърпваше я върху себе си, от косата му летяха ситни капчици пот, главата му се движеше нагоре-надолу с нарастваща скорост, ръцете му плътно притискаха върху лицето пламналата й женственост.

Усещаше как езикът му прониква дълбоко в нея, как търси въгленчетата на влудяващото опиянение. Имаше чувството, че се потапя в горещите води на „фуро“ — традиционната японска сауна, съзнанието й отлиташе някъде надалеч. Оттегляше пръстите си от основата на члена му и го поемаше целия, чак в гърлото. Тялото му се разтърсваше от електрически ток, тръпките му влизаха в унисон с нейните, после и двамата потъваха в могъщата приливна вълна на абсолютно синхронизирания оргазъм.

Камисака не беше пасивна любовница и ненавиждаше жените, които са такива. Познаваше ги веднага, само след няколко нищо неозначаващи фрази, които разменяше с тях. Не можеше да приеме, че жената трябва да лежи по гръб и да очаква нещо, особено когато това нещо е удоволствието. Благодарение на безупречното си възпитание положително би изглеждала мека и отстъпчива, особено в очите на някой чужденец, но на практика обладаваше темперамент, който би събрал очите на болшинството мъже.

Именно този темперамент беше привлякъл Ничиреншу. Преди да познава Камисака, той дори не допускаше, че може да прекара нощта с момиче на нейните години, да не говорим за една сериозна и пълноценна връзка.

Но Камисака му напомни за един от най-важните житейски закони: всичко на този свят се променя; всичко на този свят е възможно…

Тази вечер ласките й бяха особено нежни, гърлените звуци — натежали от страст и невероятно сладки. Пламнал под докосванията на пръсти, устни и небце, Ничиреншу изведнъж усети как го обзема чувство, което никога не беше изпитвал в живота си. Вместо да се дистанцира от опасните талази на екстаза, той изпита желание да се слее с тях, да се наслади докрай на всичко, което за пръв път в живота си изпитваше толкова пълноценно.

Змийското й езиче се стрелна напред и пробяга по огромната глава на члена му, той усети кадифеното докосване, което по магически начин го докарваше на върха на възбудата и го задържаше там.

Устата му се изпълни с деликатната плът на пламналата й женственост, в ноздрите го удари ароматът на тялото й — свеж, чист, възбуждащ. Беше му толкова приятно, че дори не искаше да изпусне въздуха дробовете си.

Кадифените й бедра се издигаха от двете страна главата му като великолепни колони, придържащи будистки храм, нежните мускулчета от вътрешната им страна потрепваха от възбуда. Той проникна още по-навътре, тя стори същото… Изстенаха едновременно, обзе ги истинска лудост…

С усилването на това ново чувство Ничиреншу откри и нещо друго… Обладаваше Камисака по съвсем различен начин, без дори да прониква в нея. Как е възможно това? Той не беше от хората, които си задават въпроси, без да имат предварителен отговор. Граден продължително време върху опит и инстинкти, животът му рядко предлагаше подобни главоблъсканици.

Разтворил душата си докрай, той изведнъж изпита страх. Сякаш се беше натъкнал на птичка с пречупено крило, лежаща безпомощно сред горския пущинак. Вдигаше я срещу светлината и я оглеждаше с безкрайно любопитство…

Позна я в мига, в който разбра и източника на необичайното чувство в душата си. После потъна във вихъра на сексуалното облекчение, в пълното сливане с Камисака. Всички мисли отлетяха от главата му…

След известно време Камисака заспа. Беше легнала на една страна, извита към него, лицето й беше уморено, но едновременно с това ведро и спокойно.

Той дълго остана неподвижен, с широко отворени очи. Гледаше лицето й, наслаждаваше се на извивките на тялото й, припомняше си онези от тях, до които не стигаха бледите лъчи на нощната лампа. Усещаше лекото й дишане и имаше чувството, че лежи на брега на океана, отдаден напълно на могъщото дихание на вълните. Блясъкът на дългата й коса напомняше онази изменчива светлина, която играе над далечния хоризонт. Там, където се сливат небето и водата…

Много му се искаше да я докосне, но не го стори. Страхуваше се, че ще я събуди, страхуваше се от себе си. Не беше сигурен, че ще остане твърд докрай. Задоволи се с топлия й дъх, галещ кожата на ръката му.

Даваше си сметка, че това чувство не може да трае вечно. Времето не спира своя ход, на него са подвластни всички… Изправи се бавно и внимателно, без да я събуди. Облече се в пълна тишина… Отвъд прозореца отново се разнесе протяжната сирена на минаваща баржа. Стори му се, че проплаква дете.

След миг вече го нямаше.

Възползвайки се от пълната си анонимност, Джейк се качи на автобуса, който потегляше от летище Нарита. С лекота премина през граничния контрол, тъй като паспортът му беше на името на Пол Ричардсън — търговец в нюйоркска застрахователна компания, пристигнал да прекара отпуската си в Япония.

Претъпканият автобус се устреми изненадващо безшумно към центъра на Токио, по стъклата пръскаха ситни капчици дъжд.

Беше му странно да се завръща тук толкова скоро след експлозията, споменът за смелостта на „дантай“ все още беше твърде жив в съзнанието му. През последните дни на няколко пъти беше усетил липсата им, при това толкова остро, че губеше ориентация.

В Токио се качи на метрото и пое към квартала Тошима-ку. Там нае стая в малък хотел, останал встрани от туристическия поток. Макар да беше обзаведен в европейски стил, той имаше само по една тоалетна на етаж и никакви душове. Това беше добре дошло за Джейк, който предварително беше решил, че най-доброто място за него е „сенто“.

Както повечето евтини хотели, и този се намираше непосредствено до обществената баня. Той бутна стъклената врата с надпис „мъже“ и заедно с билета си купи малка хавлиена кърпа. После влезе в първата покрита с плочки обща стая, където жена в бяла престилка му подаде плетена кошничка за дрехите. Нея щеше да постави на една от многобройните лавици. Тук никой: не се страхуваше от кражби.

В следващото помещение бяха разположени душовете, а в дъното имаше две малки вани с топла и студена вода. Изплакването преди басейна беше абсолютно задължително.

Съблече се гол и зашляпа към крановете. Започна да търка тялото си, ясно чувстваше местата на едва заздравелите рани. След нападението срещу къщата за „О-хенро“ не можеше да се отърве от чувството, че живее чужд живот. Но какво стана с неговия? Жена му изчезна и по всяка вероятност беше потърсила закрилата на врага, неговото „фу“ изчезна…

Същевременно в живота му се появи момиче… не, всъщност жена, която не беше виждал от детството си. Напълно внезапно и необяснимо.

Ами „дантай“? Нямаше го! Нямаше го по негова вина. Те го бяха последвали сляпо, а той ги заведе при смъртта. Страх и ужас нагарчаха в устата му като мокър барут. Манди Чой беше спасил живота му… Но кой го беше измъкнал от развалините? Кое от момчетата беше изгубил живота си, за да го спаси? Никога нямаше да разбере това и тази малка подробност направо го влудяваше.

Прекара сапуна по слепоочието си и неволно се намръщи. Най-болезненото място. Опипа го с върха на пръстите, сякаш искаше да установи дълбочината на раната. Затвори очи и направи опит да си припомни къде се намира и защо е тук.

Мариана.

Открий Мариана! Открий „фу“!

Премина в съседното помещение. Беше по-голямо от другите, басейнът се пълнеше с гореща вода от широка тръба в стената. В далечния край лъщеше кранът за студената вода. Там се къпеха хората със слаби сърца, мястото на „гайжините“ също беше там…

Джейк си избра едно място близо до средата на басейна и бавно навлезе в горещата вода. От устата му се откъсна тихо стенание, мускулите му бързо се отпуснаха.

Вдясно от него, върху висока разделителна стена седеше един от служителите и наблюдаваше със строгостта на съдебен заседател както мъжкия, така и женския басейн.

Капчици пот избиха през гъстата му коса и се плъзнаха по влажните скули. Смътно усещаше присъствието на други хора около себе си, парата скриваше почти всичко. Температурата на водата не позволяваше рязка смяна на позицията, всичко трябваше да става с бавните и отмерени движения на човек, който съзнава, че е пиян. От жегата започна да му се вие свят.

Откъснал се от действителността, той бавно потъна в спомени…

На седем години, през една необичайно гореща пролет, Джейк и няколко от приятелчетата му се възползваха от ваканцията по случай Та-Чиу — фестивала на духовете, и отидоха с ферибот до малкия рибарски остров Чонг Чау. Докато възрастните издигаха двадесетметровите навеси за очакваната публика, децата проведоха едно разгорещено състезание по хвърляне на плоски камъчета в спокойните води на залива.

На обед хапнаха и поеха нагоре към навесите по прашна извита пътечка. Мъжете бяха приключили с грубата работа и вече майсторяха триметрови картонени фигури, изобразяващи тримата богове-покровители на фестивала. В средата беше белобрадият мъдрец, вляво — жестокият бог-демон, а вдясно — богът-воин в блестящи доспехи. Картонените фигури бяха направени с такова майсторство, че буквално оживяваха пред смаяните погледи на децата.

Под навесите цареше полумрак, мъжете запалиха огън. Появи се дълга процесия от жени с огладени пръти в ръце. Върху тях бяха окачени прясно изпечени питки. Прътите се повдигнаха, тълпата зашумя. Питките се извисиха нагоре, по-близо до духовете на убитите през миналия век обитатели на острова, станали жертва на свирепи пирати.

Около прътите гъмжеше от деца, кулминацията на празника наближаваше. Духовете получиха възможност да се нахранят, сега идваше ред на живите.

Един от старейшините вдигна ръка и децата започнаха да се катерят по гладките пръти. Който успееше да стигне до върха, получаваше за награда питката, закачена там. Според преданието изяждането на такава питка означаваше здраве и щастие през цялата година.

Джейк и Блис се катереха на съседни пръти. Навсякъде около тях се носеха искри от големия огън, децата имаха чувството, че са в центъра на ада. През огладените стебла на бамбуковите пръти се виждаше част от синьото море, сякаш да им напомни за широкия свят.

Блис беше жилава, но Джейк беше доста силен за годините си, освен това беше голям инат. Стигна пръв до върха на своя бамбуков прът, сграбчи питката и я придърпа към себе си. Стисна я със зъби и пъргаво се плъзна надолу. На земята беше обкръжен от хора, всички го поздравяваха. Блис обаче нямаше същия късмет. Просто защото силите й стигнаха да се изкачи на метър от върха и това беше всичко.

Джейк се измъкна от кръга възторжени хора около себе си и разкъса питката на две. Блис с нежелание прие предложената й половинка.

— Това означава, че късметът ти през следващата година ще е наполовина по-малък — каза тя.

— Късметът трябва да се споделя — Джейк притисна мекия хляб в дланта й и сви рамене. — Кой знае, може би така ще се увеличи стократно…

Блис доволно отхапа от питката и двамата усърдно задъвкаха. После, разбира се, изпуснаха и последния ферибот за дома. Джейк прояви съобразителността на възрастен човек и се обади по телефона на майка си. Предаде й пълен списък на децата, останали на островчето, и така осигури спокойствието на родителите им. Майка му запази самообладание, но той долови скрилата тревога в гласа й.

Необичайно топлото време предполагаше, че няма да имат нужда от покрив. Фестивалът приключи, под бамбуковите навеси останаха единствено картонените богове, вперили невиждащи очи в краката си. Децата се заеха да организират преспиването си — кой където намери.

Джейк и Блис заспаха едновременно, но няколко часа по-късно той беше събуден от нещо. Наоколо е властваше нощта. Огънят беше угаснал, само в средата му проблясваха алени въгленчета.

Джейк се огледа, сякаш чакаше повторение на звука, който го беше събудил. Дали пък не беше сънувал? Не можеше да каже… Наоколо нямаше никой и той вдигна очи нагоре. Едри като диаманти звезди хвърляха студена светлина към заспалата земя, стори му се, че това са очите на безброй дракони. После се разнесе някакъв звук. Джейк извърна глава към навесите, внимателно отмести ръката на Блис от кръста си и се изправи. Пое предпазливо по посока на близкия навес, влезе вътре, заобиколи картонените статуи, и надникна в тъмния ъгъл. Може би е куче, помисли си той. Но нямаше нищо. Изпита чувството, че е единственият буден на целия остров Чонг Чау. После долови някакво леко движение и вдигна глава. Дали не помръдна една от статуите? Не, това е невъзможно. Те са от картон, Джейк беше видял с очите си, като ги правят. Но въпреки това… Нали богът-воин беше гледал право пред себе си по време на фестивала? А сега очите му бяха сведени надолу, точно към Джейк!

— Гледаш ме така, сякаш ме познаваш…

Джейк подскочи. Богът беше проговорил!

— Нямаш ли език, млади глупако?

— Аз… — заекна Джейк. — Ти не си жив! Видях как те правят от картон!

— Видял си образа ми. Но сега аз му вдъхнах живот…

— Ти си направен от картон и лепило! — държеше на своето Джейк.

— Господи, какво прагматично дете! Нима на този свят вече няма място за чудеса? — богът-воин размърда дясната си ръка: — Ето, виждаш ли?

Джейк се повдигна на пръсти, сграбчи ръката и рязко я дръпна. Тя се откъсна и падна в краката му.

— Бог, а? — промърмори той. — Има само един истински Бог!

Сенките се раздвижиха и „бронята“ на статуята се разтвори. От кухата вътрешност на божеството изскочи един мъж.

— Един Бог? — попита той с объркано изражение на лицето. — Кой те научи на това, млади глупако? Това със сигурност не е китайска идея…

— Родителите ми.

Мъжът се сви и седна върху картонените крака на божеството. Имаше тясно лице и високо чело, остатъците от косата му бяха дълги и извити. Джейк беше виждал подобни прически в книжка с картинки и знаеше, че така са се сресвали древните хора.

— Аз съм Джейк — представи се той. — Джейк Мейрък.

— Евреин — кимна мъжът. — Твоите родители са евреи.

Джейк кимна с глава.

— А ти имаш ли име?

— Фо Саан.

Джейк се втренчи в лицето му.

— „Фо Саан“ означава вулкан!

— Така ли? — изви вежди мъжът. — А какво означава твоето име?

— Не зная.

— Е, значи е време да научиш…

Главата му увисна от жегата в басейна и собствените му мисли. Имаше чувството, че е обвит от странна паяжина. Местеше се от една блестяща брънка на друга, общата картина изобщо не го интересуваше. Съзнаваше, че ако не разгадае какво означава тя и не успее да я използва за себе си, ще бъде напълно загубен…

Затвори очи и отново потъна в миналото.

Фо Саан беше художник, но коренно се различаваше от хората с подобни способности, които Джейк беше срещал. Познаваше океана например… Показа на Джейк какво лежи под вълните и как допринася за вечната променливост на цветовете, описа му сливането на водата с брега, постепенното нарастване на скалите, причинено от ерозията на почвата.

Джейк скоро разбра, че именно в това познание се крие силата на Фо Саан. Той знаеше как да се справя с природните стихии, да ги призовава на помощ, когато се наложи.

— Интересуват ли те такива неща? — попита през онази първа нощ Фо Саан.

Джейк си помисли колко е трудно понякога за момчета като него в Хонконг. Блис му беше приятелка, разбира се. Но тя беше евразийка, кой друг би си играл с нея?

Колко пъти беше тичал по тесните улички, заобикаляйки кварталите, в които го бяха пердашили китайчетата?

Какво всъщност е това, което му предлага Фо Саан?

— Ако вземеш някакво оръжие, трябва да знаеш как да го използваш — каза му по някое време Фо Саан. Беше измъкнал дълга сабя с толкова тънко острие, че Джейк трудно го виждаше. Това беше първият му урок, измина доста време, преди да му позволи да се докосне до дръжката на оръжието.

Джейк трябваше да овладее дишането, равновесието и позицията на тялото си, едва след това можеше да мисли за оръжие в ръцете си. Научи се да мисли за тялото си като за една отделна армия. Да разбира силата и слабостта му, да опознае границите на неговите възможности.

Тренираше с Фо Саан всеки ден след училище, тялото му се наливаше със сила, мускулите му набъбваха. Родителите му ясно виждаха промяната у него. Майка му изпитваше ужас от неизбежните улични битки на момчето, забеляза как то се променя и мъдро остана настрана. Нямаше нищо чудно в поведението й, просто защото тя рязко се отличаваше от останалите родители и отдавна беше забелязала уникалните качества на невръстния си син, които сега се развиваха и утвърждаваха пред очите й.

— Ако имаш приятели, трябва да се обединиш с тях — казваше Фо Саан. — Ако се озовеш на вражеска територия, не бива да се мотаеш. Ако си затворен, трябва да обездвижиш тялото си и да концентрираш духа си в търсене на изход. Ако се озовеш в смъртна опасност, трябва да се бориш докрай. Но при всички тези ситуации трябва да помниш, че има пътища, по които не трябва да поемаш врагове, които не трябва да нападаш, градове и земи, в които не бива да ти стъпва кракът.

Години по-късно Джейк разбра, че Фо Саан му е цитирал откъси от книгата на Сун Тцу „Изкуството на войната“. А сега се питаше дали не поема по един от забранените пътища. Ако е така, той беше сигурен докъде ще стигне — до зоната на смъртта, където единствената му възможност ще бъде да се бие докрай…

Усети раздвижване на горещата вода и погледна наляво. Млад японец с лице на язовец. Татуировки покриваха гърдите, ръцете и гърба му като някаква фантастична риза.

— Не би трябвало да съм тук — промълви Язовеца. — Особено след онази бъркотия в къщата за „О-хенро“. Информацията беше твърде скъпа… — огледа се, макар наоколо да нямаше никой, и тихо продължи: — Трябваше да ми кажеш защо искаш да откриеш местонахождението на Ничиреншу… Нямах представа, че се готвиш да го вдигнеш във въздуха.

— Не аз, а той прибегна до експлозиви.

— Буда! — разкриви се лицето на Язовеца. — И аз бих сторил същото, ако зная, че си по петите ми!

— Пак ми трябва помощта ти — рече Джейк.

— Няма начин — поклати глава Язовеца.

— Важно е, иначе не бих дошъл да те търся след последната покупка… Зная какво ще те задоволи.

— Мисля, че грешиш. Нямаш никакви сведения, какво те прави толкова сигурен?

Джейк усети нервността на японеца и реши да отстъпи, поне временно.

— Работата е там, че нещата станаха лични — промълви той.

— Това не ме учудва — отвърна Язовеца. — Какво друго очакваш, след като уби най-добрия приятел на Ничиреншу? Едва ли скоро ще ти се поклони…

Джейк нямаше отговор. Поклати глава и тихо рече:

— Десет хиляди американски.

— Не става.

— Виж какво, ако става въпрос за пари…

— Не става въпрос за пари, а за собствената ми кожа — нетърпеливо го прекъсна Язовеца. — Нима не разбираш, че нищо не мога да направя? Имаш късмет, че изобщо се срещнах с теб. Сторих го, защото се чувствах длъжен…

— Аз самият не мога да го направя.

— Наистина е трудно. Но трябваше да мислиш за това, преди да му позволиш да ти се изплъзне…

Джейк се замисли. След като японският информатор беше успял да засече Ничиреншу веднъж, вероятно ще може да го стори и втори път.

— Какво ще кажеш, ако ти дам гаранции, че няма да бъдеш замесен? Получаваш десет бона американски долари още днес и изчезваш.

Язовеца бавно извърна глава.

— И тъй, и тъй вече си тук — усили натиска Джейк. — Сторил си най-главното, а аз няма да поискам от теб нищо повече…

— Така ли? И какво по-точно искаш?

— Името на човека, от когото си взел информацията. Същата, която продаде на мен…

— За Ничиреншу?

— За него.

— Сигурно ме вземаш за смахнат!

— Не. Просто си мисля колко по-богат ще бъдеш след десет минути — Джейк сви рамене: — Какво толкова имаш да губиш? Аз не мога да отида при твоя източник. Не мога да те забъркам по никакъв начин…

— Петнадесет хиляди.

Ето, пипнах го.

— Десет. Това е границата на възможностите ми.

— Добре — Язовеца си даваше ясна сметка, че едва ли някога в живота си ще спечели по-лесно толкова пари. — Моят източник на споменатата информация е човек от клана Комото.

— Кой по-точно?

— Е, вече прекаляваш! На това име не мога да сложа никаква цена!

Джейк кимна с глава. Той не по-зле от събеседника си знаеше докъде може да стигне.

Напусна банята след около два часа. Чувстваше се освежен и малко по-сигурен. Тази територия трябва да оспори — инстинктивно го усещаше. И ако това означаваше за пръв път в живота си да пренебрегне съветите на Фо Саан, значи така е било писано. Трябва да приеме цената, каквато и да е тя. При това веднага, докато все още има възможност за избор. Съдбата му е в негови ръце, точно както и решимостта. Той я гради сам.

Продължаваше да вали, мрачният следобед неусетно преминаваше в още по-мрачна вечер. Отраженията на неоновите реклами блестяха по настилката, влагата обаче ги лишаваше от цветове. Джейк си спомни момента, в който тръгна да пресича една друга улица, начело на своя „дантай“. Сърцето му се сви от мъка.

Мина покрай „Бигу Маку“ — местния вариант на закусвалните „Макдоналдс“, и със завист изгледа групичката безгрижни американски младежи, които се смееха и закачаха пред жълто-червената фасада и пет пари не даваха за лошото време.

Хапна „суши“, полято с бутилка японска бира „Кирин“, а после си поръча горещия, лъхащ на риба чай, който поднасят в закусвалните с морска храна.

Когато приключи, навън вече беше тъмно, можеше да се залавя за работа. Не му беше трудно да открие заведението. Местата за игра на комар в Япония са многобройни, стига човек да знае къде да ги търси. На входа му поискаха скъп куверт, може би защото не го познаваха, а може би защото беше „гайжин“ — чужденец.

Вътре го посрещна гъст тютюнев дим, пропит с миризмата на мъжка пот и, поне от страна на губещите — на страх…

Играчите бяха коленичили около ниска дървена маса, излъскана до блясък от лактите им. В тази поза приличаха на някакви странни богомолци. Повечето бяха бизнесмени на средна възраст, облечени в тъмни костюми и бели ризи. Атмосферата беше тежка и задушна, но никой не забелязваше това.

Хората, които въртяха играта, бяха голи до кръста, мускулите им потръпваха като живи под разноцветните татуировки „иризуми“. Джейк се пребори с лошото си предчувствие, намери свободно място край масата и започна да играе. Залагаше предпазливо и след час установи, че е спечелил малка сума пари.

После, според категоричното становище на играчите край себе си, той се оказа заразен от комарджийския вирус. Решен да увеличи скромната си печалба, започна да залага големи суми, благоразумието го напусна. В рамките на следващите три часа изгуби всичките си пари, но все още не беше готов да се оттегли.

Надигна се с леко олюляване, отстрани се от масата и прошепна нещо в ухото на една от келнерките. Тя остави подноса с горещо саке и му посочи вратата зад дебела завеса в дъното на помещението.

Саракинът[2] се намираше на три пресечки от игралната зала, луминесцентната светлина от прозорците на офиса хвърляше отблясъци по мокрия асфалт. Беше огромен мъж. Тлъстините се диплеха на няколко пласта под гушата му, очите се губеха сред подпухналото широко лице. Малките пухкави пръстчета потупваха нервно по огромното шкембе.

— Какво обичате? — попита на английски той.

— Имам нужда от заем — отвърна на японски Джейк.

От устата на саракина, чието име беше Фуджикима, се откъсна тежка въздишка, малките кафяви очички подозрително проблеснаха:

— Какви гаранции предлагате?

— Имам много пари в банката — излъга Джейк и на лицето му се появи извинителна усмивка: — Но сам разбирате, че в този час на нощта не мога да се ползвам от тях. В същото време съм сигурен, че късметът ми ще се обърне… Просто го усещам!

— Аха, комарджия — усмихна се Фуджикима. — Имам слабост към комарджиите — усмивката изведнъж се стопи: — Носите ли си чековата книжка?

— За съжаление, не.

— Хм… Тук ли живеете? Имате ли постоянен адрес? Работа?

— Идвам тук четири-пет пъти в годината — отвърна Джейк. — Затова и си открих сметка…

— В коя банка?

Джейк назова едно име.

— Рискована работа — поклати глава лихварят. — Нямате нищо, което да прилича на залог. Мисля, че няма да е разумно, ако…

— Имам паспорт — сети се Джейк и бръкна във вътрешния джоб на сакото си. Остави го на износената масичка пред дебелия, после взе един молив и надраска няколко думи върху лист хартия: — Това е адресът ми. Обещавам, че утре сутринта точно в десет ще бъда тук с парите.

Огромният японец сведе очи към паспорта и адреса.

— Вижте какво — умолително го погледна Джейк. — Не мога да мръдна никъде без този паспорт! Нали казахте, че имате слабост към комарджиите?

— Лихвата ще бъде висока — предупреди го Фуджикима.

— Разбирам.

Огромната подпухнала лапа покри паспорта и го смъкна от масичката.

— Утре, точно в десет сутринта! — малките очички се впиха в лицето на Джейк: — Колко пари искате?

Десет минути по-късно Джейк отново беше край игралната маса. Околните отбелязаха, че известно време се сдържаше и правеше разумни залози. После отново се увлече и започна да залага на числата на печелившия играч. За броени минути изгуби всичко, което беше взел на заем от саракина. Ветераните край него забелязаха как пребледня и започнаха да си шушукат. Крупиетата издадоха кратки повелителни звуци и им напомниха къде се намират. Клюките бяха прекратени.

Играта започна отново, повечето от присъстващите бързо забравиха за Джейк.

Но Фуджикима не го забрави. В единадесет и четвърт на следващата сутрин Джейк все още го нямаше и дебелият лихвар набра един номер, който помнеше наизуст. Когато отсреща вдигнаха, той поиска да го свържат с Микио Комото. Човекът с това име беше работодател на Фуджикима, в същото време и собственик на игралния дом, в който Джейк изгуби парите си.

Микио Комото беше шеф на Якудза, известен със своята безкомпромисност и авторитет. Същото важеше и за дебелия саракин. Двама души бяха моментално изпратени в хотела на Джейк.

А самият Джейк беше безцеремонно изтръгнат от тежкия сън и се озова с притиснат до слепоочието автоматичен пистолет, снабден с дълъг заглушител.

— Ставай! — гърлено излая едната от горилите. — Веднага!

Пътят, по който не биваше да поема… Но вече беше стъпил на него и връщане назад нямаше.

Агенцията поддържаше няколко доста големи имота в щата Вирджиния. Част от тях бяха полигони, на които се провеждаха бойни учения, а други се използваха за тъй наречената възстановителна ориентация — места, на които агентите се възстановяваха от преживени несполуки по време на операции. Те варираха в широкия диапазон на медицината — от психически шок до схващане на гърба…

„Кинотеатърът“, където държаха непокорните неприятели, много приличаше на бутафорно ранчо. Шестдесетте акра на имението бяха оформени и в каубойски стил. Имаше конюшни, два полигона за английска обездка с дървени препятствия плюс мрежа от извити пътечки из околните хълмове, пригодени за конни походи от американски тип.

При наличието на всички тези конски декори човек лесно би пропуснал да забележи ниската, лишена от прозорци бетонна сграда, вкопана като бункер в основата на хълма, дал името си на цялото имение.

Но докато извеждаше кафявия си жребец от конюшнята, Джерард Столингс гледаше именно тази грозна постройка. „Кинотеатърът“ винаги му напомняше за тъмната страна на професията. Той се стряскаше от вида му, но едновременно с това изпитваше сигурност. Защото бетонната сграда беше истински символ на могъщата Агенция, доказателство, че доброто побеждава злото. И Столингс се чувстваше добре.

Допреди няколко, месеца си почиваше единствено с помощта на ездата. Беше се пристрастил към нея в Тексас, още като дете. Яздеше по-добре, отколкото караше кола, а по всеобщо мнение той беше от хората, които се справят великолепно с автомобили от всякакъв тип, независимо дали са направени на ръка или от роботи…

По някое време Ундерман започна да го учи да работи с компютър. В началото Столингс се опита да се измъкне просто защото не обичаше нищо, което не се вършеше навън, под открито небе. Но Ундерман беше упорит. Най-силният му аргумент беше, че Столингс ще учетвори капацитета си за решаване на проблемите, в случай че съумее да прехвърли част от техническите подробности на компютъра. Прибегна до една-две лични демонстрации и Столингс беше заинтригуван. Сега вече ползваше умната машина като интелектуална играчка и нерядко успяваше да открие свой оригинален подход към на пръв поглед нерешими проблеми.

Въпреки това беше твърдо решен да не се лишава от своите коне и по тази причина всеки път, когато Роджър Донован имаше нужда от контакт с агента, той трябваше да отива с колата си до „Кинотеатъра“, да се подписва срещу получаването на някой кротък жребец и да тръгне на продължителна разходка със Столингс.

Върху конския гръб Донован не се чувстваше комфортно. Като дете не беше си играл с коне, а като възрастен просто се страхуваше от едрите животни, които лесно биха могли да го метнат някъде сред дълбоката трева.

Въпреки това предпочиташе да работи по този начин, вместо да вика Столингс с помощта на пейджъра си. Отлично знаеше, че това допълнително би вложило и без това недоброто мнение на Столингс за него, че би се превърнал в последен страхливец в очите му. Защото агент Столингс беше твърдо убеден, че истинският мъж трябва да язди, при това отлично…

Откри го изтегнат под един вековен дъб, покрил лице с широкополата каубойска шапка. Изглежда спеше, без да го е грижа за незавързания кон, който доволно хрупаше сочната трева край дървото.

Донован реши да се възползва от момента и да слезе от гърба на жребеца. За него това винаги означаваше едно позорно плъзгане към земята — така, както — го правят най-неопитните ездачи. Хвана юздата на коня си и тръгна към жребеца на Столингс. Хвана и неговата, после реши да завърже и двете животни за някой от ниско надвисналите клони.

— Не го прави — обади се, без да помръдва Столингс. — Той не обича, да го връзват — повдигна шапката си и впи очи в лицето на Донован: — Защо не се разхождаш сам?

Донован пусна юздите на жребеца му. Не знаеше какво да прави и потупа задницата на своя. Конят се стресна, изпръхтя и рязко извъртя глава. Донован се люшна и отстъпи крачка назад.

— Конят ти винаги трябва да знае къде се намираш — обади се Столингс и бавно стана на крака. — Зрението им е различно от нашето. Ако не запомниш това, някой ден ще получиш здрав ритник в задника. Него вече едва ли ще забравиш, особено ако се наложи да останеш в болницата за месец-два с пукнат таз…

Донован неволно се отдръпна от жребеца. При мисълта, че отново ще трябва да го язди, душата му се сви от страх.

— Заминаваш — обяви той, доволен да промени темата.

— Къде?

— В Токио.

— Япония, значи? — изплю се в тревата Столингс. — Е, вече шест години не съм бил там. Значи е крайно време да поупражня познанията си по езика… — излезе на слънце, бръкна в джоба си и пъхна бучка захар в устата на жребеца. Конят вдигна глава и изцвили, после меките му ноздри пробягаха по дланта на Столингс. — Какъв е проблемът?

— Мариана, жената на Джейк Мейрък.

Столингс се закова на място. Жребецът продължаваше да го побутва с муцуна, вероятно за още захар. Но той не му обърна внимание.

— Я по-подробно — изръмжа. — Говорим за човек на Агенцията.

— Знам, че не е приятно — въздъхна Донован. — Решението взе Стареца. В онази нощ са й позвънили от къщата за „О-хенро“…

— Ничиреншу?

Донован сви рамене.

— Самият Мейрък е признал пред Дейвид Ох, че жена му няма никакви познати в Токио. Можеш да се досетиш какво означава подобен телефонен разговор.

— Още нищо не е доказано.

Донован успя да улови колебанието на Столингс.

— Ситуацията е прекалено опасна, за да рискуваме. Помниш айсберга, за който говореше Стареца, нали? Той е стигнал до заключението, че всичко е истинско. Компютрите твърдят същото. Мариана Мейрък трябва да бъде ликвидирана.

— Ако сме изложени на опасност от нападение, трябва да тръгвам — изръмжа Столингс и се метна върху гърба на жребеца. Животното затанцува под тежестта му, ноздрите му възбудено се разшириха. Дори Донован, който нищо не разбираше от коне, призна пред себе си, че това е един наистина великолепен екземпляр.

— При пътните агенти ще намериш инструкциите, заедно с всичко останало: паспорт, виза, валута, спомагателни документи.

— Кой съм тоя път? — полюбопитства Столингс.

— Разкарай тая каубойска шапка — посъветва го Донован. — Няма да ти отива…

Генерал Воркута не харесваше факта, че Москва е един чисто сухоземен град. Беше родена в кипящото от оживление черноморско пристанище Одеса. Баща й беше капитан на флотилия от шестнадесет рибарски кораба, към които бяха прикрепени още четири, използвани от КГБ за това, което там наричаха „външна сигурност“. На практика те имаха единствената задача да шпионират черноморските съседи на Русия — Румъния, България и Турция.

Комитетът за държавна сигурност влезе в контакт с Никита Макарович Воркута веднага след като подчинените му кораби бяха увеличени от осем на шестнадесет. В началото той лично се занимаваше с обучението на агентите на КГБ, които трябваше да действат като истински рибари. После просто се съветваха с него. Строго погледнато, той не беше част от Държавна сигурност, но го третираха като такъв. Тоест — вярваха му. Но това беше лично негово мнение, тъй като отношенията им почиваха на по-друга основа. КГБ просто държеше дъщеря му.

След всичко това едва ли беше изненадващо, че тя обича да идва на тази дача. Беше близо до вода, макар и не точно в Одеса. Леката постройка с тъмносин покрив се намираше в Ялта, на полуостров Крим, който се виеше като змия във водите на Черно море. Фактът, че оттук разстоянието до Букурещ, Истанбул и Ростов беше приблизително еднакво, я караше да се чувства в центъра на света. Това вероятно се дължеше на детството й. В сравнение с Москва това място беше тихо и изолирано, тя изпитваше истинско удоволствие от слънцето и соления въздух.

Но тази сутрин беше различно. Когато слезе от черната лимузина ЗИЛ, която я доведе от военното летище на Одеса, генерал Воркута прокле променливия кримски климат. Валеше силен дъжд, небето беше сиво и прихлупено, къщите и дърветата чезнеха във влажния сумрак. Всичко в дачата лепнеше от влага, въздухът беше неприятно тежък.

Воркута нареди да се отворят прозорците и да се включи отоплението. Надяваше се така да прогони нает от пронизващата влага. После излезе на широката веранда, която гледаше към морето.

Вятърът и дъждът плющяха върху оловната вода, която почти напълно се сливаше с небето. Насочи поглед на юг, там, където на около триста морски мили започваха турските териториални води. Самотен гларус пореше въздуха високо над морето, сякаш неуязвим за природните стихии. От извития му клюн се откъсна остър крясък, тялото му започна да пикира към оловните вълни. Пенестият гребен на висока вълна понечи да го близне, птицата нададе още един крясък набра височина. Генерал Воркута я проследи с поглед, докато изчезне, сигурна, че забеляза потръпването й при контакта с хладната вода.

— Другарю генерал.

— Да — обърна се Даниела Воркута. В центъра на просторната дневна стоеше генерал Карпов. Носеше кафяво-червената си униформа — задължително облекло, когато беше извън сградата на: площад „Дзержински“ №2. Изглеждаше силен и уверен в себе си, от цялата му фигура се излъчваше магнетично привличане. В този момент й заприлича на Юри Лантин, изпълнил кабинета й преди няколко дни по съвсем същия начин…

— Приятно ми е да те видя тук, Данушка — усмихна се той. Протегна ръце и тя покорно се приближи. Устните му се впиха в нейните, телата им се сляха.

През 1971 година Даниела работеше в Отдел С — едно от най-големите подразделения на Първа главна дирекция. Там отговаряше за вербуването, подготовката и разпределението на агентите, които трябваше да бъдат внедрени в различни страни на света. Преките й задължения бяха свързани с „Прилепите“ — легендарния интелектуален център на КГБ, осигуряващ достоверни легенди за всички агенти на Комитета.

През същата година избяга Олег Лялин — висш функционер на Отдел В, където се планираха саботажни акции и убийства. Малко преди това подразделението беше погълнато от Отдел С.

Лялин се появи в Лондон с информация за най-мръсните операции на КГБ и това беше тежък удар за организацията. Около два месеца по-късно Даниела откри няколко любопитни подробности в досието на беглеца и започна да го преглежда с удвоено внимание.

Може би успя да открие почти незабележимите несъответствия единствено защото беше преминала пълна подготовка сред „Прилепите“ и умът й умееше да се концентрира върху сложната мрежа от лъжи и интриги. След три седмици напрегната работа заключението й беше готово. Грабна набъбналата си папка и я занесе на генерал Карпов, който по онова време беше началник на Отдел С.

Реакцията му беше бърза и решителна.

Разкритията на Даниела недвусмислено доказваха, че през последните две години Лялин е бил британски агент.

Отдел С бе залят от високата вълна на съветска ксенофобия. Високопоставени офицери от бившия Отдел В бяха подложени на интензивни разпити под същите лампи в кабинетите си, където довчера сами бяха разпитвали чуждите агенти. Онези от тях, които не бяха екзекутирани веднага, бяха понижени в обикновени инструктори и изпратени в Школата за външно разузнаване.

Другарят Карпов искаше да бъде сигурен, че от бившия Отдел В не е останало нищо и усилията му бяха възнаградени. За заслуги пред партията и държавата той получи още една звезда на пагона и длъжността началник на Първа главна дирекция.

Карпов обра всичките лаври по разкритието на Лялин и това беше естествено. Но той не забрави кой му предостави необходимата информация. Веднага след като встъпи в новата си длъжност, той изтегли полковник Воркута и я назначи в новосъздадения Отдел 8, който трябваше да поеме функциите на стария Отдел В.

Все пак мотивировката на Карпов не се дължеше единствено на благодарността, нито пък на безспорните качества на Воркута. Започна да копнее по нея в момента, в който му я бяха представили, още преди години. Тогава тя беше едва деветнадесетгодишна и работеше като чиновничка в Отдела за активни мероприятия. Младостта обаче не й попречи да създаде няколко наистина великолепни кода, които в общи линии се използваха и до днес.

Беше го заслепила с гъстата си руса коса, хладните сиви очи и меките, подканящи устни. До този момент Карпов не беше изневерявал на жена си, с която живееше близо тридесет години. Но тези години се стопиха и изчезнаха в момента, в който зърна Даниел Воркута. Човек на кариерата, генерал Карпов никога не би отстъпил единствено пред натиска на страстта. Негов върховен господар беше амбицията, затова можеше да си позволи тази жена само ако я превърне в част от кариерата си.

Периодично се интересуваше от работата на Даниела, получи подробен доклад за първата й европейска обиколка, целяща набирането на нови агенти. Бързо установи, че момичето притежава достатъчно талант и благоразумие да се издига и само, но все пак се обаждаше тук и там, за да осигури безпрепятствения й ход нагоре по служебната стълбица. След шест месец уреди да я върнат у дома. Не му беше приятно да е толкова далеч. Липсваше му не само жената, но и уникалните й способности да отделя семето от плявата да поддържа отдела си в отлична форма. Тя беше истински боец и той й се възхищаваше. В известен смисъл я изграждаше по свой образ и подобие, но нито тя нито той си даваха сметка за това, което беше най-странното…

Разкритията на Даниела по аферата Лялин му позволиха да действа открито за нейното повишение. Назначи я за заместник на човека, който оглави новия Отдел 8, и това, по негово дълбоко убеждение, беше най-добрият възможен ход. Просто защото не вярваше на този човек и подозираше, че няма да се справи със задачите.

В рамките на година и половина полковник Воркута вече беше готова да оглави Отдел 8, точно според желанието на Карпов. Беше доказала своите качества не само пред него, но и пред всички, които вземаха решения в сложната бюрократична мрежа на КГБ. Да не говорим за факта, че на този пост тя щеше да бъде изключително полезна лично за Карпов. Той умишлено я държеше настрана от вниманието на кадровиците в Политбюро, които лесно можеха да провалят кариерата на всеки.

Просто една сутрин вдигна телефона и й предложи началническия пост на Отдел 8. Не пропусна да й подхвърли, че това е само началото. Но ако…

Генералът внимателно беше подбрал момента. Сега вече можеше да я има и удоволствието щеше да бъде двойно. Просто защото ще съчетае полезното с приятното… Беше твърдо решен да се възползва максимално и от двете.

Но Даниела отказа.

Това само го амбицира. Колкото по-категорична беше тя, толкова по-разпален ставаше Карпов. Очите му лакомо поглъщаха пухкавите устни и хладните сиви очи, струваше му се, че пред него стои великолепна расова кобила, която трябва да бъде укротена. С известно учудване откри, че никога в живота си не беше изпитвал толкова силно желание за каквото и да било. Когато тя напускаше кабинета му, той просто не беше в състояние да работи, мислеше за нея и нищо друго не го интересуваше. За човек с неговия ранг това можеше да бъде фатално.

Трябва да я имам, повтаряше си той. Трябва!

Разбира се, би могъл да използва авторитета си и просто да й заповяда исканата близост. Но усещаше, че подобен акт твърде скоро би го отвратил както от себе си, така и от покорството на жената. Даваше си сметка, че Даниела означава много повече и не бива да я подлага на никакъв натиск. Мечтаеше сама да кажа „да“ на неговия копнеж за близост.

В онзи решаващ ден той анулира всичките си срещи, изиска досието й от архивата и се прибра у дома. Жена му беше заминала при сестра си в Рига и нямаше да я има две седмици. Жилището беше изцяло на негово разположение.

Направи си питие, взе чашата и се насочи към малкия, но удобен домашен кабинет. Настани се в дълбоко кожено кресло и отвори папката. След три часа и още две питиета стигна до най-вероятното решение на проблема.

Даниела беше родена и израсла в Одеса. А дачата й на морето беше сравнително близо. Завръщане у дома, ето какво й трябва, помисли си той.

Самата Даниела беше напълно готова да легне с генерал Карпов, но чакаше подходящия момент. Намираше го за изключително привлекателен мъж, изпитваше страхопочитание както от външния му вид, така и от огромната власт, с която разполагаше. Но от баща си знаеше, че човек не трябва да се разделя лесно със стоката, която е търсена от другите. По тази причина набеляза Карпов за основен купувач, но чакаше достатъчно висока цена. Би трябвало да е сляпа и глуха, за да не забележи страстта в очите му.

Това й харесваше, при това повече, отколкото беше склонна да признае. Тя също имаше изразени амбиции за кариера, добре знаеше как дисциплината на дух и съзнание се стопява в пламъците на страстта. Когато мастиленосините очи на Карпов се плъзгаха по тялото й, тя потръпваше от напрежение и очакване. Мисълта, че този мъж с огромна власт в Русия и извън нейните граници изгаря от страст по нея, я караше да изпитва нещо като световъртеж.

— Одеса — скъпернически отрони той в един петъчен следобед. — Отдавна не съм усещал аромата на морето…

Даниела вътрешно се усмихна на увертюрата, после каза:

— От моята дача се разкрива прекрасна гледка към морето, но за съжаление рядко имам възможност да й се наслаждавам…

— Какво ще кажеш за предстоящите почивни дни? — подхвърли небрежно Карпов, сякаш тази мисъл му беше хрумнала току-що.

— За съжаление съм претрупана с работа — въздъхна Даниела.

— Можеш да поработиш и там — отвърна той.

Даниела се засмя:

— Означава ли това, че ме каниш на почивка в моята дача?

Несигурен относно личните й предпочитания, Карпов остана сериозен.

— Толкова ревизионистично ли ти се струва? — попита той и с това предизвика нов изблик на смях.

В неделя сутринта Карпов й предложи Отдел 8. Но Даниела искаше КВР и генералски чин. Открито му каза, че няма да приеме нищо друго.

Оказа се обаче, че изобщо не е необходимо да се стига до компромиси. По време на дългата си кариера в органите на сигурността Карпов беше получавал стотици женски предложения, десетки бяха хитрушите, които бяха готови да вдигнат крака само срещу съответни услуги от негова страна. Но с Даниела беше коренно различно. Винаги се беше считал за добър в леглото. Жена му никога не беше имала претенции в това отношение. Също и момичетата в младостта му.

Но Даниела му показа колко много още има да учи, преди да стигне до изкуството на любовта. Не изпитваше срам от този факт, а по-скоро нещо като страхопочитание. Сякаш го беше завела за ръчичка до позната врата, но зад нея се беше оказала една напълно различна вселена. Удоволствието, което изпитваше с нея, беше наистина безгранично. А на даден етап тя му показа как да направи същото и за нейното удоволствие.

Впоследствие той й даде всичко, което беше поискала. Направи го с радост, с дълбоката увереност, че е извадил невероятен късмет. Тя беше брилянтна на новия си пост, още по-брилянтна в леглото. Карпов беше на седмото небе.

После беше одобрен планът му за операция „Лунен камък“ и това автоматически постави в негово подчинение някои подразделения на ГРУ. Тук приносът на Юри Лантин се оказа решаващ, защото в Политбюро се чуваше неговата дума. Двамата започнаха да работят в тясно сътрудничество, тъй като Лантин имаше силно влияние в ГРУ и лично разчисти пътя на Карпов към ключовите елементи на операция „Лунен камък“.

— Другарю генерал — прошепна отново Карпов, дъхът му се смеси с въздуха, който излизаше от устата на усмихнатата Даниела. Беше му забавно да има свои тайни от Лантин, това беше главната причина да го заведе в кабинета на Даниела. Такъв беше характерът му — просто имаше нужда от притворство, от двойни игри… Затова я наричаше „другарю генерал“, докато вътре в душата му тя беше „Данушка“ и нищо друго… Той и тя знаеха всичко, докато могъщият Юри Лантин тънеше в неведение! По този начин Карпов имаше чувството, че може да се противопоставя на огромната му власт…

Завъртя я около себе си и надникна в сивите й очи. Пясъчнорусата коса беше стегната на кок, разкривайки съвършената форма на бледите й скули, решително вирнатата брадичка. Не носеше обици, макар ушите й да бяха продупчени.

— Вече познаваш и втората част от „Лунен камък“ — съобщи й той. — За малко не получих удар при първата ти среща с него, другарю генерал.

Даниела не изглеждаше в много добро настроение.

— „Лунен камък“ е едно, а Ничиреншу — съвсем друго — изтъкна тя. — Какво общо има Юри Лантин с КВР?

Карпов се засмя и разклати главата й.

— Юри Лантин има нещо общо с всички подразделения, на службата — отвърна той.

— Но ти си началник на Първа главна дирекция — изгледа го тя.

— Скъпа Данушка, сигурно разбираш, че има хора и над Първа главна… Забрави ли какво ти казах? Службата е един затворен свят, но само до определени граници. Най-важното нещо за човек като теб е да знае тези граници…

Тя се освободи от ръцете му и отправи поглед към морските вълни. Изпита чувството, че зад рамото й наднича чужд и непознат човек, тялото й неволно, потръпна.

Карпов се притисна в гърба й.

— Какво има? — попита той. — Какви са тези черни мисли толкова далеч от Москва?

— От Москва може би, но не и от ЦК — отвърна тя.

— Такава ли била работата? — извъртя я към себе си той. — Лантин ли те безпокои? Но той винаги е бил там, Данушка! Не е ли по-добре да знаеш предварително за присъствието му?

— Не желая да се мотае между моите оперативни работници.

— Но Ничиреншу принадлежи на цяла Русия, мила моя. Неговите умения и слава са твърде големи, за да го пазиш в тайна. Нима не виждаш, че вече се е превърнал в знаменитост в службата, пък и извън нея? Защо според теб Лантин е прочел доклада ми за операция „Лунен камък“, вместо да го прехвърли на подчинените си? Защото е запомнил името ми именно от Ничиреншу, за чиято дейност изпращам ежемесечни рапорти.

— Оперативните работници не трябва да се превръщат в знаменитости — държеше на своето Даниела. — Или поне не моите…

— Ще трябва да се примириш — въздъхна Карпов. — Така, както ще трябва да се примириш със съществуването на Юри Лантин… — ръцете му се повдигнаха, дланите му обхванаха гърдите й. Започна леко да ги мачка, не след дълго зърната им възбудено щръкнаха. Тя обичаше да й масажират гърдите. Отметна глава, гъстата й коса се разпиля върху рамото му. Езикът на Карпов докосна шията й и бавно тръгна към трапчинката на рамото.

— Не искам да говорим повече за него — дрезгаво промърмори той.

— За кого? — замаяно прошепна Даниела.

Той разкопча блузката и измъкна гърдите й. Пръстите му ритмично започнаха да мачкат зърната, не след дълго от устата й се разнесоха възбудени стенания.

Той се отпусна на колене, а Даниела вдигна полата си. Дланите му погалиха гладката повърхност на копринените чорапи, устните му потърсиха голите местенца над тях. Палецът му започна да гали растителността между краката й, това стана повод за ново, още по-възбудено стенание. Бедрата й инстинктивно се издадоха напред, той хвана ластика на бикините й и рязко ги смъкна към коленете.

Главата му се повдигна, устните му докоснаха пламналата й женственост. Даниела изохка. Отначало усещаше само горещия му дъх, после сетивата й се възпламениха от докосването на езика му, който внимателно проникваше в нея, разтваряйки я като чашката на нежно цвете. В момента, в който стигна до горещото дъно на тази чашка, тя вече беше толкова възбудена, че цялата овлажня.

Пръстите й стиснаха гъстата му коса, неволно притискайки главата му към себе си. Удоволствието изпълни вените и мускулите на цялото й тяло, плътта й пламна. Бедрата й се разтресоха, мускулите в долната част на корема й спазматично потръпнаха от приближаващия се оргазъм. Дишането й стана накъсано, ноздрите й се разшириха, удоволствието рязко нарасна…

— О, да… — промърмори унесено тя. — Да, да!…

Имаше чувството, че вътрешностите й са обхванати от пожар. Не можеше да се сдържа повече и пръстите й бавно се насочиха към епицентъра на огромната наслада. Ето, докосва го…

Езикът на Карпов прогони пръстите й оттам, от устата й се изтръгна дрезгав вик. Миг по-късно нежната роза на възбудата й потъна в устата му, тя изпита чувството, че е засмукана от могъщ тайфун. Влажното докосване беше прекомерно за огромната й възбуда. Нов вик и тялото й се разтърси от контракции, бедрата й се притиснаха в лицето му с огромна сила…

Смъкна се към пода, ръката й потъна под колана на панталона му. Беше възбуден до крайност, твърд като стомана. Пръстите й се увиха около него, цялото му тяло се разтърси. Тя докосна тестисите, после плъзна длан по дължината на члена му. Той предупредително потръпна, когато докосна главичката, някъде отстрани до слуха й долетя възбуденото му стенание.

Разбра, че трябва да действа бързо и измъкна главичката навън. Устните й нежно я обвиха, точно навреме. Тялото му се изви като дъга, горещата сперма напълни устата и гърлото й, езикът й стана още по-плъзгав и по-усърден в своята работа…

После тя несъзнателно го прегърна.

— Недей! — изръмжа Карпов и рязко отвори: очи. — Знаеш, че не понасям капаните!

Как е възможно да възприема нежната ми прегръдка като капан, безмълвно се запита Даниела, отдръпна ръце и се загледа в лицето на задрямалия Карпов. Стана й тъжно. За любовта, за неповторимата нежност, която не беше изпитвала от времето на майчините целувки.

Карпов започна да хърка и тя се надигна. Очите й се отправиха към безбрежната шир на Черно море, но красивата гледка й се стори покрита с пепел.

Може би започвам да се уморявам от него, въздъхна Даниела. А може би всичко се дължеше на тежестта на „Медея“, на острието на бръснача, върху който играеше опасната си игра.

Обърна се и влезе в кабинета си. Отпусна се до ниската каменна масичка, която беше внесла нелегално преди няколко години от Пекин, точно в началото на „Медея“… Повърхността на масичката беше разчертана за играта „уей ки“. Ръката й се протегна към кутията с пуловете, един черен камък легна на първото от важните кръстовища. Смени мислено позициите и започна да търси подходящ ход за белите. Но бойната игра беше доста сложна, човек трудно можеше да очертава стратегията на двете страни едновременно. Играейки за двама, тя така и не беше успяла да довърши нито една игра… Разположението на фигурите пред очите й беше започнато още преди три години.

По тялото й пробяга хладна тръпка. Лантин. Видя го ясно в съзнанието си, облегнат небрежно на стената в кабинета й. Неволно се запита какво се крие зад будните му очи. Ако действително е в течение на всичко, което става в службата, той несъмнено ще открие и съществуването на „Медея“. Даниела обаче знаеше, че това не бива да се случи…

Напълни шепата си с камъчета и замислено ги разклати. Отметна глава назад и затвори очи. Сексът имаше интересен ефект върху нея и обикновено я караше да се концентрира до крайност. Какво да се прави с Лантин? Той трябва да бъде неутрализиран, на всяка цена! Абсолютната му власт превръщаше това в сериозен проблем. Но Даниела знаеше, че всички проблеми се решават, човек просто трябва да открие ключа към тях.

Ще трябва да постъпи така, както някога я беше съветвал баща й. Силата на врага обикновено се опознава по-бързо и по-лесно от слабостта му, казваше той. Ако времето ти е малко, няма да успееш да откриеш слабостите му, затова е по-добре да опознаеш силата му, а след това да потърсиш начин да я използваш срещу него. Сивата мътилка над морето започна да се разкъсва, тук-там се появиха късчета синьо небе. Облаците бягаха като подгонени към хоризонта.

Очите на Даниела рязко се разтвориха, погледът й се спря върху разчертаната дъска. Дали открих верния отговор, запита се тя. Вдигна ръка и направи последния ход на белите. Вече беше ясно, че печелят черните. Играта най-сетне беше свършила.

Но заедно с това започваше нова.

Минутите бавно се точеха. Джейк използваше времето, за да направи дишането си по-дълбоко и по-бавно. Вглъби се в себе си, всичките му сетива се концентрираха в една точка, разположена ниско долу в корема. Така го беше учил Фо Саан. В подобно състояние човек вижда повече неща около себе си, може да реагира по-точно и по-бързо… Това беше състоянието, което Джейк се стремеше да поддържа по време на всички опасни ситуации.

Сега се намираше в една от тях. Двамата якудза го натикаха в колата си и го поведоха на северозапад, дълбоко в лабиринта на Тошима-ку. Прекосиха гъмжилото на Икебукуро, вдясно от което се издигаше грамадата на университета Рикио. След около километър и половина минаха под Ямате-дори и се насочиха към Канаме-чо.

Къщите станаха по-просторни и видимо по-скъпи. Появиха се зелени морави, високи бамбукови огради, каменни порти. Малко преди да стигнат до университетското игрище за бейзбол, свиха наляво и скоро се озоваха пред железен портал, от двете страни на който се издигаше четириметрова ограда. Над заострените шишове в горната й част надничаха японски кедри и стройни кленове. Всички бяха стари, но отдалеч личеше, че за тях се полагат специални грижи.

Успя за миг да зърне къщата, после всичко се скри зад гъста зеленина. Слязоха от колата и тръгнаха по пътека, застлана с обли камъчета. Минаха край три остри скали, подбрани в подходящи размери и положени в дъното на зелена морава.

Набутаха го в къщата забързано, сякаш закъсняваше за важна среща. Коридорът беше тесен, облепен в сиви и бели тапети. Преминаха покрай няколко фузуми от оризова хартия, но всички бяха затворени.

Пред прага на една стая в дъното го принудиха да се събуе. Прекрачи прага и установи, че се намира в помещение с шест татамита. Стените бяха боядисани в традиционния цвят на изпечена глина, таванът беше покрит с тънки кедрови дъсчици. На стената вдясно имаше „токонома“ — ритуална ниша. Средата й беше запълнена с леко издигната платформа, върху която беше поставена изящна керамична ваза с една-единствена свежа лилия. Зад нея беше окачен традиционният плакат от зебло, на който с калиграфски шрифт пишеше:

Където плющят генералските знамена, там е неговата армия; където сочи генералът, натам напредва тя. А когато генералът наказва за престъпления, армията се подчинява. Така се печелят сраженията.

Джейк неволно се запита дали ще се срещне с генерала.

Вляво се отвори врата от оризова хартия, в стаята влезе единият от онези, които го бяха прибрали от хотела. Задържа вратата отворена и зад него се появи още един мъж. Крачеше енергично, от фигурата му лъхаше авторитет. Застана пред Джейк с леко разкрачени крака, присъстващите изведнъж изпитаха чувството, че се намират в съдебна зала.

Джейк се зае да го изучава. Широки рамене, тесен кръст, издути гърди и бичи врат, над който властвайте кръгла, остригана почти до голо глава. Ушите бяха малки и прилепнали, очите — ярки и блестящи под изненадващо гъстите вежди. Устата беше широка и почти напълно лишена от устни.

Беше облечен в тъмен костюм с европейска кройка, вратовръзка на червени райета и бледорозова риза. Единственото украшение на изисканото облекло беше малка златна игла на ревера. Едва след като мъжът вдигна ръка, Джейк видя и тежкия златен пръстен във форма на дракон върху безименния пръст.

— Името ми е Микио Комото — започна без увертюри мъжът. — Саракинът, от когото сте взел пари на заем, работи за мен. Намирате ме в твърде неподходящ момент, господин Ричардсън. Поначало не разполагам с време за хора като вас — размаха паспорта на Джейк във въздуха и продължи: — Какво да правя с вас? Молите за услуга, а после проявявате невъзпитанието да не се издължите. Вие, комарджиите, всички си приличате. Очите ви винаги са по-големи от стомасите! — тук той прибегна до думичката „хара“, която означаваше както стомах, така и една особена душевна уравновесеност, която е на голяма почит у японците.

Сърцето на Джейк ускори ритъма си. Предположението му се оказа точно и именно това беше човекът, заради когото беше прелетял океана.

— Оябун — промълви той и се поклони дълбоко, според традициите на Якудза. — Ще ми позволите ли да се извиня пред вас и вашия саракин по подобаващ начин?

Микио Комото не отговори нищо и Джейк пристъпи крачка напред. Боецът до вратата се наежи, но оябунът го спря с повелителен жест. Черните му очи бяха забити, в лицето на Джейк, изражението му беше такова, сякаш фиксира гущер върху напечена скала.

Джейк бръкна във вътрешния джоб на сакото си и извади портфейла. Бавно преброи банкнотите, които покриваха не само заема от предишната нощ, но и огромната лихва. После прибави към тях още сто хиляди йени и положи купчината в краката на Комото.

— Съжалявам за неудобството, което ви причиних, оябун — склони глава той. — Надявам се, че ще бъда извинен, а допълнителната сума, която прибавих към дълга си, ще бъде достатъчна компенсация за отнетото време.

Комото направи знак на своя човек да прибере парите, после процеди:

— Тоши-сан, изпрати този „итеки“!

Пусна паспорта на мястото, върху което допреди миг стояха парите, и се обърна да си върви.

— Аз зная кой сте, оябун — обади се Джейк. — И ви моля да поговорим по един важен въпрос.

Комото леко се извърна.

— Нима мислите, че ще ме впечатлите с познанията си по родния ми език? — презрително се усмихна той. — Или пък с това, че познавате част от нашите ритуали? Вие сте „итеки“. Варварин. А аз не разговарям с варвари. Просто вземам парите на онези от тях, които са слаби като вас!

— Оябун, дойдох тук заради Ничиреншу.

— Не познавам никакъв Ничиреншу.

— Кей Кисан беше оябун на Якудза. Вие също. Клановете ви се намират в остро съперничество заради Тошима-ку. Няма ли да е по-добре, ако ме изслушате?

Очите на Микио Комото опасно проблеснаха, Джейк почти физически усети как кипва. Когато проговори отново, гласът му беше толкова леден, че можеше да замрази цялата стая:

— Якудза оправят проблемите помежду си, никога не позволяват на друг да прави това. Може би мислите, че сте много умен заради начина, по който се добрахте до мен, но ще ви кажа, че грешите. Проявихте глупост. В някои особено тежки случаи аз решавам, че парите на варварите са малка награда. И тогава ги убивам! — последното изречение беше изстреляно като куршум, върху лицето му се изписа гняв и презрение: — Тоши-сан, вземи този варварин и го изхвърли оттук заедно с паспорта му! В тази стая има миризма, която не мога да понасям!

Странно пискливият му глас изглеждаше точно толкова висок, колкото да го чува, беше дистанциран и спокоен. Местиха я на няколко пъти, винаги с превръзка на очите. В крайна сметка чувството й за дезориентация стана по-силно от самата тъмнина.

— Къде съм? — запита Мариана. За разлика от Джейк тя не говореше японски и използваше един от кантонските диалекти.

— Нахраниха ли те днес? Сита ли си?

— Да — отвърна тя. — Но нямам апетит.

Отговори й мълчание.

— Чувствам се като плъх в капан — добави.

— Не разбирам…

— Липсва ми светлината…

— Съжалявам.

Пред очите й блесна ярко слънце, тя неволно вдигна длани. Чу го как се отдалечава от вратата, през премрежените си клепачи виждаше единствено част от свивката на ръката си. В главата й се блъскаха безброй въпроси, но тя не искаше да ги задава, без да възстанови напълно способността си да вижда. Беше страшно да се чувства толкова беззащитна.

— Трябва да пазим дълбока тайна — промърмори, Ничиреншу. — Това е причината за разместването и стаите без прозорци. Опасността беше голяма.

— А сега?

— Нищо не се е променило.

Отново настъпи тишина. Какво ли прави той?

— Къде съм? — отново попита тя.

— Това няма значение за теб — долетя равнодушният отговор. — Някъде в Токио.

Усети го по-близо до себе си.

— Започвам да съжалявам, че направих това, което поиска от мен.

— Не разбирам — отвърна той на тромавия си английски. — Жива си, „фу“ е на сигурно място.

— Държиш ме затворена дни наред, в пълен мрак. Сама съм, не ми предлагаш никакви обяснения — в гласа й нямаше враждебност: — Как очакваш да се чувствам?

— Честно казано, не съм мислил за това — отвърна той с искрено объркан тон. — Направих всичко необходимо да ти осигуря закрила срещу враговете.

— Ами ако лъжеш?

— В онази нощ не те излъгах, нали? Видя всичко с очите си. Това е истината.

— Вече не съм сигурна какво е истина и какво лъжа — раздразнено отвърна тя.

— Ще плачеш ли?

Главата й отскочи, гневът почти изчезна.

— Нима мислиш, че ще ти доставя и това удоволствие?

— Струва ми се, че жените правят точно това, когато са в стрес.

Беше облечен в пепелявосив ленен костюм с отлична кройка. Консервативната яка на снежнобялата риза се впиваше във врата му. Гъстата черна коса беше сресана назад и разкриваше широкото чело, чертите на лицето му бяха забележително правилни. Имаше изключителни очи, такива Мариана беше срещала единствено у Джейк. Уплаши се от това, което лениво плуваше в тях, макар че за нищо на света нямаше да го признае. Изглеждаше отлично, фигурата му издаваше сила и гъвкавост. Въпреки страха в душата си, а може би именно заради него, тя усети как нервите й се обтягат.

— Ти си пълен идиот!

После забеляза ръцете му. Ръбовете на дланите му бяха плътно покрити с мазоли, повърхността им беше жълтеникава като слонова кост и положително точно толкова твърда. Те влизаха в рязък контраст с деликатните издължени пръсти, на които можеше да завижда всяка жена.

Ничиреншу я гледаше спокойно.

— Трябва да тръгваме — обади се след известно време.

— Къде? — вдигна очи тя.

— Извън Токио — отвърна той и с това се изчерпаха всичките му обяснения.

Джейк нямаше друг избор, освен да чака. Измина няколко пресечки пеша, после влезе в голям магазин. Купи малко тефтерче и флумастер, после се насочи към близката кръчмичка. Отмести мънистената завеса и се настани на една маса в ъгъла. В съседство двама старци пиеха бира и ожесточено играеха на „го“. Други посетители нямаше, вероятно защото беше времето на следобедното затишие.

Джейк поръча бира „Кирин“ и „шиояки“. Поиска втора бира, когато преполови препържената в сол риба. Старците продължаваха да играят, но ентусиазмът им видимо намаляваше.

Джейк извади бележника и започна да чертае по памет плана на къщата, в която се беше срещнал с Микио Комото. Преди да се отбие в магазина, беше направил пълен кръг около имението и вече имаше груба представа за големината и формата му. За вътрешното разположение на стаите получи допълнителна представа и благодарение на онзи Тоши, който го изведе през главния вход. Нахвърля стаите на хартията и се зае да определя техните функции. След това премина в областта на догадките, опитвайки се да си представи помещенията, които не беше видял.

Задачата беше трудна, но не и невъзможна. Традиционните японски жилища се строят по приблизително еднакъв начин. Най-голямо внимание се обръща на ефективното използване на пространството, тъй като дори и богатите бизнесмени трябва да се съобразяват с маломерните парцели, които могат да закупят. Освен това всяка стая представлява сбор от площта на точен брой татамита и определянето на размерите й не представлява кой знае каква трудност. В тези домове липсват неочакваните извивки и ниши, които човек може да види при капризните европейци. Японците са особено чувствителни по отношение на хармонията и държат на изчистените линии в домовете си. Отчитайки тези обстоятелства, човек може да стигне до конфигурацията на стаите без особени трудности.

Допълнително улеснение за Джейк представляваше фактът, че покоите на Комото бяха в отделно крило на сградата. Там достъпът на жени е забранен, изключение вероятно се прави единствено за чистачката. Именно това крило представляваше интерес за Джейк.

Приключил с чертежа, той замислено го загледа. Неволно си зададе въпроса дали има смисъл всичко това… Ами ако Комото наистина не знае местонахождението на Ничиреншу? Не, едва ли. Той положително притежава някаква информация за врага си…

Няма смисъл да се мисли по този въпрос сега, реши Джейк. Всичко ще се изясни, като му дойде времето. Стана, плати сметката си и хвърли бегъл поглед върху дъската за „го“ на старците. Моментално съзря победните ходове и с въздишка си пожела да се оправя толкова лесно и в реалния живот.

Навън все още беше светло. Продължи разходката си, оглеждайки витрините. Скоро откри магазините, които му трябваха, и направи някои покупки. Приключил с това, той установи, че се намира на крачка от входа на някакво кино. Влезе и търпеливо изгледа модерната версия на филм за опитен в татуировките сенсей, който очевидно намираше за по-лесно дупченето на женската кожа, ако клиентката му е ангажирана със сексуален акт.

Това му напомни за разликата между фантазията и действителността. „Красивите думи са лъжливи, казваше някога Фо Саан. Трябва винаги да си предпазлив по отношение на сладкодумците. Те обикновено са най-големите лъжци.“

„От друга страна, изкуството е истина… На него не му трябва нищо… Бял лист хартия, къс платно… Изкуството се определя единствено от емоциите, които предизвиква у зрителя. То не внушава нищо, то не ласкае никого. То е като океана и небето, като реките и планините. Силата му е в неговата незабележимост…“

Джейк очакваше, че на даден етап Фо Саан ще започне да го учи да борави с четчица и туш, но това не стана. На въпроса, няма ли да се запознае с изкуството като част от специалната си подготовка, старецът отвърна: „То вече е част от нея.“

Доста по-късно Джейк проумя какво е имал предвид. Неусетното попиване на нещата, сливането с тях, известно като „Шам Хай“. „Това е единственият начин да усвоиш нещо наистина добре, сподели един ден Фо Саан. Човек учи с очите и носа си, с ушите и сетивата си. Това е пътят… Спускай се надолу.“

Джейк се подчини. Мъглата беше толкова гъста, че изгуби всякаква ориентация. Босите му крака усещаха промяната на земята, по която стъпваше. Отначало беше суха и напукана, после се появиха тревичка, камъни и накрая пясък. Пясъкът също се променяше — от едър и груб стана ситен и влажен.

С изненада установи, че се намира във водата. Не можеше да разбере как не е подушил морето. После вдигна глава и видя блестящо, сякаш фосфоресциращо сияние. Нямаше небе, нямаше слънце и облаци. Завъртя се и установи, че сушата също е изчезнала. Беше сам сред мъглата.

Повика Фо Саан. Отначало тихо, после с пълен глас, поставил ръце пред устата си. Мъглата погълна звука, за миг изпита чувството, че сънува един от онези кошмари, при които напряга глас, но от устата му не излиза нито звук…

Нагазил до колене във водата, той не усещаше каквото и да било. Лишен от зрение, слух и обоняние, той неволно се концентрира върху докосването. Скоро обаче разбра, че не е в състояние да установи дори на каква дълбочина е нагазил… Осъзна се едва когато водата прехвърли ластика на гащетата му. Как се беше придвижил до тази дълбочина? Нямаше никаква представа. Беше убеден, че не е направил повече от една-две стъпки. Вероятно вълните са ме засмукали, реши той. Но защо не почувствах нищо?

В душата му помръдна паниката. Лишен от подкрепата на сетивата си, той се почувства безпомощен като пеленаче. Направи опит да се успокои с трезви разсъждения, но без обичайните сензори умът му се оказа напълно блокиран. Не можеше да мисли, не знаеше какво да прави.

Паниката го заля, изкрещя с пълно гърло името на Фо Саан.

Изплаши се от ехото на собствения си глас, а още повече от тишината, която последва. Запляска с ръце и крака, опитвайки се да стигне брега. Но мъртвото вълнение отказваше да го пусне. Имаше чувството, че е попаднал на подвижни пясъци.

Океанът се плискаше около гърдите му, не след дълго стигна и шията. Когато солената вода докосна устните му, той се напрегна и нададе неистов вик.

— Не можеш да извлечеш поука от това, което виждат очите ти — прошепна един глас в ухото му. — Защото не му вярваш…

— Фо Саан! — изкрещя Джейк. — Къде си?

— Не можеш да извлечеш поука от това, което чуваш, защото не вярваш на ушите си — продължи гласът.

— Фо Саан, давя се!

— Не можеш да извлечеш поука от това, което предлагат докосването и обонянието, защото не вярваш и на тези сетива.

— Фо Саан!

— Ба-махю. Трябва да усетиш пулса!

Какъв пулс, замаяно се запита Джейк, издухвайки солената вода от носа си. Очите му засмъдяха, тялото му се скри под вълните. Умирам, помисли си той.

— Ба-махю.

Потъна като камък, сякаш някакво незнайно морско чудовище го оплете в пипалата си. Стисна уста и отчаяно зарита с крака. Подводното течение го завъртя, стана тъмно. Ушите му забучаха, дробовете му пламнаха от липсата на кислород. Беше попаднал в чужд и враждебен на живота свят.

На неговия живот…

В този момент усети, че балансира между живота и смъртта. Сякаш висеше между две огромни пространства. Бяха неясни и лишени от физическа форма, присъствието им беше чисто психическо. Светлината и мракът. Успя да установи откъде идва бучащата тишина. Ненавиждаше мрака и му обърна гръб.

Ба-махю.

Не можеше да усети пулса с никое от познатите сетива, те бяха изчезнали. Престана да мисли й започна да чувства. Едва тогава улови леките пулсации. — Приличаше на сребърна река в тъмна нощ. На въжен мост над бездънна пропаст. Тръгна по него, без да мисли, и той го отведе до спасителния бряг.

Напълни гърдите си с въздух, съвзе се и веднага усети присъствието на Фо Саан. Сухо и топло одеяло легна върху раменете му, той с благодарност го уви около премръзналото си тяло.

— Ти намери пулса.

Джейк искаше да отговори, но зъбите му тракаха прекалено силно.

— Сега вече знаеш къде да търсиш истината — добави Фо Саан.

… След като изчака да настъпи нощта, Джейк безшумно се насочи към имението на Микио Комото.

Ако се наложи да проникнеш в чужд дом, не бива да разчиташ на нито едно от сетивата си. Ще прибегнеш до ба-махю и нищо друго…

Пулсът, който Фо Саан го накара да усети с цената на толкова усилия, беше „ки“. Ако човек трябва да опише това състояние, той несъмнено би подчертал, че то е нещо средно между „и“ — волята, и „ки“ — душевната сила.

Фо Саан си беше поставил трудната задача да научи Джейк на „хаоран джи ки“ — душевната сила с неограничена мощ…

Джейк напипа пулса и едва тогава влезе в имението на Микио Комото.

Природата беше на негова страна. Луната беше бледа сянка зад ниските облаци, от които прокапваше дъжд. Старите дървета гостоприемно разперваха клони, подканяйки го да приеме подслона на непрогледния мрак под тях.

Приклекнал сред храсталаците, Джейк уви парче черен плат около носа и устата си, зацапа с кал челото и мястото под очите, накрая събу обувките и чорапите си.

Напрегна слух, но улови само тихия шепот на вятъра сред листата на върбите и японските кедри наоколо. Напусна временното си убежище, прибягвайки до тактиката „сеун-фунг“, на която го беше научил Фо Саан. В буквален превод това означаваше „промъкване с вятъра“. С помощта на „сеун-фунг“ човек не прави тромави опити да пази пълна тишина, които обикновено завършват с неуспех, а просто издава звуци, сходни с тези на вятъра.

По този начин се добра до западната част на къщата. Тук го бяха довели през деня. Крилото на Микио Комото. Подмина задния вход след няколко секунди на колебание. Над него светеше малка, но ярка крушка, проникването беше прекалено опасно.

Продължи напред, покрай ниски, безупречно подрязани храсти. Зад тях видя това, което пропусна в отминалия следобед — малка и изящна вътрешна градина, простираща се по цялата дължина на крилото. В дъното шумолеше строен японски кедър.

Джейк прекоси градината, стъпвайки само на плочките и избягвайки настилката от ситни камъчета. Пътечката свърши при плосък камък, който служеше за стъпало към верандата от кедрово дърво, наречена „енгава“. Джейк се плъзна натам. Стената срещу него се заемаше от широка фузума. До нея имаше малък прозорец, помещението отвъд него беше тъмно. Но съседните прозорци бяха осветени.

Джейк извади малко бурканче течен силикон и сръчно намаза горната и долната част на дървената рамка, използвайки клечица за почистване на уши. После вкара острието на ножчето си между рамката и вратата и бързо откри куката на резето.

Плъзна фузумата настрана, внимателно и леко, само няколко сантиметра. Луната надникна иззад облаците и той се закова на място. Раздвижи се едва когато небесното светило отново се скри.

Промъкна се в стаята и внимателно затвори след себе си. Седна на пода, вдигна крака и старателно избърса босите си стъпала с памучна кърпичка. После нахлузи чисто нов чифт „таби“ — късите чорапи, които японците носят само у дома. Така беше сигурен, че няма да остави никакви отпечатъци.

Включи миниатюрното фенерче във форма на писалка. Спомни си как продавачът в магазина за електроника го предупреди да не изхвърля в боклука изтощената батерия и неволно се усмихна. Хората, родили и утвърдили електронната миниатюризация, ставаха все по-загрижени за опазването на околната среда. — Насочи тънкия, но ярък лъч към стените и бързо го изгаси. Тук нямаше нищо за него, пък и не беше очаквал да има… Ще трябва да проникне в хола.

Безшумно прекоси татамите на пода, спря до вратата и дълбоко пое дъх. Съсредоточи се, успокои пулса си и дръпна екрана от оризова хартия настрана.

Озова се срещу дребен японец, чието лице беше сбръчкано като сушена ябълка. Очите му се разшириха от изненада, устните ги последваха в безгласна имитация. Понечи да каже нещо, но Джейк го сграбчи за предната част на дрехата и бързо го дръпна в тъмната стая.

Предпочете да използва палеца си, далеч по-ефективен от сгъваемия многоцелеви нож, който лежеше в джоба му. Светкавично напипа сънната артерия на сбръчкания човечец и я притисна. Очите на японеца се опулиха.

— Име? — просъска Джейк и леко отслаби натиска на палеца си.

— Ка… Кашикаши…

— Архивите.

— Аз не… Ох!…

Палецът потъна дълбоко в гърлото му и натискът продължи точно толкова, колкото трябва.

— Архивите! — повтори Джейк. Кашикаши енергично закима с несъразмерната си глава, лицето му беше разкривено от болка.

— Заведи ме!

Излязоха в коридора, тъмен и безлюден. Времето за делови разговори в този дом отдавна беше отминало, такива разговори можеха да се водят само при извънредни обстоятелства. Джейк не беше сигурен дали Комото изобщо си е у дома.

Оказа се, че само две помещения ги делят от архивите. Джейк притисна към пода дребното тяло на Кашикаши и сръчно го овърза с найлоновото въже, което измъкна от джоба си. Памучното парцалче, с което беше избърсал краката си, запълни устата на японеца. После се залови да открие каквото може за Ничиреншу.

Нямаше кой знае какво, информация от подобен вид винаги е опасна и се разменя предимно устно.

Изчете кратките сведения с нарастващо разочарование. Те засягаха интимните контакти на Ничиреншу, пътуванията му извън Япония, причините за появата му на територията на Кисан. От последните стана ясно, че той не живее в този район на града и рядко преспива тук. Значи скривалището му е другаде.

После се натъкна на кратка, изписана на ръка бележка. Всички предишни бяха на машина. Изпита известни затруднения с разчитането на небрежно надрасканите йероглифи на „канджи“. Ничиреншу е бил забелязан на два пъти да пристига от Японските Алпи, издигащи се северно от Токио. Първия път очевидно е ставало въпрос за случайност. Един от хората на Комото забелязал Ничиреншу да зарежда колата си на близката бензиностанция. Наблюдавал го през двойната лента на магистралата.

Опитният Комото не пропуснал този факт и наредил да се установи наблюдение върху пътя. Единадесет дни по-късно Ничиреншу отново бил засечен там. Този път наблюдателите установили, че колата му се появила от пътя, който слиза от Татеяма. И това вероятно беше всичко, до което беше успял да се, добере Комото. През следващите три седмици Ничиреншу бил извън Япония, а след завръщането си не е напускал Токио и околностите му. В крайна сметка Комото прекратил наблюдението, вероятно защото всеки човек му е бил скъп…

Джейк обаче беше абсолютно убеден, че това е следата, която му трябва. Върна папката на мястото й, прекрачи вързания на пода Кашикаши и напусна къщата по пътя, по който беше влязъл.

Нахлузи чорапите и обувките си точно навреме, тъй като започна да вали.

Навсякъде гъмжеше от войници. Премиерът беше вманиачен на тема униформи, но това беше само една от маниите му. Зи-лин добре помнеше, че именно премиерът беше дал заповед за свалянето на Бандата на четиримата.

Премиерът наблюдаваше лично как вършат работата си войниците. През цялата си кариера към върха се стремеше да покаже, че не е забравил инцидента.

Властта е непостоянна и изменчива. Премиерът също си имаше преторианска стража като римските императори. Без съмнение иска да се предпази от това, което беше станало с предшествениците му, помисли си Зи-лин. А в Китай всичко, което беше станало веднъж, можеше да се повтори отново…

И това съвсем не беше толкова трудно. Ако Ву Айпинг надделее в междуособните борби, на площад „Тянанмън“ положително ще се пролее нова идеологическа кръв. Моята, помисли си Зи-лин.

Тай Хе Диан — Дворецът на върховната хармония, обитаван от премиера, беше толкова огромен, че дори в разгара на лятото оставаше хладен. Таваните бяха толкова високи, че се губеха от погледа. Във въздуха се усещаше вековна влага, покрила дървените мебели като прясно лимоново масло. Миризмата й беше особена, тук Зи-лин винаги се връщаше към миналото. Своето минало. Но сега просто нямаше време за това.

Приближавайки се към дъното на помещението, той видя, че Ву Айпинг вече е тук. Министърът се беше настанил на покрит с инкрустации стол от абаносово дърво, заоблен от вековна употреба. От цялата му фигура се излъчваше някаква неясна, но осезаема заплаха. Нисичък и закръглен, премиерът беше седнал зад дървено бюро, което приличаше на банка от някоя европейска съдебна зала. Той обичаше да използва подиуми, да бъде над останалите, дори и във физически смисъл. Ако се замисли човек това си е чисто антикомунистическо поведение, въздъхна развеселено Зи-лин. Наричаме се помежду си „другари“, макар на практика да сме точно обратното. Йерархията на властта е вездесъща и в крайна сметка всички ставаме нейни жертви. Всички без изключение, особено ако отслабим вниманието си, дори за един кратък миг…

Бедният Карл Маркс! Какво ли е принуден да търпи духът му пред лицето на свободата, която си позволяват верните му последователи!

Зи-лин се настани на едно от свободните абаносови кресла. По негово дълбоко убеждение комунизмът и католическата църква все повече се сближаваха. Ако не по дух, то със сигурност в интерпретацията на своите канони. Исторически погледнато, тяхната идеология непрекъснато се корумпира в името на чистотата, при това именно от тези, които я проповядват от най-високия амвон. И това води до смърт и разрушения, тъй като и двете идеологически системи са бастиони на неограничената, често напълно еднолична власт.

В това отношение и аз не съм безгрешен, помисли си Зи-лин. Изведнъж го обля вълна на дълбоко отчаяние, остра като физическа болка. Дори да не съм си мръднал пръста, вината ми е същата. Защото останах безмълвен при вида на кръвта, пролята по улиците на родния град. Мълчах, когато се надигаха гласове за справедливост и промяна, обяснявах кръвопролитията като необходими и неизбежни за идеологическото оздравяване на съвременен Китай. Смърт в името на свещената чистота! Това е нашият дългогодишен кръстоносен поход. Колко бедни и дълбоко заблудени хора сме всички ние!

В мигове като този беше на прага да се откаже от своя „рен“ — плана, който дълбоко в душата си приемаше като богата жътва. Отчаянието е могъщо чувство, то лесно може да унищожи всичко онова, което е било изграждано в продължение на десетилетия. При това още тук и сега, Зи-лин добре знаеше това.

Особено ако не успее да се отърси от него. Естествено това чувство не беше ново. Жанг Хуа най-добре знаеше за честите му пристъпи на дълбока меланхолия, познаваше го и беше убеден, че всичко идва от липсата на семейство. Зи-лин живееше съвсем сам, без никакви роднини.

После, както в повечето подобни кризи, Зи-лин си спомни, че именно мълчанието го беше отвело толкова далеч. Само той беше жив от старите лидери, само неговите ръце все още стискаха плъзгавите юзди на властта…

Бездействието също е действие. На това го бяха научили преди много години, още когато усвояваше правилата на „уей ки“. Мълчанието е глас, който се чува някъде и се интерпретира от някого. Без него този „рен“ никога не би съществувал, никога не би дал своите плодове… Той отлично съзнаваше както личната изгода от него, така и ползата за цялата страна. Не можеше да позволи да бъде спрян от когото и да било. Дори от Ву Айпинг.

— Другари министри — обади се премиерът. — Поздравявам ви с добре дошли от името на революцията и народите на Китай. Днес сме тук за разрешаването на труден и жизненоважен проблем… — прочисти гърлото си, размести листовете хартия на бюрото и добави: — Другарят Ву поиска да обсъдим политиката ни в Хонконг, провеждана от теб, другарю Ши. Предлагам лично да изложи мотивите си, а не аз да ги преразказвам вместо него…

Ву Айпинг бавно се надигна от стола. Беше необичайно висок за китаец, някъде към метър и осемдесет. Гръдният му кош беше издължен и издут — нещо, което в тази част на света се приема по-скоро като физически недъг, отколкото като признак на сила. Големите му очи светеха като фарове в нощта. Беше поне с тридесетина години по-млад от останалите двама, но това не се отразяваше на магнетичното му излъчване. То имаше по-скоро обратен ефект, тъй като в Китай не бяха много хората с толкова подчертана интелигентност, особено пък на тази възраст.

— Аз и активът на нашата академия сме дълбоко разтревожени от публичното огласяване на компромисната ни политика по отношение на презрените британци и плановете ни за присъединяване на Хонконг към родината — започна Ву Айпинг. — На вас ви е добре известно, че ние бяхме против всякакви отстъпки в полза на „чуждестранните дяволи“. Историята ни учи докъде води така нареченият компромис, поддържан от другаря Зи-лин. Преди векове подобен компромис е направила династията Манчу и врагът е завладял свещените територии на Средната империя.

— Аз и колегите ми сме убедени, че колкото повече бавим присъединяването на Хонконг, толкова по-малък ще бъде авторитетът ни пред света, а заедно с него и шансовете да си възвърнем отнетата територия. Лошо е, когато цивилизовани хора губят своя авторитет, но два пъти по-лошо е, когато това става за сметка на презрените чужденци.

— Другарю министър-председател, тъй като вие поверихте политиката ни по отношение на Хонконг ръцете на другаря Зи-лин, ние бяхме принудени да отправяме определи сигнали към Запада. Последен пример за реакцията на тези сигнали е предстоящото изтегляне на известната компания „Матиас Кинг“.

— Дълбоко съм убеден, че не бива да проявяваме колебание. Ако искаме да имаме Хонконг такъв, какъвто е, ние трябва да действаме бързо и решително. Войските ни трябва да окупират града по такъв начин, че да пречат на бизнеса. Впоследствие ще мислим за установяването на административен контрол над него.

Ву Айпинг извади два запечатани плика и ги постави на бюрото на премиера.

— Това мнение се поддържа от Генералния секретар на партията и министъра на отбраната — обяви той. — В писмена форма, официално подписано.

Премиерът бавно прочете декларациите, после вдигна глава:

— Другарю Ши?

Зи-лин с мъка се надигна. Не искаше да го виждат с бастун, по тази причина се наложи да прибегне до облегалките на абаносовото кресло.

— Другарю министър-председател, при цялото ми уважение към колегата министър трябва да изтъкна, че той няма понятие за политиката в Хонконг. Не знае нищо за милионите китайци, родени и възпитани в условията на капиталистическата система; не си дава сметка за трудностите, с които ще се сблъскаме, ако направим опит да наложим насилствено нова социално-икономическа структура на тези милиони… Ние ще бъдем изправени пред…

— Означава ли това, че трябва да се откажем от идеята да присъединим Хонконг към Китай? — пъргаво се извърна към него Ву Айпинг. — Всички ние водим определен начин на живот, другарю Ши. Доброволно и напълно съзнателно, което изключва компромисите по отношение на Хонконг. Той е част от Китай, откраднат от варварите. Същото важи и за хората, които го населяват. За съжаление варварите още са там…

— При цялото ми уважение трябва да напомня, че Хонконг е наша територия — изтъкна Зи-лин.

— Глупости! — избухна Ву Айпинг. — Хонконг е гнездо на капиталистическия порок и корупция!

— Гнездо, от което всяка година смучем стотици милиони долари — изгледа го презрително Зи-лин. — В твърда валута, жизнено необходими за развитието на тежката ни промишленост. Бих добавил, че без тях едва ли щяхме да започнем проекта „Кам Санг“…

— Тук става въпрос за нашата идеология, другарю Ши! — просъска Ву Айпинг. — За чистота на нашите цели! А всички тези приказки за пари и твърда валута намирисват на отстъпление от тези цели и са истинска ерес! Вие упорито ми се противопоставяте, когато става въпрос за политиката ни по отношение на Хонконг, същото сторихте и при внасянето на проекта „Кам Санг“… Аз и много хора като мен сме на мнение, че вашата позиция е изключително вредна за страната — очите му гневно проблеснаха. — Ето защо отправих официално искане до министър-председателя да бъдете отстранен от вземането на решения, свързани с нашата хонконгска политика! Хуанг Ксяо е достатъчно квалифициран, за да ви замести!

Хуанг Ксяо е един от членовете на твоя „кун“, въздъхна в себе си Зи-лин.

— Другари министри — намеси се премиерът. — Напоследък правителството се раздира от противоречия по повдигнатия въпрос. И затова трябва да намерим благоприятното му решение.

— Другарят Ву е прав, когато казва, че компромисната политика е вредна за държавата. Аз също правя аналогии с управлението на династията Манчу в началото на века, когато вътрешните противоречия доведоха до разпокъсване на страната. И до настаняването на чужденците на част от нашата територия.

— Това не бива да се повтори и аз взех съответното решение. Въпреки безспорните заслуги на другаря Ши пред партията и държавата, в официалната петиция на другаря Ву също има рационални зърна. Беше решено другарят Ши да получи тридесет дни за изясняване на проблемите на политиката ни по отношение на Хонконг. След изтичането на този срок ще се съберем тук и ще анализираме постигнатите резултати. Ако те се окажат незадоволителни, другарят Ши ще отстъпи мястото си на Хуанг Ксяо. Това е моя лична заповед.

Насочил се към изхода на Тай Хе Диан, Зи-лин успя да зърне доволната усмивка върху лицето на Ву Айпинг и разбра, че примката се стяга около шията му. Все едно, че противникът беше сложил граната под бюрото му.

Изведнъж усети тежестта на годините, неволно се запита дали най-сетне няма да падне на колене пред своите стари врагове — времето и докосването до върховната власт… Твърде дълго беше живял и с двете, а Ву Айпинг тепърва се запознаваше с тях…

Може би е ударил последният ми час, помисли си той. Ако е така, очакваната реколта ще се окаже само предсмъртно бълнуване…

— Японските Алпи пресичат остров Хоншу почти през средата. За разлика от едноименните планини в Европа, чиято форма и растителност са били определени от ледниковия период и все още се подчиняват на законите му, азиатските Алпи са останали встрани от този процес. Разбира се, и техните остри скалисти върхове са били оформени от ураганни дъждове и топенето на снеговете, и техните склонове са дали живот на прекрасни дървесни видове, сред които преобладават широколистните дъбови и букови гори. Но за разлика от Европа, скована прекалено дълго от ледниковия период, тук се бяха развили и още много други представители на флората.

Най-северната планинска верига на Японските Алпи се нарича Хида. Южната й част опира във водите на Японско море и е сред най-непристъпните планини на Азия. Веригата има точно двадесет високи върха, шест от които надхвърлят 3600 метра.

Един от тях е Свещеният Татеяма. Той се издига между подобни на себе си непристъпни върхове — Широумаяма на север и петте остри игли на масива Ходака на юг, който твърде много наподобява европейския Матерхорн.

В подножието на един от върховете, окръжаващи Татеяма, е вкопан будистки храм, построен някъде през VIII век. Директно срещу храма се издига Тцуруги — една ужасяваща и едновременно с това величествена скална маса, увенчана с осем остри като шишове гранитни върха. Оттам идва и името й — Сабята. Фразата „да изкачиш Сабята“, която японските алпинисти обичат да употребяват, напълно се покрива с друга фраза, получила световна известност — „да преминеш Рубикон“… Защото и на Тцуруги, както при митичната река Рубикон, тръгнеш ли веднъж напред, връщане назад няма…

Днес до част от Сабята може да се стигне с кола, автобус, а дори и с кабинков лифт. Но местността продължава да е глуха и затънтена, а за много хора — и откровено заплашителна. Туристите, доколкото ги има, предпочитат да се изкачват на непристъпните скали денем. Малцина си позволяват да пренощуват тук, а желаещи да си построят вили съвсем липсват.

Това беше една от причините, поради които Ничиреншу си избра за база именно Тцуруги. На пръв поглед изглеждаше, че тук намира временно убежище от проблемите си, но на практика това беше единственият му истински дом.

Малката каменна хижа се намираше на северния склон на Сабята. Избра това място, защото беше встрани от туристическите маршрути, мрачно и заплашително. Тук можеха да се видят последните остатъци от ледници в цялата планина. През зимата ставаше ужасно студено, падаше дълбок сняг, виелиците бяха ежедневие. През януари и февруари преспите стигаха до два метра височина. Но в замяна на това при ясно време такава гледка не можеше да се открие никъде по света. Когато слънцето огряваше острите шишове на Сабята и ледът започваше да блести с всички цветове на дъгата, Ничиреншу затаяваше дъх от възхита.

Идваше тук периодично, особено когато трябваше да лекува душевни и физически рани. А нерядко и просто за да си почине, да се зареди с психическа енергия.

Лятото беше истинска приказка. Жегата и влагата оставаха далеч долу, в почернелите от промишлен смог долини. Слънцето напичаше с голяма сила, но това беше пронизващо чиста топлина, сякаш човек пристъпваше в гореща сауна.

А под дебелата букова сянка беше прохладно дори и в най-горещите дни на август.

Ничиреншу запари чай и излезе да го пие на каменната веранда — неразделна част от всеки японски дом. На такава веранда беше играл като дете. Издигната само на едно стъпало от градината, тя имаше много и най-разнообразни функции. През лятото вратата от оризова хартия винаги беше отворена и вътрешните помещения поемаха свежия бриз, който, особено на по-малка надморска височина, носеше значителна прохлада. През зимата същата врата просто се демонтираше и верандата се превръщаше в допълнителна стая. Но тя имаше и друго, чисто социално приложение. Там японецът контактува с ближните си, там може да покани на чаша чай дори случайния минувач или пощальона. Защото влизането в самата къща неизменно се придружава от сложни ритуали, официално представяне и съответно посрещане. То нарушава святата неприкосновеност на дома и в много случаи е неподходящо. Верандата се явява онази междинна територия, върху която могат да се осъществяват по-малко официални и далеч по-непринудени контакти.

Отправил поглед към величествените масиви на север, Ничиреншу лениво прехвърляше в главата си всичко това. От време на време бъркаше с пръчици за хранене в малък буркан. Вътре имаше домашно приготвено „умебоши“ — сладко от червени сливи, ферментирало в листа от „шизо“, които имаха вкус на мента. Поставяше сливите върху пласт от добре сварен ориз и закуската, известна тук като „Изгряващо слънце“, беше готова. Ядеше бързо, пръчиците правеха резки и точни движения.

Върху покрития с дъски под на верандата се мерна още една сянка.

— Гладна ли си? — попита, без да се обръща той. — Тук съм ти приготвил нещо за хапване…

— Уморена съм — отвърна Мариана Мейрък. Беше облечена в кимоното, което Ничиреншу откри във вътрешността на хижата. Стана й съвсем точно, изработката му беше стара, но много добра. Оцветяването беше в убити тонове на сиво, ръждивочервено и морскосиньо. На краката й имаше снежнобели домашни чорапи „таби“, пъхнати в дървени чехли. Ничиреншу се обърна при звука от стъпките й.

— Не си тромава — отбеляза той. — Не ходиш като бяла жена.

— Това комплимент ли е?

— Обикновено наблюдение.

Тя седна до него и внимателно подгъна полите на кимоното под коленете си. Между тях останаха купичките с ориз и бурканчето „умебоши“, малко по-настрана бяха чашите за чай.

— Пий — меко промълви Ничиреншу. — Сигурно си жадна.

— Искам Джейк.

Красотата на лицето й се нарушаваше от черните кръгове под очите, контрастни като отворени рани. Тревогата и липсата на сън си личаха отдалеч.

— Виждаш ли онзи висок връх на север? — посочи Ничиреншу. — Казва се Широумаяма, Белият кон… През зимата е закръглен, но през май започва топенето на снеговете и селяните твърдят, че придобива формата на конска глава. Тогава е най-доброто време за сеитба на ориз… На практика е бил кръстен именно „Оризова сеитба“, но някой слабо грамотен писар в миналото го регистрирал с йероглифа „широ“, прибавяйки още една точица отгоре и името си останало погрешно…

— Лесно би могло да се промени — сви рамене Мариана и отпи глътка чай.

— Нищо в живота не става лесно — поклати глава Ничиреншу и остави чашата си настрана. — Особено когато става въпрос за поправяне на чужди грешки…

Мариана го погледна. Имаше чувството, че говори за съвсем други неща. В думите му имаше някаква меланхолия и тя неволно потръпна. Сякаш беше чула далечния глас на бухал в хладна, обляна от лунните лъчи есенна нощ…

— Кога ще мога да видя Джейк? — попита тя и притисна лакти до тялото си.

— Опасността е навсякъде около нас — Промърмори с отсъстващ глас Ничиреншу.

Мариана вече започваше да свиква със странното му поведение. Разбра, че трябва да интерпретира думите му, тъй като никога не получаваше ясен отговор на поставените въпроси.

— Това го чух още като ме откри в Хонконг — отбеляза тя.

— Казах ти истината — отвърна той и се зае да пълни чашите с топъл чай. — Врагове се създават навсякъде и по най-различни начини. Това важи както за „уей ки“, така и за реалния живот. Следвайки моите указания, ти прояви здрав разум…

— Просто нямах какво да губя — сви рамене Мариана. — Но Джейк положително е дълбоко разтревожен.

— Може би това не е чак толкова лошо.

Мариана рязко завъртя глава, в очите й блеснаха целият гняв, учудване и страх, които беше насъбрала през последните дни. Ничиреншу очевидно усети това, тъй като тялото му леко се размърда.

— Ако емоциите ти отстъпят място на разума, лесно ще откриеш мъдростта в думите ми — промълви той и замълча, сякаш в очакване на съответните й мисловни процеси. — След като мъжът ти не знае къде се намираш, това няма да знаят и враговете му…

Мариана замълча, безсилна да обори логиката му. Ничиреншу облегна глава на дървения стълб зад себе си. Шест такива стълба носеха покрива на верандата. Слънчеви зайчета пробягаха по гладката кожа на лицето му. Хубав е, призна пред себе си Мариана.

Лицето му е гордо, а чертите му са някак по-чисти от чертите на обикновените хора.

— Искам да ти задам един въпрос — обади се тя. — Бил ли си заедно с Джейк при реката Сумчун?

— Какво значение има това? — сви рамене той и отпи глътка чай.

— То може да обясни много неща.

— Разбирам — отвърна Ничиреншу и остави чашата си. — Ако потвърдя, нещата ще легнат по местата си и ти ще имаш отговор на всичките си въпроси. Лесно, нали?

— Нищо в живота не е лесно — опита се да го подиграе със собствените му думи тя, но някак не се получи. Ядосваше се на прозорливостта му, но нещо я възпираше да прибегне до по-остър тон. Откри, че иска да го разбере. Сякаш чрез него щеше да разбере по-лесно и Джейк.

— Имаш добра памет — промърмори той. — И това допринася за трезвите ти преценки.

— Защо не ми казваш нищо? — отчаяно попита Мариана.

— Възрастните невинаги казват на децата всичко, което те искат да знаят…

— Аз съм дете, така ли? — пламна тя. — Значи ме третираш като дете!

— Ако продължаваш да правиш прибързани заключения, изобщо няма да разговарям с теб — отвърна той. Ветрецът разклати ритуалните лентички, увесени в края на верандата, до слуха им достигна леко звънтене. — Думите са си думи — промълви след дълго мълчание. — Човек или им вярва, или не…

— Какво искаш да кажеш?

— Че едва ли ще повярваш на отговорите, които би получила…

— Защо не опиташ все пак?

— Нямам желание да ме наричат лъжец — поклати глава той.

Джейк, изтръпна вътрешно тя. В какво си се забъркал?!

Лентичките отново се раздвижиха, звънчетата под тях издадоха тихи мелодични звуци. Приличаха на далечен камбанен звън, предразполагаха към размисъл.

Тишината на горещия ден се усети още по-ясно. Лятото пееше своята приспивна песен.

Климатичната инсталация на нисана се оказа недостатъчна. Сакото на Джейк отдавна беше на задната седалка, а върху ризата му имаше тъмни петна от пот. Някъде около пладне, отдалечил се на стотици километри северно от Токио, той спря пред едно крайпътно заведение. Хапна сандвич с месо от змиорка — традиционната лятна храна за голяма част от японците, после реши да се поразтъпче. На няколко метра от бетонната лента на шосето се издигаха дървените къщички на малко селце. Вратите зееха отворени, по верандите бяха насядали старци с ветрила в ръце. Повечето от тях играеха „го“, но някои просто дремеха в жегата. Джей потърси сянката на широк дървен навес край шосето и се облекчи в храстите, съвсем в тон с местните традиции. Миг преди да се качи в нисана, до ушите му долетя приглушеният звън на ритуални лентички.

Спирането не беше допринесло с нищо за охлаждането на металното купе, макар да беше паркира на сянка. Запали мотора и побърза да потегли.

На хоризонта пред него се издигаше внушителната грамада на Японските Алпи, нивите наоколо проблясваха във всички нюанси на зеленото. Слънцето внезапно се скри зад малко облаче, изведнъж полъхна хлад.

Джейк прекрасно знаеше какъв риск поема. Ако информацията на Комото е стара или неточна, той няма да открие Мариана. Ничиреншу спокойно би могъл да бъде навсякъде другаде, а скривалище за Мариана може да се окаже всяко градче или село в тази страна. Но колкото повече разсъждаваше, толкова по-логично му се струваше оттеглянето именно в планината. Защото убежището на врага му там, каквото и да е то, ще има предимството да е усамотено и следователно много по-сигурно от големия град. Особено сега, след нападението в къщата за „О-хенро“… Ничиреншу положително е взел необходимите мерки за собствената си сигурност.

Надяваше се да е прав, но едновременно с това съзнаваше, че е принуден да взема прибързани решения. При нормални обстоятелства положително би отделил повече време за размисъл. Особено тук, на територията на врага. Опасността беше наистина голяма.

Навлезе в планината. Пътят се стесни, на няколко пъти се наложи да отбива почти в канавката, за да се размине или да задмине някой от туристическите автобуси, срещащи се все по-често.

Ще вали, помисли си той и намали климатичната инсталация, която отчаяно виеше на максимални обороти. Вече се намираше на няколко хиляди метра надморска височина, жегата намаля, а въздухът стана далеч по-свеж и прохладен. Свали прозорчето и с удоволствие изложи лицето си на първите дъждовни капки, които заплашваха да се превърнат в порой. Хладният ветрец моментално го ободри.

Капките ритмично зачукаха по ламарината. „Поцу-поцу“, помисли си Джейк. Японците са известни като чувствителни хора, а езикът им описва по-скоро начина, по който се усещат нещата, отколкото конкретните им характеристики. „Поцу-поцу“ беше точно такъв израз, в буквален превод означаваше „няколко капчици тук-там“… Джейк си даде сметка, че ще се наложи да спре, ако времето рязко се влоши. Този път не е подходящ за пътуване в мокро време, завоите са прекалено остри и твърде близо до ръба на пропастта…

Изсумтя и вдигна очи към черните облаци над главата си. Те бързо изпълваха цялото небе, проблеснаха светкавици.

— По дяволите! — изруга той.

Дъждът връхлетя с огромна сила, Джейк изпита чувството, че се удря във водна стена. Всичко наоколо се размаза в сиво-зелени цветове, видимостта рязко намаля. Протегна ръка и включи чистачките.

Май е време да се спира, въздъхна в себе си той.

На няколко километра по-нагоре имаше знак за населено място и той пое към него. Скоро се озова на единствената уличка на малко селце, вече задръстена от коли и автобуси, които като него бяха потърсили подслон от бурята.

Намери си място между някаква тойота и спортен мерцедес, изключи двигателя и вдигна прозореца почти догоре. Остави малък процеп за въздух, иначе рискуваше да стане вир-вода.

Лято, въздъхна той и хвърли поглед към небето. Като дете страшно обичах подобно време. Но сега е различно… Май това не е най-подходящият сезон за възрастни…

Вратата на мерцедеса пред него се отвори. Млада русокоса жена в бяла блузка без ръкави и зеленикава ленена пола щракна елегантен синьо-зелен чадър над главата си. След нея се появи около шестгодишно момиченце, което беше копие на майка си. Двете се насочиха към отсрещната чайна с изпотени от влагата стъкла.

По потъмнялото небе пробяга зигзагообразна светкавица, миг по-късно тресна и оглушителната гръмотевица. През две коли от мерцедеса паркира взето под наем субару, от него излязоха четирима мъже. Бяха едри и очевидно имаха нужда от малко раздвижване. Започнаха да приклякат и да разкършват мускули като професионални спортисти. Единственият черен чадър преминаваше от ръка на ръка. Приличаха на алпинисти или на…

Джейк изведнъж се стегна, дланта му бавно избърса парата, започнала да замъглява вътрешната страна на челното стъкло.

Запали мотора и чистачките се включиха. Да, вече беше сигурен. Сърцето му рязко ускори ритъма си.

Позна един от мъжете, които вече се връщаха в тъмносиньото субару. След миг изръмжа мотор и колата започна да се отделя от тротоара. Дъждът видимо намаля.

КГБ. Първа главна дирекция. Което означаваше КВР.

Бурята набираше сила часове наред, могъщият й грохот постепенно запълваше планинските клисури, скоро само върховете останаха да стърчат над черните облаци.

Ничиреншу влезе вътре и започна да играе „уей ки“ на три дъски едновременно. Мариана се опита да анализира част от предстоящите ходове, но позициите бяха сложни и тя скоро се отказа. Освен това тази игра й напомняше за Джейк.

Излезе отново на верандата, макар че въздухът беше станал доста хладен, а в сенчестите ъгли — дори студен.

Аленото слънце беше кацнало като нарисувано на острия шиш Тцуруги. Тя се облегна на дървения стълб и отправи поглед надолу, към сивите талази на бурята. Измина доста време, преди да усети, че тези талази бавно пълзят нагоре и скоро ще бъдат тук. Щеше да вали…

Нисанът поднесе на един особено остър завой и застрашително се насочи към ръба на каменната балюстрада, отвъд която зееше бездънна пропаст. Зелените поляни на долината проблясваха, окъпани от дъжда, до тях имаше поне две хиляди метра.

Джейк предпазливо натисна спирачката, завъртя леко волана и направи опит да върне колата на пътя. Тялото му се вцепени от напрежение. Даваше си ясна сметка, че всяка промяна на тежестта може да се окаже фатална и затова действаше с изключително внимание.

Успя да върне колата на пътя, включи на ниска предавка и продължи изкачването. В такова време е възможно да има паднали камъни или кал, отчете механично той. Или пък опасно размекване на банкета.

Вследствие на забавянето от подхлъзването беше изостанал, синьото субару не се виждаше никъде пред него. Имаше чувството, че бурята се изкачва едновременно с него и скоро ще покрие острите зъбери на Тцуруги. Бързо започна да се смрачава, дъждът продължаваше да се лее все така обилно. Грохотът му беше толкова силен, че заглушаваше съскането на чистачките.

Добре че няма къде да се отбият, помисли си той. Пътят беше толкова тесен, че не позволяваше дори място за аварийно спиране. Гумите започнаха да вият в поредния остър завой, стомахът му се преобърна от натиска на центробежните сили. В подобно време няма да го видят, дори да подозират, че някой ги следи. Задницата отново поднесе, от устата му се откъсна проклятие. Върна колата на пътя и включи парното, за да издуха влагата от стъклата.

— Дъждът се качва нагоре.

Изправена на прага, Мариана наблюдаваше Ничиреншу, който се беше привел над средната дъска. В ръката си стискаше един черен пул, очите му внимателно оглеждаха разположението на фигурите. Положи го на едно кръстовище, вдигна бялото камъче в съседство и едва тогава я погледна.

— На тази височина бурите са доста силни — рече. — Но ти не се безпокой, тук сме в пълна безопасност.

Мариана се усмихна. Проявата на загриженост от негова страна беше доста иронична на фона на това, което я беше принудил да преживее. Една буря едва ли ще я убие…

— Като дете много обичах светкавиците — промълви унесено тя. — Баща ми знаеше това и ме извеждаше в полето по време на буря. Плачех, когато не успявах да видя така желаната светкавица… А брат ми казваше, че съм смело дете.

— Притежавала си по-силна привързаност към природата от него — каза Ничиреншу. Тонът му беше напълно неутрален, тя така и не разбра това комплимент ли беше, или порицание.

— Ничиреншу — прошепна името му тя. Очите му я гледаха така, сякаш беше кошута, внезапно изскочила на горска пътека пред краката му. Тишината се проточи. Тя не добави нищо, той не я подтикна да го стори. Колебанието й беше дълго, но накрая все пак го преодоля: — Може би е време да тръгваме…

Той поклати глава и сърцето й замря.

— Не мога да понасям повече тази насилствена изолация! Не искам дори да си представя какво преживява в момента Джейк! — очите й го пронизваха. — Нима не разбираш, че искам да бъда с него?

Главата му бавно се завъртя към сенките в ъгъла на стаята, но тя успя да улови блясъка на очите му. После падна завесата, тежка като олово. Какво ли си мисли, запита се тя.

— Ако си тръгнеш сега, със сигурност ще загинеш…

Здрачът се беше сгъстил дотолкова, че тя не успя да види помръдването на устните му. Обърканото й съзнание все пак успя да улови насоката на мислите му.

— Не разбирам защо толкова държиш на живота ми — промълви Мариана. — Аз съм жена на смъртния ти враг…

— Изпълнявам заповед — отвърна той и се отпусна на колене върху рогозката. Извърна глава и огледа дребната й фигурка до вратата, облечена в кимоно и бели чорапи. С изненада установи, че ненавистта му беше изчезнала. Сред широкия свят тя може да бъде съпруга на омразния Джейк Мейрък, но тук, в подножието на Тцуруги, е нещо съвсем различно. Не знаеше точно какво, не искаше дори да си го представи…

— Заповед — повтори унесено тя. — Може би наистина ще се окаже, че не си човек, а обикновена марионетка. Дърпат ти конците и ти подскачаш… — очите й не изпускаха лицето му. — Преди години ми дадоха една жаба, имахме час по биология… Тя беше мъртва, но аз знаех, че ако я боцна с нещо остро, мускулите й ще реагират… Ето това си ти… Мъртва жаба.

— Думи — промърмори той и извърна очи към разчертания квадрат пред себе си. — Думите не означават нищо. Важни са единствено действията — ръката му се протегна към поредния пул.

— И Джейк обича тази игра, но не мога да разбера защо. Животът трябва да се живее, а не да се запълва с някакви игри. Човек не може да мести живи хора като тези черни и бели камъчета. Животът просто е нещо различно…

— Напротив, животът е огледало на тази игра — вдигна глава Ничиреншу. — Нима някой не планира предварително твоята смърт и кражбата на „фу“?

— Но не се получи…

— Причината се крие единствено в умно избрания контра ход на противника…

Мариана започна да губи търпение.

— Какво представлява това „фу“, на което толкова много държи Джейк? — попита тя.

— Било е измислено от един древен китайски император — отвърна Ничиреншу. — Правели са го от кехлибар или слонова кост, всеки сам е избирал формата му. Понякога са се правели по няколко.

Изпълнявало е ролята на императорски печат, върховен израз на волята му. Поверявал го е в ръцете на най-доверените си слуги и по този начин властта му е нараствала хилядократно…

— Такова ли е и това на Джейк?

— Всички „фу“ са създадени за властта, притежателят им може да я прилага на практика. Предполагам, че и в този случай е така…

— Предполагаш? Значи не знаеш със сигурност…

— Откъде мога да знам? — обърна й гръб той. — Аз съм само една мъртва жаба…

Столингс започна да търси Джейк в Токио. Логично беше да се насочи към Тошима-ку. Там се намираше къщата за „О-хенро“, за територията му спореха клановете на Кисан и Комото, там Ничиреншу се чувстваше най-сигурен.

Все пак остана доста изненадан, че наистина откри Джейк. Според последната информация той трябваше да бъде в една от болниците на Колуун. Фактът, че е в Япония, имаше своето логическо обяснение, но то съвсем не пасваше със сведенията за здравословното му състояние.

Макар нещата да се подреждаха отлично за Столингс, възникна и един проблем. Столингс съвсем не беше склонен да подценява способностите на Джейк и знаеше, че рано или късно ще бъде забелязан от него. Надяваше се това да стане по-късно, разчитайки на огромното напрежение у другия… При мисълта, че може да наблюдава отстрани един човек, тръгнал да търси изчезналата си жена в територията на смъртния си враг, неволно изпускаше въздишка на облекчение.

Беше му доста странно да е противник на Джейк Мейрък. Странно и тревожно. А дори плашещо… Но страхът е здравословно чувство. Той щеше да го предпази от грешки при сблъсъка с Джейк и това беше достатъчно.

Преживя тежък момент, когато Джейк спря в града. Навалицата беше толкова голяма, че Столингс се принуди да паркира на място, от което виждаше само част от задницата на нисана.

Сега следваше нисана по тесния планински път и на лицето му играеше доволна усмивка. Макар да караше с изключени светлини, вземаше завоите с лекота и без усилие държеше колата върху плъзгавата настилка. Много по-сигурно би било да запали фаровете, но той знаеше, че не може да си позволи подобен лукс. Нисанът на Джейк летеше с висока скорост, но Столингс знаеше, че ако намали и започне да кара предпазливо, той положително ще види светлините му в огледалото.

Затова се концентрира върху пътя, който ставаше все по-коварен и поставяше на изпитание всичките му умения. Усмивката му стана още по-широка. Мислеше единствено за непосредствените трудности. И за убийството.

Навън вятърът започна да стихва. В паузата между грохота на гръмотевиците се установи тежка, изпълнена с напрежение тишина. Атмосферното налягане видимо се понижи.

— Исках да те попитам…

— Шт! — тя стреснато замълча от острия съсък и загледа как тялото му се стяга като на хищен звяр. След секунда беше изправен до нея, очите му гледаха някъде далеч. Едва сега разбра, че е наострил слух до крайност.

— Понякога скалите пренасят нагоре и най-малкия шум — тихо прошепна той. — Чувам сумтенето на животни на километър под себе си, както и птичи гласове…

Тя беше убедена, че сега чува нещо друго.

— Какво има?

— Кола — промърмори той и пристъпи към верандата. — Чувам мотора на кола, при това от място, където не би трябвало да има никакви коли…

Джейк дръпна ръчната спирачка и изскочи навън. Пороят моментално го накваси. Изкатери се по склона и пред очите му се разкри пространството зад острия завой. Синьото субару беше там, вътре нямаше никой.

Тръгнали са нагоре, съобрази Джейк. Друг път няма.

На тази височина все още се срещаха синкави снежни преспи, бързо потъмняващи от дъжда. Вятърът беше силен и запращаше ситни камъчета в лицето му. Температурата рязко се понижи и мократа риза залепна за гърдите му като късче лед.

Често беше принуден да се хваща за клони и дънери, тъй като почвата под краката му беше станала мека и податлива от пороя. Дрехите му бяха неподходящи за този род упражнения и това допълнително го забавяше.

Отчаянието в душата му се засили. Ако Мариана е с Ничиреншу, хората на КГБ несъмнено ще я открият. Изобщо не го беше грижа защо руснаците са решили да премахнат Ничиреншу, можеше да мисли единствено за жена си.

Продължи да драска нагоре, падаше и ставаше, дрехите му бързо се превръщаха в дрипи. Изпод краката му се ронеха камъни и съчки и шумно се търкаляха по стръмния склон. Но грохотът на бурята поглъщаше всичко.

Стигна до някаква по-равна площадка и рязко спря. Тялото му опасно се люшна към пропастта на крачка встрани.

Почти отвесното изкачване и тревогата за Мариана бързо изсмукаха силите му. Все още не беше се възстановил напълно. Направи няколко дълбоки вдишвания и издишвания, после отново пое нагоре. Тук стръмнината не беше толкова голяма, под краката си усети твърда скала и придвижването му значително се улесни.

Тъмнината стана пълна, можеше да се ориентира единствено по кратките проблясъци на светкавиците, които се появяваха пред очите му и после изчезваха като огнения дъх на митичен дракон.

Главата му пулсираше, рамото му изтръпваше от кратки, но изключително болезнени пробождания — сякаш някой го докосваше с оголен електрически кабел. Направи усилие и продължи да диша дълбоко, макар че дробовете му протестираха и очевидно предпочитаха плиткото, задъхано дишане на недостатъчно тренирания човек… Това го разтревожи сериозно, тъй като беше сигнал, че едва ли ще може да разчита на тялото си при опасната обстановка, в която щеше да попадне съвсем скоро. Даваше си ясна сметка, че не го ли постави под контрол, с него е свършено. А и с Мариана също.

Не мисли за това, заповяда си той. Но болката в гърдите му се усилваше от липсата на кислород, той бавно започна да губи вяра в себе си. Вече съм прекалено стар, рече си. Преди десет години, а дори и само преди пет, нямаше и да помисли за болница при контузиите, които получи вследствие на експлозията. Но сега…

Стига, заповяда си отново той. Просто продължавай напред! Не гледай нагоре! Концентрирай се върху следващата стъпка, и нищо повече! Ето, точно така! Продължавай да вървиш, старче! Старче, старче!

Повтаряйки тази дума като заклинание, Джейк прогони от съзнанието си гнева и гордостта, извика на помощ последните резерви на тялото си и продължи да пълзи по голата скала.

Най-сетне стигна гребена, дъждът и суграшицата го блъснаха с нова сила. Оттатък се простираше нещо като широка поляна. Приведен ниско към земята, дой се огледа за прикритие. И откри руснаците. Тъмни, едва забележими сенки, които бавно пълзяха оттатък откритото пространство, обрасло с висока трева. След това вече ги нямаше. Очевидно отвъд поляната започваше стръмно спускане.

Скован от студ, Джейк запълзя подире им. Придвижваше се напред с помощта на лактите, тялото му изобщо не се надигаше от тревата, която не беше достатъчно гъста, за да го скрие изцяло. — Беше на тридесетина метра от тях, когато до слуха му долетяха изстрели. Извърна глава надясно, изчака поредната светкавица и успя да зърне очертанията на някаква малка сграда. Пред нея пробяга неясна фигура. Кой беше това? Пороят му пречеше да вижда и той се надигна.

В следващата секунда над него, сякаш само на метър, тресна оглушителен изстрел.

Ничиреншу я бутна навътре. Тя разбра какво искаше да й каже — да стои в хижата, независимо от развоя на събитията. Мариана проследи с очи как слиза от верандата и тръгва през поляната, спускаща се по посока на близката гора.

Останала сама, тя се върна на терасата и се опита да открие фигурата му в сгъстяващия се мрак. После влезе в стаята и сложи резето на вратата. Изправи се до дъските за „уей ки“ и неволно потръпна. Изведнъж й се прииска да знае правилата на тази игра, които, според това, което беше чувала от Джейк, напълно се покриват с правилата на живота. Започна да кръжи около дъските, правейки отчаяни опити да се концентрира.

Дъждът от куршуми, който се стовари върху задната врата, я завари напълно неподготвена. Тя подскочи, от устата й се откъсна остър писък. Умът й се парализира от ужас, отстъпвайки пред инстинкта на подгонения звяр.

Хвърли се към предната врата и махна резето. Спъна се в дървените чехли, изрита ги от краката си и хукна навън. Пороят я погълна, инстинктът я насочи в посоката, в която беше изчезнал Ничиреншу.

Оперативните агенти на КГБ я засякоха и спокойно тръгнаха подире й. Пистолетите леко се поклащаха в ръцете им. Шумът от бурята поглъщаше всичко наоколо, но и в тихо време руснаците едва ли биха усетили приближаването му. Страхът и рязко увеличеното ниво на адреналина в кръвта разтягаха устните му в зловеща усмивка. Вече беше съвсем близо до мястото.

Най-едрият се извърна в момента, в който Джейк връхлиташе отгоре му с „ирими наге“ — класическата хватка за начало на ръкопашен бой. Телата им се сблъскаха, руснакът очевидно реши да се възползва от височината и теглото си, които бяха доста над тези Джейк. Но твърде скоро разбра, че това е едно илюзорно предимство.

Вместо да се отдръпне в защита, Джейк продължи движението си напред. Това беше едно от основните предимства на „ирими наге“ — улавяне инерцията на противника и използване на част от собствената му енергия.

Джейк се стрелна към лявата ключица на руснака и я стисна в парализираща хватка, тялото му се огъна под тежестта на близо стоте килограма на противника. Рязко повдигане на десния лакът и руснакът се люшна назад, изгубил равновесие. Тялото на Джейк остана изправено, но коленете му светкавично се свиха. Краката на руснака се подчиниха на законите на инерцията и продължиха напред, докато торсът му вече се насочваше към земята. Джейк не го остави да падне, а още във въздуха му нанесе жесток удар в бъбреците. Онзи изохка и се строполи по гръб, понечи да се надигне, но втори силен удар, този път в слънчевия сплит, го прикова на земята.

Джейк простена от болка, но движението на лявата му ръка продължи. Улучи китката на втория руснак, който насочваше пистолета си в главата му, после сграбчи протегнатата ръка между дланите си и го дръпна с рязко въртеливо движение. Онзи беше достатъчно опитен и бързо стигна до решението да се възползва от свободната си ръка. Но Джейк беше малко по-бърз от него и лявата му ръка блокира тежкия удар на сантиметър от слепоочието. Кракът му зае позиция зад тялото на руснака, рязко го дръпна напред. Другият започна да се завърта и това беше достатъчно. Джейк отскочи встрани и нанесе силен удар по оголения за стотна от секундата врат на противника. Той изохка и се строполи с лице в тревата, а Джейк вече тичаше към фигурата на поредния си противник, мяркаща се в края на поляната.

Ничиреншу усети, че има някой зад гърба му. Сетивата му бяха насочени към фигурите на стотина метра от него с такава пълна концентрация, че му бяха необходими няколко секунди, за да осъзнае новото присъствие.

Намираше се близо до ръба на скалата, по-голямата част от времето си беше използвал да преодолее гъстите храсталаци пред нея. Не успя да открие руснаците и вече мислеше да търси закрилата на вековните кедри наблизо. Но тогава се разнесоха изстрелите и той промени посоката на движението си. Искаше веднага да се върне в хижата, но се натъкна на неочакваното препятствие. Сега си даваше сметка, че и най-малкото движение от негова страна ще бъде достатъчно, за да го засекат. Реши да пълзи.

Но плановете му бяха променени от Мариана. Обзета от ужас, тя тичаше право насреща му и той неволно се надигна. Усети я твърде късно, тъй като беше дълбоко концентриран в мисълта си за незабелязано оттегляне. Но сега разбра, че тя не е на себе си и едва ли си дава сметка къде се намира. Още няколко крачки и ще падне в бездънната пропаст оттатък ръба на скалата!

А после видя и тях. Две огромни мечешки фигури, вървящи подире й леко приведени напред. В ръцете на единия имаше дълга пушка с оптически мерник, другият стискаше пистолет.

Времето изтичаше. Ничиреншу измъкна от дрехата си два къси, леко извити ножа, известни с името „шурикен“. Замахна веднъж, втори път… Руснаците паднаха като шперплатови мишени в стрелбище.

Обърна се и хукна след Мариана. Беше далеч пред него, краката й пъргаво заобикаляха ниските храсталаци. Епизодичните светкавици очертаваха приведената й фигура. Ничиреншу беше по-бърз от нея, освен това познаваше терена. Разстоянието между двамата бързо се скъсяваше. На няколко метра зад гърба й той вече беше сигурен, че ще успее да я спре.

В същия момент тресна изстрел. Много по-късно си даде сметка, че той съвпадна с мига, в който Мариана рязко отскочи встрани и потъна в храсталаците на буковата гора. Буда, възкликна в себе си той. Изстрелът дойде от отсрещната страна на пропастта!

Суграшицата порозовя. Между замръзналите дъждовни капки върху кимоното на Мариана се плъзнаха червени вадички. Ничиреншу видя точно къде е улучена и отчаяно стисна клепачи. Шията й леко потрепваше, очите й се отвориха и се заковаха върху лицето му.

— Мариана-сан…

За пръв път произнасяше името й.

Тя отвори устни да каже нещо, но в същия момент земята под тях се превърна в лепкава кал и започна да се движи…

Ничиреншу инстинктивно сграбчи стеблото на близката бреза, но Мариана беше безпомощна. Тялото й се люшна и падна в разтворилата се от земното свличане яма, на някакви си метър — метър и половина от него. Той протегна свободната си ръка, пръстите им се докоснаха. В следващия миг усети, че тя пъха нещо в дланта му. Не можеше да отмести поглед от очите й.

Бездънни и чисти, пламтящи от силата на духа. Потънал в тях, той разбра, че не иска да предаде тази жена в ръцете на смъртта…

— Не! — отчаяно изкрещя Джейк. Тялото му се стрелна напред, ръцете му измъкнаха пушката от Столингс. Понечи да стовари приклада й в оголеното му гърло, единственото му желание беше да смаже ларинкса на този гад. Но тялото му отказа да се подчини. Имаше чувството, че в продължение на седмица са го шибали с кожен камшик, рефлексите му блокираха.

Столингс го отхвърли от себе си и му нанесе силен удар в корема. Джейк падна на колене, в очите му плисна кал, ръцете му инстинктивно посегнаха към краката на противника.

Столингс нямаше време да се разправя с него. Преметна през рамо пушката с оптически мерник и започна да се спуска по хлъзгавата трева. Каква бъркотия, Господи, въздъхна в себе си той. Откъде се взеха проклетите руснаци тук?!

Отговорът на този въпрос не беше толкова важен, още повече, че беше изпълнил задачата си. Сега едва ли е времето за решаване на главоблъсканици. Знаеше, че след секунда Джейк отново ще е на крака и никак не му се искаше да влиза в ново единоборство с него.

Пое дълбоко дъх и се плъзна по почти отвесния склон към дъното на дерето. След миг фигурата му се стопи във воя на бурята.

Джейк се изкашля и изплю кръвта от устата си. Дишаше тежко, главата му беше замаяна, ушите му бучаха. Безпомощен като ранен звяр, той безсилно се облегна на близкото дърво. Възстанови се за няколко секунди и запълзя към ръба на скалата. В ушите му отекна тежък тътен, очите му видяха как оттатък пропастта земята се раздвижи и се понесе надолу.

Бурята беше изгубила голяма част от своята сила, мракът бързо се вдигаше. Това му позволи да зърне женската фигура сред кафявата пръст, примесена с коренища и камъни. Лежеше на лека издатина на скалата, само на два-три метра от горния ръб на пропастта. Беше напълно неподвижна, с широко разперени ръце. Ръкавите на изпокъсаното кимоно се вееха на вятъра, дъждът шибаше право в лицето й.

Сърцето на Джейк сякаш спря, вътрешностите му се разтопиха.

Мариана!

Ох, защо информацията на Комото не излезе фалшива, проплака в себе си той. Очите му не я изпускаха нито за миг. Господи, лежи там, отвъд бездънната пропаст, а той не може да й помогне! Умира заради неговите грехове, заради неговата небрежност и егоизъм! Спомените за дните след завръщането му от реката Сумчун се стовариха върху съзнанието му със смазваща сила. Дни, които биха могли да прекарат заедно, но не го сториха. Дни, които биха могли да запълнят с любов!

Престана да я обича в момента, в който намрази себе си.

Този процес започна при реката Сумчун, сега предстоеше неговият финал… Мариана умираше, а той не можеше да направи нищо за нея. Разделяше ги бездънна пропаст… Може би същата онази, която ги беше разделяла през последните три години, но този път придобила реални измерения… Той не можеше да е близо до нея, но някой друг очевидно беше заел мястото му. Кой?

Една ръка се протягаше към неподвижното й тяло. Нима ще я блъсне в пропастта? Забеляза как скалната маса под нея леко помръдва… Ех, ако можеше да извърне очи и да го види! После в ушите му блъсна тежък тътен…

— Мариана!

Викът му отекна ясно сред затихващия вой на бурята и потъна в пропастта. Тялото на Мариана го последва. Проблесна в здрача, завъртя се като безпомощна мушица под тласъците на ураганния вятър, после изчезна…

Джейк бавно отмести очи от ужасяващата празнота, облятото му в сълзи лице се извърна към отсрещния бряг, пръстите му несъзнателно драскаха в калта. Край тънка бреза на самия ръб на насрещната скала се надигна неясна фигура. Изтегли се на безопасно място и бавно се обърна. Очите им се срещнаха над страховитата цепнатина в земната гръд.

Джейк и Ничиреншу.

Лято — есен 1910 / Лято 1921 — пролет 1927

Сучоу Шанхай

През 1895 година, точно пет години преди раждането на Ши Зи-лин, Китай прекратява съпротивата си срещу фанатизираната и крайно дисциплинирана японска армия. Според мирния договор от Шимоносеки Япония получава остров Формоза и свобода за Корея. Така Япония не само успява да разбие монолитната китайска империя, но и се превръща в световна сила, с която всеки трябва да се съобразява.

Впоследствие Русия, Германия и Франция се обединяват в усилията си да изтласкат японците от завладяния с цената на реки от кръв полуостров Лиаодонг, но те все пак запазват едно от най-важните завоевания на мирния договор — да развиват тежка индустрия по китайското крайбрежие, в точно определени пристанищни градове.

Дори проницателните и могъщи английски „тайпани“, основали изключително печеливши компании в Шанхай и неговите околности, не могат да допуснат подобно развитие на събитията. До този момент те изкупуват суровини от огромни площи на азиатския континент и ги продават с шеметна печалба на останалия свят.

Заводи в Шанхай! За времето си това е било направо фантастична идея, тъй като в Свободната зона около града е имало само няколко малки работилници за производство на коприна. Местните тайпани са били лишени от инициатива в това отношение от Договора за сътрудничество между Великобритания и Китай, подписан още през 1842 година. Сега обаче получават всички шансове да догонят промишленото производство на основаните от Япония предприятия.

Ето защо японците играят важна роля в историята на Китай, а и в личния живот на Зи-лин. Макар че е роден в Сучоу заедно с още двама братя, той още като младеж се преселва в Шанхай. Никога не забравя родния град, чиято най-голяма забележителност са прекрасните градини. Кръщават го на една от тях — „Гората на лъвовете“…

Днес всички градини са обществена собственост. Но преди години са били частни, единствено собствениците им са имали възможност да се наслаждават на тяхната красота. Те били уморени от обществена дейност мандарини или просто местни богаташи, закупили най-хубавите парцели в Сучоу за своите вили и градини. Но вили има и на други места в Китай, докато градините, наречени „юани“, са били нещо наистина изключително.

Създадени повече за съзерцание, отколкото за наслада, „юаните“ са родоначалниците на будистките градини „дзен“, които по-късно придобиват популярност и оттатък Южнокитайско море, в Япония…

Градината, която Ши Зи-лин помнеше най-добре, се намираше от двете страни на тясна и сенчеста пътечка, по която едва се разминаваха двама души. В нея се влизаше през дървена порта в каменната стена, опасваща цялото имение.

Големи „юани“ се срещаха рядко. Джианът на такава градина задължително трябваше да бъде архитект, поет и скулптор, а такива хора се срещат рядко дори и в Китай. Терминът „джиан“ е имал различен смисъл през вековете. През отделни периоди от китайската история е означавал „генерал и военачалник“, „велик шампион по уей ки“, „небесен страж“… Но в онзи период е означавал преди всичко „творец“.

Основната цел на „юана“ е да изгради максимален брой различни перспективи в рамките на минимално пространство.

Главната забележителност на тази градина беше лятната беседка, наречена „тинг“. Разположена в западния край, тя се отличаваше с изящество и деликатна красота. „Прилича на младо момиче, изпаднало в дълбоко съзерцание“, мислеше си понякога Зи-лин. На гладката повърхност на планинско езеро, отразяващо по несъвършен и именно затова вълнуващ начин предметите, които го заобикалят.

Когато обаче човек остане достатъчно дълго в градината, той започва да усеща беседката не като изолиран елемент, а като съставна част от красивата конфигурация, като един от начините да се подчертае абсолютният покой на това място.

Зи-лин още помнеше рефрена на популярната песничка от детството си:

На небето се намира раят,

на земята той е Сучоу и Ханджоу…

Недалеч от лятната беседка се издигаше малко хълмче, от което гледката към „юана“ променяше напълно своята перспектива. Отначало Зи-лин мислеше, че джианът е имал изключителен късмет да купи хълмист терен, тъй като Сучоу се намираше в центъра на плоска като длан равнина. Доста по-късно разбра, че хълмчето е изкуствено. В основата му лежаха докарани, Бог знае откъде, камъни, върху тях беше натрупана почва, засадена с най-различни растения. Работата беше майсторска, едва ли някой би се усъмнил, че това не е естествено творение на природата.

Изненадите бяха част от очарованието на градината, но едновременно с това и част от собственото му възмъжаване. Като „ху ши“ — „езерните камъни“. Макар и изключително приятни с ерозиралата си от природните стихии повърхност, тези камъни също не бяха това, което изглеждаха на пръв поглед. На дъното на езерцето бяха поставени от джиана, още когато е бил млад.

Зи-лин прекарваше дълги часове на брега, обрасъл с тръстика и млад бамбук. Гледаше ленивите пъстърви в бистрата вода и разсъждаваше за живота.

След много години разбра, че именно тук се бяха оформили основните му възгледи за битието и за деловата дейност, която развиваше. Без съмнение сърцето на джиана-собственик би се изпълнило с гордост, ако можеше да разбере на каква благородна цел са служили изящните му творения. Едновременно с това обаче трябваше да му се признае и пряката заслуга за незабележимите промени в съзнанието на младия Зи-лин. Очевидно беше прозрял особените качества на този младеж.

Един горещ летен следобед той напусна сянката на беседката и бавно се насочи към брега на езерото, на който се беше отпуснал Зи-лин. Слънцето здраво напичаше, цикадите пееха оглушителната си песен, а птичките мълчаха сред клоните на дърветата, омаломощени от жегата. Небето беше бледо, малките облачета дори не помръдваха.

Джианът прекоси дървеното мостче, покрито с блестящочервен лак, което беше изградил със собствените си ръце. В далечината, разкривена от горещия въздух, белееше редицата от „хуа чуанг“ — многоъгълните рамки на прозорчета, които бяха голямата му гордост. Те бяха направени от сушена и след това изпечена глина, която после се покриваше с бяла боя. За всяко едно от тях беше отделил по осем-девет месеца от времето си и може би затова ги обичаше като собствени деца. Той самият нямаше наследници. Жена му беше починала при неуспешен опит за раждане преди много години, а той не се беше оженил повторно.

— Всичките ми посетители са твърдо убедени, че този юан е естествено творение на природата — промълви той. — Отначало се опитвах да обясня, че всичко е плод на моите виждания за изкуството, но реакцията им беше странна… — усмихна се на откритото детско лице, вдигнало се към него, и добави: — Всички без изключение предпочитаха да вярват в съвършенството на природата… — взе малката ръчичка на Зи-лин и добави: — С изключение на теб, разбира се… Как мислиш, защо е така?

Зи-лин се замисли. Очите му следяха гъвкавите движения на рибите в бистрата вода, душата му се изпълни с желание да бъде като тях — пъргав, смел, самоуверен в живота…

— Може би защото аз предпочитам да вярвам в съвършенството на човешката душа, вуйчо — отвърна той, прибягвайки до старото почтително обръщение.

Джианът замълча, очите му не изпускаха лицето на момчето, което говореше по-мъдро дори от улегналите учени, които познаваше.

— Мисля, че съвършенството е най-дефицитната стока на този свят, млади братко — промълви най-сетне той и стисна ръката му. — Но на моя гръб има далеч повече от твоите десет години, следователно понятията ни за съвършенство могат да бъдат и различни…

— Значи тук не си щастлив?

— Щастлив съм, млади братко — усмихна се джианът. — Но не съм доволен. Между двете неща има известна разлика. — Пусна ръката на Зи-лин и хвърли едно гладко камъче в езерото. Пъстървите се струпаха около мястото, вероятно в очакване на храна. После бавно се пръснаха. — След известно време ще разбереш, че животът е едно постоянно търсене.

— На съвършенството ли? — пожела да узнае Зи-лин.

— За някои хора може би… Докато други разбират, че на този свят няма място за съвършенство…

— Но това не би трябвало да ги спира, нали?

— Е, да… — показалецът му предупредително се вдигна: — Но има и хора като мен, които не желаят да открият съвършенството…

— Защо?

— Защото животът е възможен само в състояние на доволство. Понякога си мисля, че смъртта е единственото съвършенство, което е достъпно за нас…

— Ами Буда?

— Аз не съм Буда — замислено отвърна джианът. — Нито пък ти, млади братко… — Тъгата се спусна в очите му като черна мантия. — Ще растеш и ще правиш грешки… С всички е така. Но трябва да продължаваш напред и да извличаш поука от грешките си. Глупак е не този, който допуска грешки, а който ги повтаря.

Останаха още дълго под палещите лъчи на следобедното слънце. Не говореха, всеки предпочиташе да потъне в съзерцанието на прекрасния юан…

Лятото свърши, дойде есента. Зи-лин потъна в училищните си задължения. В семейството му все по-упорито се говореше, че ще се преместят на юг преди началото на зимата, може би чак в Шанхай.

Когато намери време да се отбие в градината, вратата се оказа заключена. Това беше необичайно и той с разтуптяно сърце се затича покрай стената към входа на вилата.

Отвори му непознат човек. Беше облечен в дълга роба като монасите от близкия манастир.

— Да?

— Моля да ме извините, но аз търся джианът на тази вила — промълви Зи-лин, опитвайки се да надникне зад широкия гръб на монаха.

— Аз съм — усмихна се мъжът.

— Не разбирам — смаяно промълви Зи-лин. — Аз често идвах тук и…

— О, имаш предвид предишния собственик — кимна монахът.

— Предишният?

— Доколкото зная, той е бил запален комарджия — отвърна онзи. — Изгубил е този юан на играта „фан тан“, после имотът е бил закупен от нашия манастир… — отстъпи крачка назад и разтвори по-широко вратата: — Но това не пречи да си добре дошъл тук, млади братко — на устата му се появи лека усмивка. — Тук може би ще научиш повече, отколкото в училище…

— Но къде е джианът? — смаяно попита Зи-лин.

— Нямам представа — сви рамене монахът, после на кръглото му лице отново се появи усмивка: — Защо не влезеш? Винаги има какво да научиш при нас…

Но Зи-лин вече тичаше по прашната пътека, следван по петите от разлаяно куче.

Въпреки усилията си, не научи нищо повече за джиана. И може би така стана по-добре. Този човек беше свързан с градината и Зи-лин предпочиташе да си го представя сред бамбуковите и лимонови дръвчета, сред ирисите и разкошните олеандри. Лицето му беше умно и интелигентно, но под ноктите му винаги имаше кал, а коленете му бяха вечно влажни от земята.

Като дете беше на прага на отчаянието, защото не си взе нищо за спомен от тази прекрасна градина. Дори едно камъче — като онова, което джианът беше хвърлил в езерото през онзи горещ следобед. Но сега се радваше, че е станало така. Онова, което джианът беше посадил в градината, трябваше да си остане там. А идеите му така и така се загнездиха дълбоко в съзнанието на момчето.

Приложени в живота, тези идеи направиха Ши Зи-лин един изключително състоятелен човек. Затворен в рамките на своя юан, джианът беше успял да създаде нещо много по-могъщо и трайно от илюзиите. Но повечето хора не разбираха това и изправени пред илюзиите, и само пред тях, те неминуемо изпитваха дълбоко разочарование.

Зи-лин обаче прозря истината зад тях. Джианът беше създал настроения и чувства. Онези, които влизаха в градината без никаква представа за нейните тайни, изпитваха вълнение, а това означаваше промяна.

Младият Зи-лин беше достатъчно интелигентен, за да приложи същата тактика и в живота си. Дадеш ли на хората това, което искат, те не се интересуват дали то е истина или обикновена илюзия. Оставени на своите инстинкти, хората вярват в това, което би им носило най-голяма полза. Този закон се разкри с пълна сила пред момчето, когато се наложи да напусне Сучоу.

Шанхай се радва на най-доброто разположение сред всички китайски градове. Той е единственото пристанище в централната част на страната, което не е откъснато от вътрешността от някоя висока планинска верига. Освен това е свързан по естествен начин с устието на река Яндзъ, около която се простира най-плодородната долина в целия континент.

За щастие на Зи-лин, баща му — един изключително способен инженер, беше повишен и изпратен да доказва своите качества на ново поприще, при това именно в Шанхай.

До подписването на договора от Шимоносеки търсенето на квалифицирани инженери в Китай беше ограничено. Затова би могло да се каже, че деловите качества на Зи-лин, придобити далеч преди да им дойде времето, бяха нещо като родова черта.

Започналата през 1895 година индустриализация на Шанхай позволи на семейство Ши да напусне провинциалното спокойствие на Сучоу и да се гмурне в напрегнатия живот на града — вече един от най-големите в страната.

Шанхай предложи не само повече пари и възможности за изява на бащата, но и отлични условия за образование на Зи-лин и братята му. Той и най-малкият му брат се записаха в университета Футан, докато средният предпочете Техническия институт.

Мирогледът на Зи-лин се разшири значително. Научи английски, създаде си нови приятелства, разбра как мислят не само „чуждестранните дяволи“, но и преподавателите му. Всичко това обаче не изтри от съзнанието му спомена за усвоеното в онази прекрасна градина на детството, а по-скоро му придаде допълнителна сила.

Китайците от доста време насам не управляваха всичките си земи, но за Зи-лин мнението на преподавателите и по-възрастните от него по този въпрос беше без никакво значение. Възрастните бяха склонни към някакво конфуцианско търпение. „След като Вътрешното царство е в китайски ръце, все някога ще си възвърнем и останалите територии.“ Така разсъждаваха те, така учеха и своите възпитаници. На търпение и покорство пред „чуждестранните дяволи“.

От друга страна, поколението на Зи-лин беше изпълнено с желание за промяна, повечето младежи бяха готови да прогонят със сила чужденците и да прекратят унизителното си положение в разделеното общество.

За Зи-лин те бяха просто глупаци. От джиана беше научил, че човек трябва да анализира грешките си, а не да ги повтаря. Да ги използва като урок и да върви напред. Такава беше според него съдбата на народа му.

Най-много му тежеше фактът, че китайците сами бяха предали управлението на страната си в ръцете на чужденци. Хората от Запада са били достатъчно умни да се възползват от дрязгите и противоречията вътре в страната и да я подчинят на волята си.

В средата на XVIII век империята била в разцвет. Само за четиридесет години населението се увеличило с повече от 130 милиона души. Били проведени решителни реформи в областта на селското стопанство, в резултат на които започнало отглеждането на нови култури като царевица и тютюн. Появили се многобройни държавни и частни предприятия в областта на металургията, производството на порцелан и коприна, в тях намерили препитание стотици хиляди наемни работници.

Но заедно с просперитета се родило и желанието за експанзия. Империята започнала да воюва срещу елеутите в Централна Азия, както и срещу Бирма на югозапад.

Но за неразвити в промишлено отношение държави, какъвто е бил Китай в онзи период, войната често носи повече вреда, отколкото полза. В случая се стигнало до рязко отслабване на династията Манчу, която управлявала страната. За сметка на това укрепнали нейните противници, започнали да никнат тайни общности.

Китай бил изправен и пред тежки външни проблеми. Царска Русия окупирала Сибир, Англия създала колониална империя в Индия, Холандия я последвала със своите Източноиндийски територии. Тези земи, традиционно убежище за китайските емигранти, твърде скоро се превърнали в опасност. В Индия живеели милиони китайци, които следели отблизо хода на събитията в родината и чакали удобен момент за сваляне на династията Манчу.

Англичаните, които през 1839 година завладели Кантон, трупали огромни печалби от нелегален износ на опиум и така уравновесявали търговския си баланс.

През същата тази година един мандарин на име Лин Дзеху решил да даде урок на „чуждестранните дяволи“, надявайки се да укрепи силно подкопаната централна власт на Китай. Но англичаните, опитни във воденето на бойни действия, реагирали бързо и решително. Бойните им кораби се появили в залива на Хиджанг и сравнили със земята фортификациите на брега. През юни 1842 година англичаните завзели Шанхай и Нанкин, след което китайците поискали мир. Англия получила достъп до петте най-големи пристанища по крайбрежието, но най-важната им придобивка била установяването на протекторат над Хонконг.

По мнението на Зи-лин именно това бил моментът за политическото стабилизиране на страната. Правителството просто трябвало да поиска от „чуждестранните дяволи“ да оставят своите войски на китайска територия и така династията Манчу положително би се закрепила на власт. Това не било сторено и последиците се оказали фатални.

Заети с потушаване на мюсюлманските въстания в Юнан и Туркестан в края на десетилетието, управниците скоро били изправени пред нова, още по-голяма опасност.

Започнала да набира сила една фракция, известна под името Тай Пинг. Добре дисциплинирана и въоръжена, тя скоро завзела провинцията Гуанг-кси, а през 1852 година безредиците се прехвърлили и в Ханкок. Само година по-късно лидерът на бунтовниците Хонг Ксикуан обявил Нанкин за столица на Тай Пинг Тиан Го — Небесното кралство на вечния мир. Той започнал да издава декрети, да мобилизира нови хора в армията и тръгнал на север срещу Пекин.

От неприятностите на Манчу се възползвали британците и французите, решили да разширят своето присъствие в Китай чрез нова военна кампания.

Едва справила се с въстанието на Тай Пинг, императорската армия се изправила срещу оръдията на „чуждестранните дяволи“. Същевременно Тай Пинг започнали наново да се организират в южните райони на страната. През октомври 1860 година английските и френските войски навлезли в Пекин, но китайците все още не осъзнавали напълно европейската заплаха.

„Чуждестранните дяволи“ започнали да плячкосват летните дворци. Един приятел на Зи-лин видял с очите си техните варварски действия. Всичко по-ценно било заделено настрана, за да бъде изпратено на кралица Виктория и Наполеон, останалото било оставено на войниците. Пораженията обаче били толкова големи, че командирите на европейските части наредили дворците да бъдат изгорени, за да прикрият следите от тях.

Правителството било принудено да отстъпи пред исканията на чужденците. Най-накрая започнало да става ясно, че макар и далеч на север, столицата е толкова беззащитна, колкото Хонконг, Шанхай, Кантон и останалите южни градове.

Бил подписан Пекинският мирен договор, според който нови единадесет пристанища били отворени за международна търговия. Чужденците получили допълнителни права — да организират концесии, да се занимават с мисионерска дейност, да притежават имунитет срещу вътрешните закони на страната.

В замяна на всичко това европейците подкрепили императорската армия в борбата й срещу въстанието на Тай Пинг. През юли 1864 година Нанкин отново паднал в ръцете на Манчу, но въпреки това властта на династията била силно отслабена.

Зи-лин беше убеден, че и тук Манчу са проявили неразбиране по отношение целите на врага. Ако бяха внедрили достатъчно свои агенти в, редиците на Тай Пинг, те несъмнено биха разбрали, че бунтовниците се разкъсват от вътрешни противоречия, особено след поражението им в предградията на Пекин. И биха стигнали до заключението, че точно в този момент едва ли имат нужда от чуждестранната армия.

Сун Тцу е писал, че онзи, който тръгва на бой с врага, без предварително да е внедрил свои шпиони в редиците му, заслепен от алчност за злато и почести, не е никакъв генерал и не притежава стратегията на победител.

Но членовете на династията Манчу очевидно не са били последователи на Сун Тцу.

Междувременно властта започва да се тревожи от действията на французите в съседен Анам. През 1883 година в югозападните провинции на Китай избухва война и французите получават правото за свободна търговия в два от граничните градове.

Раздробяването на някога великата страна е пред своя край. Европейците държат в ръцете си всички подстъпи към нея. В самата й територия имат концесии за земя, под тяхно управление е дори строителството на държавната железница. Остава само разделението на „сфери на влияние“ и този акт не закъснява. В началото на новия век руснаците получават северната част на Китай, германците — Шандонг, англичаните — устието на Яндзъ, а французите — югозападните територии.

В същото време обаче нараства популярността на Йи Хе Туан — най-могъщото и най-ксенофобското тайно общество, съществувало някога в Китай. Европейците го наричат „Обществото на боксьорите“. В първите години на XX век избухва голямото Пекинско въстание, което принуждава чуждестранните войски да окупират дори Императорския дворец. Единадесет години по-късно избухва революцията, довела до създаването на Република Китай.

Възгледите на Зи-лин по всички тези исторически събития рязко се различаваха от възгледите на неговите учители. По отношение на „чуждестранните дяволи“ той не проявяваше нито ксенофобия, нито покорство. Приемаше присъствието им в родината си по начин, който е съвсем необичаен за повечето му сънародници. Защото бе убеден, че има начини Китай да спечели от присъствието на европейците — точно както те бяха спечелили от него. Това свое убеждение той дължеше на задълбочения размисъл в градината на джиана, разбрал отрано каква могъща сила представлява илюзията.

Защо да искам отстраняването на чужденците, когато мога да ги използвам за собствена изгода и за благото на страната си? Така мислеше той.

След потушаването на бунтовете на „боксьорите“ настъпва златният период на европейците в Китай. Но той бързо приключва и през 1906 година нещата поемат по коренно различен курс.

Японската победа над царска Русия звучи като звън на огромна камбана, нейният екот отеква над цял Китай и вдъхва нови сили на революционерите националисти. Техен предводител е Сун Жонгшан, известен на запад като доктор Сун Ят-сен. Той е родом от Кантон и има подкрепата на южнокитайската буржоазия. Но далеч по-важна е подкрепата на китайските студенти на Запад и богатите сънародници в чужбина, които финансират първоначално фондацията му, наречена Тонг Менг Хуй, а по-късно и официалната му партия — Гуоминдан.

Умен и проницателен човек, Сун Ят-сен знае как да се възползва от слабостите на властта и народното недоволство. За кратко време авторитетът на Гуоминдан в Пекин става огромен и непоклатим, докато този на управляващата династия се смалява и изчезва.

През 1908 година умира императрица Сикси от династията Куинг, в родословното й дърво липсва достатъчно възрастен наследник на трона. На него се възкачва двегодишният Пуи и това води до остра борба за надмощие между регента, който е и баща на невръстния император, и фракцията на генерал Юан Шикай.

През 1911 година правителството решава да национализира железниците. Това е удар, насочен срещу новата капиталистическа прослойка в страната. Този акт е като пистолетен изстрел, даващ началото на остри вълнения. Навсякъде из страната избухват бунтове и правителството се принуждава да иска помощ от генерал Ши кай. Но генералът усеща накъде духа вятърът и застава на страната на бунтовниците.

Той добре знае към кого трябва да се обърне и през декември същата година делегация от представители на почти всички провинции отива при Сун Ят-сен с предложението да го издигне за президент на страната. Сун приема, но само тридесет дни по-късно отстъпва поста си на генерал Шикай. Този ход се оказва мъдър и далновиден, тъй като само след месец генералът постига това, което Сун Ят-сен едва ли би могъл да стори — абдикацията на последния император от династията Куинг. За тази своя заслуга Юан Шикай получава поста временен президент на новата китайска република.

Но после добрият генерал изневерява на революцията. Изкушението да наследи трона и да създаде собствена династия се оказва твърде силно. Той издава декрет за разпускането на Гуоминдан и Парламента, създаден през 1913 година. Това поставя началото на нови вълнения. Шикай умира през 1916 година, без да постигне императорски статут, оставайки си един обикновен военен.

В Пекин се създава временно правителство, което е слабо и неефективно. Сун Ят-сен на няколко пъти се опитва да изгради „национално правителство“ в Кантон, но единственото, което постига, е спечелването на провинция Гуандонг за своята кауза.

На фона на тези горещи политически събития се развиваше и любовта на Зи-лин с необузданата Май. Той я срещна през нощта на 1 юли 1921 година в Шанхай, по време на първите митинги и демонстрации, които осемнадесет години по-късно щяха да доведат до широкомащабна революция.

Същата нощ беше основана Китайската комунистическа партия. Макар и погълнат от историята, която буквално се твореше около него, Зи-лин не можеше да откъсне очи от тази прекрасна и пламенна революционерка, която, въпреки че беше в едно помещение с него, му се струваше безкрайно далеч.

Тя беше много млада, още ненавършила двадесет. Беше пълен сирак и това може би обясняваше решителното й поведение, далеч от женската деликатност. За разлика от повечето младежи, които се срамуваха да проявяват интерес към нея, Зи-лин бързо се покори на неотразимото й привличане.

Той беше на двадесет и една години, далеч по-зрял и уравновесен от нея, благодарение на доброто си образование и културната среда, в която беше живял. Лишена от всичко това, тя разчиташе на верния си усет и може би това беше основа за връзката между тях. Както и фактът, че по свой начин Май също разбираше значението на илюзиите.

През онази нощ Зи-лин изобщо не подозираше каква решаваща роля ще изиграе комунистическата партия в бъдещото развитие на Китай. Дойде на това събрание, воден от изключителния си нюх. Остана там не защото беше особено въодушевен от комунистическите идеи, а заради Май. Но остана и това беше главното.

Измина доста време, преди да набере кураж и да я разгледа по-отблизо. Беше дребно и стройно момиче със загоряла кожа и с осанка на момче. Това съвсем не означаваше, че не притежава достатъчно женственост. Напротив, беше прекрасна и вълнуваща, но момчешката осанка се дължеше на неукротимия й дух. Едно мъжко качество, според това, което мислеше дотогава Зи-лин.

— Член ли си? — попита той, след като успя да си пробие път до нея. Не притежаваше почти никакъв опит с жените и това беше първото нещо, което му хрумна.

— Аз съм сътрудничка на Сун Ят-сен — отвърна тя с блеснал от вълнение поглед. Зи-лин веднага забеляза, че в този поглед липсва фанатизмът, който го караше да се държи по-далеч от революционерите, с които му се случваше да контактува.

— Не го виждам тук — отбеляза той. — Но в замяна на това забелязах доста руснаци…

— И това ти се струва странно, така ли? — наклони глава тя.

— Интересно ми е и бих искал да науча повече — отвърна с нервна усмивка той. Залата бързо се опразваше, въздухът тежеше от миризмата на пот и душевни вълнения.

— Ами тогава да идем някъде и да поговорим — предложи Май.

— Скоро Гуоминдан ще се слее с Комунистическата партия — промълви тя с ръце около голямата чаша чай. — И това ще ни направи изключително силни, нищо няма да е в състояние да ни спре.

Масата беше покрита с остатъци от богатата вечеря — пържен ориз със задушено месо, печени скариди и пиле с гъби. Май сведе поглед към нея и се засмя:

— От години не съм се хранила толкова добре! — потупа плоския си корем и добави: — Направо ще се пръсна!

— Хубаво е, нали? — усмихна се и Зи-лин. — Човек се чувства особено доволен след добра храна…

— Не съм толкова сигурна — стопи усмивката си Май. — Доволството лесно се превръща в самодоволство и това едва ли ще е от полза за нашата кауза… Китай се нуждае от всичко друго, но не и от самодоволни люде!

— Нима това означава, че трябва да се откажем от добрата вечеря и да обидим готвача? — вдигна вежди Зи-лин. — Та той е вложил цялото си умение в приготвянето на тази храна!

За момент Май помисли, че говори сериозно и беше готова да го среже. Но после забеляза веселите пламъчета в очите му и избухна в смях.

— Може би си прав, Зи-лин — рече. — Има си време за всичко. Но когато човек е принуден да напусне родния край, хуморът се превръща в далечен спомен…

— Аз пък мисля, че хуморът ни е най-необходим именно по време на тежки изпитания — възрази той.

Тя бавно кимна с глава.

— Може би си прав… Когато изгубихме битката с предателя генерал Юан при Жонпнан и бяхме принудени да избягаме в Япония, никак не ни беше до хумор… Японците ни се сториха странни и студени хора…

— Но въпреки това ви дадоха подслон, докато сънародниците ви се страхуваха да го сторят — отбеляза Зи-лин? — Може би наистина са студени, но са проявили смелост…

— Как става така, че винаги имаш отговор на всичко? — учудено го изгледа Май.

— Не на всичко — засмя се Зи-лин. — Ако беше така, отдавна да съм станал могъщ „тайпан“, а не…

— А не какво?

Той отмести поглед от красивото й лице и го зарея към оживения кей.

— Просто човек, изпълнен с необичайни идеи…

Усетиха облаците и дъжда заедно, чувството за интимност беше деликатно и особено приятно. Макар да му беше за пръв път, Зи-лин не се уплаши от сексуалната близост. Може би защото самочувствието на Май стигаше и за двамата.

Тя се втурна към него с присъщата си жар, той й: отвърна с нежност. Намери комбинацията за възхитителна. Предишните й любовници реагираха погрешно на всеотдайността — или се вцепеняваха от неприсъщата за жена инициативност в акта и губеха потентността си, или правеха несръчни опити да влязат в тон й магията отлиташе.

Макар и с известен сексуален опит, Май за пръв път изпита в пълна степен насладата на акта. Тихите й писъци допринасяха допълнително за възбудата на Зи-лин, удоволствието му беше огромно.

После, спокойно отпуснати в прегръдките си, те започнаха да разговарят. Сториха го простичко и искрено, без притворството, което не ги напускаше дори в компанията на близки приятели.

След всичко това няма да е пресилено, ако се каже, че и двамата едновременно изпитаха чувството, което има само едно име — истинска любов. До този момент Май беше обичала истински само вожда Сун Ят-сен и неговите три принципа за революцията — национализъм, демокрация и благоденствие. Зи-лин пък беше обичал единствено изкуството на притворството.

И двамата едновременно откриха, че обичта към идеали и концепции не е единствената в живота, че над нея пламти обичта към ближния, но това не води до противоречия между двете чувства, а по-скоро ги обединява на ново, по-високо ниво. За хора с висока мотивация като тяхната това разкритие беше от първостепенно значение.

В рамките на три месеца Зи-лин беше представен лично на вожда Сун Ят-сен, след още три той и Май сключиха брак.

Сун Ят-сен беше още едно откритие за Зи-лин. Докторът по медицина притежаваше разностранни познания, придобити в най-различни по характер учебни заведения — от англиканската гимназия в Хонолулу до Медицинската академия в Хонконг. Вероятно именно в университета беше попаднал под влиянието на християнството и западната аналитична мисъл.

На този етап Зи-лин все още не беше достатъчно близък с вожда, за да сподели с него идеите си за справяне с „чуждестранните дяволи“. Но в разгорещените спорове между тримата, в които нерядко вземаха участие и други партийни лидери като Ху Ханмин и Ван Чинвей, докторът обикновено изразяваше гледната точка на Запада. В подобни моменти Зи-лин попиваше мислите му като суха гъба. Беше му безкрайно интересно да слуша как западната философия и политикономически теории се пречупват през филтъра на източния интелект. А интелектът на доктора беше наистина фантастичен и Зи-лин скоро се превърна в един от най-верните му поддръжници.

В тези спорове имаше и сериозни сблъсъци. Сун Ят-сен и Май бяха на коренно противоположни становища по отношение на руските комунисти. Момичето открито го обвиняваше в корумпирано от западното влияние мислене.

На практика обаче различията им се дължаха на факта, че двамата подхождаха към темата от различни емоционални нива. Сун Ят-сен разглеждаше комунизма от почти религиозна гледна точка, докато Май го виждаше като исторически възникнала необходимост.

Тя разпалено защитаваше тезата, че само руските комунисти са носители на истински революционен дух, притежават безупречна дисциплина и огромна власт, имат искреното желание да помогнат на Гуоминдан чрез новосъздадената Китайска комунистическа партия.

В споровете им липсваше озлоблението, тъй като изпитваха взаимно уважение един към друг и никога не пристъпваха прага на добрите обноски. Но докторът беше прекалено категоричен в становищата си и често цитираше своя военен съветник Чан Кай-шъ, който беше отявлен противник на комунизма и разглеждаше появата му като намеса във вътрешните работи на Китай.

Една късна есенна нощ спорът им беше особено ожесточен. Навън валеше противен дъждец, небето беше ниско и прихлупено.

— Ти си невъзможен! — извика Май и отчаяно вдигна ръце. — Дори Зи-лин успя да прозре положителните черти на комунизма!

Докторът извърна глава и ясните му очи се заковаха върху лицето на Зи-лин.

— Така ли? Я ми кажи, млади човече, какво хубаво виждаш у тази безбожна сган?

Зи-лин отново мислеше за притворството.

— По мое мнение руските комунисти притежават две неща, които Гуоминдан не може да открие никъде другаде — отвърна внимателно той.

— И кои са те? — хладно попита Сун Ят-сен.

— Първо, те могат да организират Гуоминдан по начин, който не е достъпен за нито един китаец, особено на този етап — започна Зи-лин. — От това само можете да спечелите. Дисциплина и целенасоченост. Зная, че все още получавате финансова подкрепа от чужбина, но икономията съвсем няма да ви навреди…

Направи пауза да прочисти гърлото си, после продължи:

— Втора, но далеч по-важна в идеологическо отношение е вероятността комунизмът да се превърне в идеология на бедните народни маси. Вие сте родом от Кантон, сър, не е необходимо да ви описвам мизерията и непоносимите икономически условия в южните провинции. Милиони китайци емигрират в Хонконг, Бирма, Анам и Индия с надеждата да намерят къшей хляб. И това продължава вече десетилетия…

— Искаш да кажеш, че само обединяването между Гуоминдан и Китайската комунистическа партия може да обхване широките народни маси, така ли?

— Честно казано, не виждам друг начин да бъде завладян днешен Китай…

— Тази вечер бях горда с теб!

— Горда ли? — недоумяващо я изгледа Зи-лин. Върнаха се у дома късно, но Май веднага поиска да правят любов. Буквално тръпнеше от възбуда.

— Да, мили — погали го по бузата тя. — Наблюдавах го внимателно, докато ти излагаше тезата си… Макар да бях не по-малко изненадана от него, трябва да призная, че успя да пробиеш бронята му…

— Това е хубаво — кимна Зи-лин. — Аз го харесвам, мисля че идеите му за бъдещето на Китай са добри. Бих искал да ги видя реализирани на практика.

— Знаех си аз! — изкиска се Май и го стисна в прегръдката си. — Зад фасадата на неутрален аналитик, ти си истински комунист!

— Не ме разбирай погрешно, Май — изтрезня Зи-лин. — Не изпитвам никаква слабост към комунизма, просто се опитвам да гледам трезво на нещата. И именно от тази позиция твърдя, че руските комунисти могат да бъдат изключително полезни за Сун Ят-сен.

— Значи всичко е било заблуда! — помръкна Май. — Ти просто още веднъж демонстрира своята теория за притворството! — в очите й проблеснаха сълзи.

Зи-лин се надигна и я притегни към себе си:

— Слушай, Май. Какво значение имат моите чувства? Важното е Сун Ят-сен да разбере, че в момента само комунистите могат да спасят Китай. Това е важното, останалото е без значение!

Известно време мълчаха, после Май зарови лице в рамото му и промърмори:

— А аз си мислех, че съм започнала да те опознавам!

В гласа й имаше мрачна ирония.

По-късно, размислила върху думите му, тя се извърна към него в мрака.

— Не Сун Ят-сен, а Чан Кай-шъ ще бъде най-сериозното препятствие пред обединението на Гуоминдан и Комунистическата партия.

Зи-лин се замисли. Познаваше Чан, един-два пъти бяха разговаряли надълго и нашироко. След тези срещи беше изпитал тежест в стомаха.

— Кажи ми какво знаеш за него — тихо рече той.

— Тридесет и четири годишен, възпитаник на Японската военна академия — започна Май. — Придобива боен опит като командир на японски полк. Връща се тук, за да вземе участие в революцията срещу Манчу. Със Сун се запознават на фронта, в боевете срещу генерал Юан. Двамата са много близки, бих казала дори прекалено близки…

— Какво имаш предвид?

— Зад лоялността му към Сун прозира още нещо — замислено промълви Май.

— Намекваш, че служи на враговете на Гуоминдан?

— Не, това е изключено.

— А би ли предал Сун?

— Не, поне докато докторът е още жив — отвърна Май. — Според мен, в Япония Чан е усвоил не само военното изкуство, но и изкуството да изисква лоялност към Чан Кай-шъ. Амбициите му са далеч по-големи от целите на една революция. Твърди, че споделя идеалите на Сун за народно благоденствие, но подозирам, че на практика не е така. Той е силен човек с възгледите на силен човек.

— Сун има нужда от силен човек — както сега, така и в бъдеще, когато вземе властта. Винаги ще се нуждае от протекция, Май…

— Да — кимна Май и черната коса покри рамото й. — Но протекция срещу кого? Това е въпросът, който непрекъснато си задавам…

Направиха безуспешен опит да заспят. Цъкането на стенния часовник над камината кънтеше в главите им като църковна камбана. През отворения прозорец долитаха виковете на рибарите.

— Май? — извъртя се в леглото Зи-лин.

— Кажи, скъпи.

— Ако моите думи са отворили някаква врата, както твърдиш, тази врата трябва да остане отворена…

— Знаеш, че ще направя всичко възможно.

— Добре — кимна той. — Защото имам чувството, че само по този начин ще откъснем Сун от влиянието на Чан… А може би ще променим и целия му начин на мислене…

— Как, в името на боговете?

Зи-лин се засмя.

— След като Сун се убеди в ползата от руснаците, ти ще му кажеш да изпрати Чан в СССР, където трябва да усвои съвременната военна тактика и организация. Бородин с удоволствие ще го приеме. Ако Чан започне да шикалкави (което е почти сигурно), ти ще убедиш доктора да му каже, че е по-добре да усвои лично руската военна организация и сам да я приложи на практика, вместо това да правят руснаците.

Май вече се смееше. Голото й тяло се стовари върху това на съпруга й, от очите й потекоха сълзи.

Смехът запълни стаята им като гръмотевица в лятно небе.

През 1923 година Сун Ят-сен се възползва от предложението на Зи-лин в онази нощ и изпрати Чан Кай-шъ на военна подготовка в СССР. Година по-късно се осъществи сливането между Гуоминдан и Комунистическата партия.

С помощта на съветските съветници и техника беше създадена нова, далеч по-ефективна революционна армия, в която влизаха предимно партийни членове. Революционният дух рязко се повиши, оптимизмът просто се усещаше във въздуха.

Май работеше в тясно сътрудничество с доктора, а Зи-лин реши да опознае по-отблизо и други водещи фигури в Гуоминдан. Службата като чиновник в пристанището не му пречеше да изпълнява партийни функции в свободното си време.

Сближи се с Ху Ханмин сравнително лесно. Ху беше вече на четиридесет и две, доста по-възрастен от останалите последователи на Сун и почти негов връстник. Висок и строен мъж с приятно лице и безупречни обноски, той, в случай на нужда, можеше да бъде и великолепен оратор.

Юрист по професия, Ху се беше запознал със Сун и Май в Япония, още по време на следването си. Бързият му аналитичен ум моментално се слял с революционния дух на Сун и двамата станали неразделни. Поради този факт, както и поради изключителното му умение да борави с хора, Ху Ханмин направил бърза кариера в Гуоминдан.

От всички сътрудници на Сун Ят-сен той най-много приличаше на доктора. Беше хуманист като него, изпитваше непоколебима вяра в народа на Китай и беше готов на всичко за него. Залезът му, ако изобщо може да се употреби подобен термин, се дължеше главно на неспособността му да види перспективите за военна победа. В това отношение беше подложен на непрестанни нападки от страна на Чан Кай-шъ, който правилно виждаше най-сериозния си съперник именно в негово лице.

Зи-лин изпитваше искрено възхищение от пъргавия ум на Ху. По време на разгорещени идеологически спорове именно Ху беше човекът, който успяваше да избегне всички подводни камъни и да стигне до същността на въпроса. Но в личен план Зи-лин беше привлечен силно от открития дух на този човек.

Бащата на Зи-лин имаше все по-малко време за семейството си. Бързата индустриализация на Шанхай по западен образец отнемаше всичките му душевни и физически сили. В продължение на много години той беше единственият китаец с достатъчно познания и опит за осъществяването на сложни индустриални проекти. През първите три години от престоя на семейството в Шанхай той беше най-търсеният инженер както от европейците, така и от японците.

Излизаше в зори, прибираше се късно вечер, доста време след като другите бяха приключили с вечерята. В това отношение семейството им беше доста различно от другите, но бащата успя да убеди съпругата си да храни децата навреме, без да го чакат. Тя обаче упорито отказваше да хапне, преди той да се е прибрал у дома, беше достатъчно скандализирана, че децата го вършат. Докато старият Ши не виждаше нищо непочтително в това, просто времената бяха такива…

Във всеки случай Ху Ханмин отделяше много от времето си за младия Зи-лин, вероятно защото беше забелязал гениалните му качества на стратег. Двамата често се разхождаха до късно през нощта по тесните улички на крайбрежния квартал, известен под името Бунда.

Един късен следобед в края на 1924 година Ху беше необичайно мълчалив, красивото му лице излъчваше меланхолия. Гледаше към претъпканото с най-различни плавателни съдове пристанище, нежеланието му за разговор беше очевидно. Времето беше хладно и сравнително сухо, далеч по-добро от студовете, които бяха сковали Пекин. На север властваха снеговете, донесени от студения сибирски вятър, но тук времето беше приятно, слънцето надничаше иззад гората от мачти и флагове. От мястото си Зи-лин виждаше големите драги, които денонощно дълбаеха входа на пристанището. Търговията беше замряла, но никой от големите тайпани не издигна глас на протест. Почистването на пристанището от наноси беше ежегодна операция, единствено чрез него можеше да се осигури достъпът на големите презокеански кораби до товарните докове. А именно те бяха стожерите на китайската външна търговия.

Зи-лин насочи вниманието си към Ху. Възхищението му от този човек беше дълбоко и искрено, не искаше да го вижда тъжен.

— Вуйчо — промълви почтително той. — Сун казва, че европейците имат навика да споделят грижите си с приятели…

Ху се обърна да го погледне, на лицето му се появи хладна усмивка.

— Може и да е така, млади братко — отвърна той. — Но ние не бива да се сравняваме с варварите и да товарим приятелите си с нашите болки… — сви рамене и замислено добави: — Шарен свят, обичаи всякакви…

— Все пак бих могъл да ти бъда от полза — меко настоя Зи-лин. — Когато става въпрос за вътрешната политика на Гуоминдан, може би трябва да поискаш мнението на външен човек… Така преценките ти ще бъдат по-безпристрастни.

— Господи, Зи-лин, ти наистина си забележителен младеж! — разсмя се Ху. — Сигурен ли си, че никога не си изучавал право? От теб става страхотен адвокат, толкова си убедителен!

— Бих искал да ти помогна, вуйчо — отвърна сериозно Зи-лин.

Драгите прекратиха работа, работниците започнаха да се подготвят за слизане на брега. Мазната вода обещаващо проблясваше в сгъстяващия се мрак. По крайбрежната улица запалиха лампите, светлината им се смеси със сиянието от огньовете на бездомниците и грейналите прозорчета на малките къщички. Към небето се издигна пушек, лунният сърп придоби червеникави оттенъци.

— Има истина в думите ти — промърмори Ху, след като възобновиха разходката си. — Но някак не ми се иска да те забърквам…

— В това отношение можеш да си спокоен — побърза да го увери Зи-лин. — Май вече се е погрижила…

— Добре тогава — предаде се с въздишка Ху. — Добре ли познаваш Лин Хишу?

— Разменяли сме по някоя дума — сви рамене Зи-лин. — По мое мнение е привърженик на необоснованите силови действия, но едновременно с това владее добре болшевишките методи. По всичко личи, че бързо се учи…

— Мисли се за мой основен съперник — промълви Ху. — Ние с теб знаем, че това е Чан, но Лин е убеден, че Чан не може да събере достатъчно поддръжници, за да стане шеф на Гуоминдан.

— А ти можеш.

— Не знам — сви рамене Ху. — Какво ти е мнението?

— Мисля, че Чан е опасен, но признавам, че мнението ми може да се окаже и малко повлияно… Май мрази Чан и се опасява, че той може да предаде революцията…

— Чан мисли единствено за Чан — повтори мислите на съпругата му Ху. — Но това вероятно е част от поведението на военните. Командирът не може да мисли за войниците, които хвърля в боя… Иначе няма да ги изпрати на смърт, нали?

— Лин обаче мисли по същия начин, макар да няма основания за това. В Централния комитет на Гуоминдан е срещу мен и поддържа идеята на Чан за военно настъпление срещу Пекин… Нашата армия стана далеч по-добре организирана след посещението на Чан в Русия, но аз мисля, че все още не е готова за сваляне на правителството. А ако сега се провалим, никога вече няма да успеем. Сун Ят-сен е накрая на силите си, решителността го напуска. Претоварва се с работа и това се отразява на здравето му. Една широкомащабна военна кампания положително ще го убие…

Край тях пробягаха деца, виковете им бяха весели и пронизителни. Модерен параход поглъщаше в трюмовете си чували с ориз, на кея чакаха ред брезентови торби с чай. Някъде сред тях без съмнение се криеше и торбичка опиум, която струва цяло състояние… Зи-лин наблюдаваше пристанищното оживление, но умът му беше зает изцяло с това, което чу от приятеля си.

— Ти трябва да продължиш с линията, която поддържаш в ЦК — промълви накрая той. — Избягвай реториката, която може да ги разгневи, използвай логиката… А след това трябва да поговориш на четири очи със Сун. Кажи му това, което разказа на мен. Умееш да говориш и лесно ще го убедиш, че ако приеме идеята на Лин и Чан за военно настъпление на север, преди армията да е напълно готова, това ще бъде последната разбита илюзия в живота му. Ако акцията завърши с неуспех, войниците ще изгубят доверие в него, а това означава край за Гуоминдан като цяло. Сун добре знае, че търпението означава мъдрост…

Ху гледаше торбите с чай така, сякаш за пръв път в живота си виждаше подобна стока.

— Тази вечер трябваше да председателствам едно заседание на ЦК, което беше отложено в последния момент — промълви с усилие той. — Иначе нямаше да се видим и да разговаряме…

Повече думи не бяха необходими. Зи-лин се усмихна и забави крачка. Скоро обърнаха гръб на множеството кораби в пристанището и потънаха в нощта.

Една седмица преди китайската Нова година (в началото на 1925-а) Май се прибра късно и го събуди.

Навън светеше ярка луна, някакъв пияница припяваше дрезгаво под прозорците им, в далечината се чуваха спорещи гласове.

— Зи-лин!

— Да? Какво има? — той тръсна глава да прогони съня от клепачите си.

— Безпокоя се за Сун Ят-сен!

— Какво има пак? Нали Ху успя да го разубеди за дългия поход?

— Той е болен — прошепна с насълзени очи Май. — Тежко болен…

— Не съм чувал такова нещо — погледна я разтревожено Зи-лин. — Дори от Ху…

— Няма и да чуеш — въздъхна Май. — Държи болестта си в тайна от всички, сподели само с мен… А аз ти го казвам просто защото не зная какво да правя!

— Ти не си доктор, Май — прегърна я Зи-лин. — Няма какво друго да правиш, освен да му заведеш един истински доктор…

— Отдавна е сторено — прошепна тя, а той едва сега забеляза колко бледо е лицето й. — Никой доктор не може да му помогне.

— Умира ли?

Тя кимна с глава.

— Страх ме е, Зи-лин. Страх ме е, че ако на негово място не застане Ху Ханмин, с революцията е свършено… Чан е животно, което без Сун веднага ще се нахвърли върху комунистическата партия и ще я разбие. Не мога дори да говоря за това! — притисна се към него и избухна в плач, цялото й тяло се разтресе. — Той си отива… Всичко е въпрос на дни, а може би на часове…

Зи-лин не можеше да стори нищо друго, освен да я притиска до гърдите си.

След известно време тя се поуспокои и той каза:

— Ти трябва да направиш всичко възможно Ху да получи подкрепата, която му е необходима. Защото опасността идва не само от Чан, а и от Лин Хишу!

Май отново се разплака.

— Не зная, Зи-лин! Нямам сили… Без Сун Ят-сен…

— Опитай се да мислиш трезво. Май! — остро настоя той. — Какво би казал той, ако те чуе? Положително ще те смъмри! Неговата сила се изразява чрез теб. Зная и чувствам това, другите също. И именно затова ти завиждат. Е, дойде време да се възползваш от своята мощ — гледаше бледото й лице и чувстваше, че в този миг я обича повече от всякога. Чувството беше много приятно. — Враговете ти това и чакат — да проявиш слабост. Веднага ще кажат, че вече не носиш полза за революцията. Защото си обикновена жена, която изпада в паника при първата кризисна ситуация. Започваш да плачеш и да се тръшкаш пред паметта на Сун — нещо, което никой мъж не би си позволил…

— Не такива са били неговите планове за теб, Май. Не за това те е считал за най-близкия си човек, споделял е най-съкровените си тайни с теб, доверявал ти се е далеч повече, отколкото се е доверявал на любимия си — Чан! Нима не виждаш, че Сун разчита на теб точно толкова, колкото и ти зависиш от него? Може би именно твоята сила го поддържа все още жив. Може би без нея отдавна щеше да е победен от болестта…

— Да — прошепна Май и челото й опря в гърдите му. Приличаше на бегач на дълги разстояния, който търси последните остатъци от волята си, за да завърши изтощителното състезание. — Благодаря ти, съпруже мой!

През април Зи-лин получи повишение и стана старши писар в пристанищната администрация. В края на работния ден той прибра нещата си и тръгна да съобщи добрата новина на Май. Въпреки предложението Май да прави дарения на партията, той предвидливо заделяше настрана част от заплатата си и започна да прави малки инвестиции. Привлече двамата си братя и с общи пари купуваха земя във все още неразработените покрайнини на Шанхай. В рамките на шест месеца продадоха два от парцелите си на предприемачи и първоначалният им капитал се утрои. Предстоеше продажбата на трети и Зи-лин възнамеряваше да прибави увеличението на заплатата си към печалбата и с тези пари да купи една четвърт от нов и сравнително голям параход. Братята не споделяха оптимизма му, затова възнамеряваше да действа сам.

Прибра се на свечеряване, но Май все още я нямаше. Седна зад бюрото, извади писалка и мастило и потъна в изчисления. Искаше да бъде сигурен в печалбата, която ще му донесе частичната собственост на един голям презокеански параход.

Потънал в работа, той не чу стъпките на Май. Най-сетне необичайната тишина в къщата му направи впечатление, главата му се вдигна от колонката стройни цифри.

— Май?

Тя стоеше неподвижно, с пребледняло лице. Зи-лин стана и хвана ръцете й, студени като лед.

— Какво се е случило, за Бога?

Очите й потърсиха неговите. В тях се четеше такава огромна мъка и отчаяние, че отговор не беше нужен. Зи-лин разбра, че Сун Ят-сен е мъртъв.

— Замина за Пекин, сам… — промълви след дълго мълчание тя. — Исках да отида с него, молих му се… Но той беше твърд. — Зи-лин усети огромните й усилия да не избухне в сълзи. — Сякаш отиваше там, за да умре… Сякаш беше усетил приближаването на смъртта и не искаше да плаши близките си.

Зи-лин усети празнота в съзнанието си. Сякаш приятелската и топла ръка, която го беше подкрепяла в продължение на години, изведнъж беше изчезнала.

— Може би е мислил само за революцията, както винаги… — промълви той и Май вдигна глава. — Спомените ни за него ще бъдат много по-силни, ако бъдем лишени от възможността да видим слабостта, която идва заедно с последните часове на всеки човек… А така ще го помним силен и непоколебим, готов на всичко в името на революцията.

— И все пак ме е страх — прошепна Май. — За всичко…

Смъртта на Сун Ят-сен даде сигнал на неизбежната борба за власт сред висшите кръгове на Гуоминдан. Както можеше да се очаква, кандидатурата на Хун Ханмин за наследник на вожда се радваше на най-голяма популярност. Неговите речи в ЦК бяха мъдри и убедителни, въпреки враждебното отношение на Лин Хишу, който настояваше за незабавна военна мобилизация. Учудващо беше, че Чан Кай-шъ — известен привърженик на тази теза, запази мълчание. Седеше на стола си, обграден от съветници и приближени, слушаше и наблюдаваше. Сякаш беше върховен съдия, който трябва да вземе окончателното решение.

Естествено, вдовицата на Сун нямаше думата и всички бързо я забравиха. Зи-лин се безпокоеше главно от необичайното поведение на Чан. Той беше човек на действието и всички очакваха да вземе нещата в свои ръце.

Междувременно други събития отклониха вниманието на Зи-лин от вътрешните борби за надмощие в Гуоминдан. От известно време насам водеше преговори за закупуване на акции от търговския флот на големия американски тайпан Бартън Сойър. Това стана въпреки желанието на братята му да се обърнат към един от английските тайпани, който беше в Шанхай много по-отдавна от американеца и се предполагаше, че е далеч по-могъщ от него. Зи-лин обаче имаше възможност да наблюдава пряко дейността на корабособствениците в пристанището и вършеше това почти двадесет и четири часа в денонощието. В резултат стигна до заключението, че именно компанията „Сойър & синове“ е тази, към която трябва да се обърнат.

Облечен в най-скъпите си дрехи, той се появи в офисите на Американската концесия, забравил напълно за разгорещените дебати в ЦК на Гуоминдан.

Млад чужденец, облечен в неподходящ за климата на града костюм, седеше зад бюрото и се правеше на важен. Очевидно искаше да смае дивия китаец с уменията си на опитен бизнесмен. След като се занимава с това в продължение на няколко минути, той най-сетне вдигна глава и повика Зи-лин от чакалнята.

Бартън Сойър беше широкоплещест мъж с подпухнало лице. Цветът на кожата му беше толкова червен, че Зи-лин изпита моментно безпокойство. — Окопити се бързо, поклони се и побърза да поеме протегнатата ръка на американеца. Беше наблюдавал този жест у редица чужденци и знаеше, че трябва да отговори на ръкостискането. Повечето негови сънародници биха се намръщили от подобен акт и несъмнено биха побързали да издърпат ръката си.

— Положително знаете как да стискате ръце — усмихна се одобрително Сойър. Гласът му беше висок и басов, дълбоко в себе си Зи-лин изпита тревога. — Във Вирджиния, откъдето съм родом, хората се познават по ръкостискането… Баща ми например никога не вършеше бизнес с хора, които не умеят да се ръкуват както трябва…

И този, подобно на всички американци, живееше с увереността, че всички знаят къде точно се намира проклетото му родно място. Сякаш континентът на другия край на света е отворена книга, която останалите задължително трябва да са прочели…

— Заповядайте — гостоприемно разпери ръце Сойър. — Седнете, настанете се удобно… — поведе го към мек диван с необичайно големи размери, очевидно внесен от чужбина. Зи-лин го намери за крайно неудобен, но беше твърдо решен да се справи с всички препятствия, които ще срещне в света на „чуждестранните дяволи“. „Трябва да се нагаждаш“, постоянно си: повтаряше той.

— А сега кажете с какво мога да ви помогна — прогърмя отново Сойър, макар че седна съвсем близо до него.

Никакъв чай, никакъв любезен предварителен разговор за опознаване. Зи-лин беше дълбоко смаян, но бързо се окопити. Такива са правилата на „чуждестранните дяволи“ и той ще трябва да се съобразява тях.

— След известни проучвания в пристанищните дневници стана ясно, че вашата фирма дължи известно количество месечни такси и аз…

— Сега ви познах! — безцеремонно щракна с пръсти Сойър, прекъсвайки внимателно подбраните встъпителни слова на Зи-лин. — Вие работите в пристанищната администрация! Откога мандарините започнаха да изпращат чиновниците си за обичайните вноски?

— Тук съм неофициално — меко поясни Зи-лин.

— Неофициално ли? — изгледа го внимателно Сойър. — Искате да кажете, че не сте дошъл да искате подкуп?

— Не, сър.

Сойър се наведе напред и извади пура от голямата дървена кутия на бюрото си. Отхапа края, изплю го на килима и драсна клечка кибрит. Дръпна няколко пъти, изпусна гъст облак дим и едва тогава се обади:

— Е, добре, синко… Признавам, че имаш здрави нерви, за да поискаш лична среща с мен — едрото му туловище започна да се надига: — Но за съжаление времето ми е малко и…

— Ако пропуснете и следващата месечна такса, изобщо няма да имате време — все така спокойно каза Зи-лин.

— Това не те засяга! — хладно го изгледа американецът. — Аз не обсъждам делата на фирмата си с разни китайчета!

— Хората от Запада наричат това гордост — промълви Зи-лин, без да мръдне от мястото си. — Но по-точно е да се нарече предразсъдък… Бях чувал, че вие, американците, мислите по-малко консервативно от своите братовчеди — британците…

— Британците не са ми никакви братовчеди! — озъби се нервно Сойър.

— И аз мисля така — въздъхна Зи-лин. — Британските тайпани разполагат с по-нови и по-бързи параходи от вашите и ви измъкват бизнеса. В резултат финансовото ви състояние бързо се влошава. През последните шест месеца сте принуден да заплащате дължимите суми с банкови кредити, но сега банките започват да си искат дължимото…

Очите на Сойър опасно се присвиха.

— Ти май си прекалено информиран за едно обикновено китайче…

— Във вашите очи може би съм обикновено китайче, но по-важно е какво имам в главата си.

Сойър го зяпна, после избухна в истеричен смях. Лицето му стана толкова червено, че Зи-лин се уплаши. Имаше чувството, че са му се спукали поне няколко кръвоносни съда.

— Ох, ох!… — стенеше американецът и бършеше очите си с юмрук. После се овладя и седна обратно на дивана. — Е, хубаво… Явно съм се натъкнал на рядък екземпляр — китайче с чувство за хумор!

— Благодаря за комплимента — кимна сдържано Зи-лин. — Но все пак бих предпочел да ме наричате по име. — „Контактите с «чуждестранния дявол» са наистина уморителни“, въздъхна в себе си той.

— Добре — кимна Сойър и изтръска пепелта от пурата си. — С какъв бизнес се занимавате, господин Ши? Нямам предвид длъжността ви на писар в пристанището…

— Занимавам се с инвестиции заедно с братята си — започна Зи-лин и с неудоволствие установи, че сърцето му блъска като лудо в гърдите. — Бихме искали да купим известна част от вашата транспортна компания.

За момент остана с впечатлението, че Сойър ще го удари. Лицето му изведнъж пребледня, сякаш беше на прага на припадъка.

— Вижте какво, господин Ши…

— Разбира се, ние сме подготвили известни гаранции за вашата фирма — побърза да го прекъсне Зи-лин. — И с готовност ще ви ги предложим като израз на добра воля…

— Изключено! — успя да напълни дробовете си с въздух Сойър. — Фирмата ми е американска и ще си остане такава, до последния цент! Какво ще остане за сина ми Андрю и за неговия син, ако започна да я разпродавам?

— Страхувам се, че ако не се разделите с част от нея още сега, за младия господар Андрю едва ли ще остане нещо. Кредиторите просто ще приберат всичко, с което разполагате, и вие ще фалирате. Каква полза ще има младият господар Андрю от една фалирала фирма?

— И дума да не става!

— Като компенсация за нашия дял в „Сойър & синове“ ние предлагаме нещо повече от свежа финансова инжекция — продължи Зи-лин. — Първо, гарантираме, че нейната собственост няма да е обект на експроприация от комунистите или другите революционни фракции. През следващите години в Китай ще има огромни социални сътресения и ръцете на новите властници неизбежно ще се протегнат към чуждата собственост в страната.

— Второ, служебното ми положение на главен писар в пристанищната администрация ще позволи на „Сойър & синове“ да разполага с информация за всяка стока, която се товари или разтоварва в пристанище Шанхай. На практика това означава, че вие ще знаете предварително както количеството на предстоящите за експедиция стоки, така и тяхната дестинация, далеч преди това да стане достояние на вашите конкуренти.

— Трето, ние ще осигурим най-бързия и безопасен начин за доставка на опиум от вътрешността на страната до Шанхай и Хонконг, откъдето вие ще бъдете свободен да го насочвате където пожелаете.

Сойър мълчаливо дъвчеше края на пурата си. Когато най-сетне проговори, в гласа му нямаше нито гняв, нито агресивност.

— Да започнем отзад напред, господин Ши — промълви той. — Как, по дяволите, можете да гарантирате това, което предлагате?

— Най-малкият ми брат притежава речна баржа, с която пътува надалеч, чак до изворите на големите реки. Познава както производителите, така и най-добрите макови полета. Ще получи стоката на най-ниската възможна цена. Сега работи за себе си, но това ще се промени в момента, в който подпишем договора…

— Колко пари възнамерявате да вложите?

Зи-лин назова една цифра. Сойър направи бързи изчисления, сърцето му се разтуптя. Зи-лин знаеше, че предложената сума е малка и едва ще покрие вноските на фирмата по банковите заеми за следващите два месеца, плюс лихвите и пристанищните такси.

Отговорът на Сойър беше очакван.

— Съжалявам, господин Ши — промърмори той. — Част от офертата ви е наистина интересна, но капиталните ви вложения са далеч от нуждите ми. Ако приема предложението, след тридесет дни отново ще бъда в сегашното финансово състояние. Минус част от фирмата си…

— Няма да е така, ако поемете работата с дълбачките в акваторията на пристанището в рамките на следващите десет дни — отвърна Зи-лин.

— Започвате да говорите глупости — раздразнено го погледна Сойър. — Тази работа е в ръцете на „Матиас Кинг“ — една от най-могъщите английски компании. Вършат я откакто се помня и едва ли някой може да им се бърка! Забравете за това!

— Предпочитам да не забравям нищо — тънко се усмихна Зи-лин. — Аз, знаете, имам достъп до информация, за която дори тайпаните нямат представа…

Сойър се впечатли от тона, с който бяха изречени тези думи, и леко кимна с глава.

— Ние все пак сме във ВАШАТА страна, господин Ши. Отчитам този факт и ви моля да продължите…

— Работата на дълбачките ще продължи още известно време — започна Зи-лин. — Но утре английските капитани ще осъмнат без екипаж. На борда им няма да има нито един човек, разбирате ли?

— Това едва ли ще ги затрудни — поклати глава Сойър. — „Матиас Кинг“ са тук отдавна и познават хората. Пристанището е пълно с гладни кули[3], които са готови да умрат за един английски шилинг на ден.

— Точно така, готови са да умрат — съгласи се Зи-лин. — Капитаните лесно ще съберат нови екипажи и ще ги качат на борда. Но сред тези хора ще има и няколко млади революционери, които жадуват за разруха… Накратко казано, на дълбачките ще избухнат серия от неочаквани пожари… Това ще ги принуди да прекратят работа, при това за неопределено време…

— Извинете за забележката, но този план е истинска глупост, господин Ши. Английският тайпан наистина ще изгуби време и пари, но какво от това? — Масивните рамене на Сойър се свиха в недоумение. — Рано или късно, той ще поправи корабите си и работата ще продължи…

— Може, но ако наистина това стане рано… — проточи замислено Зи-лин. — Защото договорът му с пристанищната управа изтича. Лично присъствах на подписването му и знам, че „Матиас Кинг“ трябва да завърши отстраняването на наносите за шест дни. В противен случай ще плащат тежки неустойки и концесията ще им бъде отнета.

— После нещата минават през моя кабинет. Началникът на пристанището ще обяви таен търг между компаниите, които проявяват интерес към подобна оферта. Аз лично ще направя необходимото концесията да бъде получена от „Сойър & синове“. А тъй като работата е спешна, защото пристанището е блокирано, парите ще ви бъдат приведени в рамките на две седмици от приключването й.

Тайпанът гледаше Зи-лин така, сякаш на гърба му изведнъж бяха поникнали криле.

— Проклет да бъда, ако не сте обмислили всичко! — промърмори той и потъна в дълбок размисъл.

Зи-лин му отпусна необходимото време, после небрежно подхвърли:

— Има и едно допълнително условие…

— Знаех си аз! — изръмжа американецът и рязко вдигна глава: — Сега идва ред на ритника!

— Нищо подобно — поклати глава Зи-лин. — Искам да вземете на работа средния ми брат и толкова. Можете да му направите интервю и да прецените каква работа да му възложите. По-нататъшното му издигане ще зависи изцяло от личните му качества. Все пак в рамките на следващите две години бих искал да го изпратите на работа в хонконгския ви офис… Но пак подчертавам, само ако прецените, че има необходимите качества.

— Това е приемливо — кимна Сойър. — Но трябва да сте наясно с едно — ако кръшка или не може да овладее правилата на търговията, или, не дай Боже, го пипна да предава поверителна информация на конкуренцията, ще го изритам веднага! Това е мое право като тайпан и няма да отстъпя от него!

— Оставам на вас да решите съдбата му, господин Сойър — усмихна се Зи-лин и стана. — Последното ми условие е фирмата да не променя името си при никакви обстоятелства. Ние ще бъдем просто партньори в сянка…

Сега беше ред на американеца да се усмихне.

— Хей, приятелю! — извика възбудено той. — Я да идем да си устроим един хубав пир!

Беше сигурен, че Зи-лин ще приеме предложението му, тъй като китайците обичат да подпечатват успешните си сделки с обилно ядене и пиене. Засмя се, но този път смехът му не се стори на Зи-лин чак толкова груб и неприличен.

— Може пък да се окаже, че ти си най-добрият делови партньор, за който човек може да мечтае!

Зи-лин вдигна глава от бумагите върху бюрото си. Зад врата се чуха викове, после Май се втурна в кабинета му като ураган.

— Мъжо! — задъхано прошепна тя. — Нещастие, мъжо! Свършено е с нас!

Той прегърна потръпващите й рамене и се опита да я успокои.

— Какво се е случило, Май?

Всички служители ги зяпаха с отворена уста.

— Снощи е бил убит Лин Хишу! А тази сутрин полицията е арестувала първия братовчед на Ху Ханмин. Отправили са му официално обвинение в политическо убийство!

— А Ханмин?

— Познаваш го не по-зле от мен. Току-що произнесе реч пред ЦК, бях сигурна, че другата седмица щяха да го изберат за председател… Но той оттегли кандидатурата си!

Настъпи тежко мълчание.

— И сега?

— Случи се най-лошото — разрида се Май. — Чан издебна най-подходящия момент, за да излезе на сцената. Заклейми политическите убийства и се обяви за силно и единно ръководство. Никой не му се противопостави, дори Ху… Тази вечер е гласуването. Председател ще бъде Чан!

Май излезе права. Централният комитет на Гуоминдан избра за свой председател генерал Чан Кай-шъ, малко по-късно той застана начело и на Кантонското правителство.

В продължение на няколко месеца Чан успя да концентрира цялата власт в свои ръце, а после, през юни 1926 година, обяви началото на Северния поход. Единствено Май и Ху направиха опит да му се противопоставят, призовавайки към предпазливост, но милитаристичният дух на генерала вече беше успял да зарази болшинството членове на ръководството. Поставено бе началото на похода, който в очите на много китайци беше единствената надежда към така дълго жадуваната свобода.

През тази и следващата година Националистическата армия на Чан Кай-шъ завзе голяма част от средните провинции на страната, посрещана като армия освободителка. В началото на 1927 година в нейни ръце паднаха и трите най-големи източни провинции.

През цялото време Май и Ху развиваха трескава дейност сред членовете на комунистическата партия, правейки отчаяни опити да запазят живи идеалите на Сун Ят-сен на фона на агресивния империализъм, родил се от победоносния поход на генерал Чан.

Зи-лин обаче се грижеше предимно за бизнеса. Предвидил вълненията в страната, той успя да убеди братята си, че е време да продадат всички недвижими имоти и поземлената собственост. Печалбата не беше толкова висока, колкото очакваха, но той беше по-сигурен да вложи парите им другаде.

Това „другаде“ беше все по-голям дял от „Сойър & синове“. С помощта на братята Ши смесената компания постигна невероятен просперитет и скоро се нареди непосредствено зад двата най-големи английски конгломерата, действащи от десетилетия в Китай.

Братът на Зи-лин, който беше назначен в компанията, започна да се издига дори по-бързо от очакванията на самия Зи-лин. Сойър, който се оказа отличен познавач на хората, бързо реши, че младежът трябва да работи директно с него. А когато Зи-лин му напомни за уговорката братът да бъде изпратен в Хонконг, американецът неохотно промърмори:

— Той е безценен за мен именно тук, господин Ши…

— А можеш ли да си представиш колко по-ценен ще бъде за теб в Хонконг? — кротко попита Зи-лин.

През пролетта на 1927 година Чан триумфално се завърна в Шанхай. Тук завари нов председател на Гуоминдан, избран в негово отсъствие. Но влиянието на генерала вече беше толкова голямо, че партията бързо се разцепи на две враждуващи фракции.

Май беше отчаяна, тъй като идеалите на Сун Ят-сен бързо се превръщаха в пепел. Бореше сее всички сили за ново обединение, но всичко беше напразно. Враждата се задълбочи, революцията беше поставена под заплаха.

Една нощ, малко след китайската Нова година, Зи-лин се събуди в твърде необичаен час. Наоколо беше тъмно, причина за пробуждането му беше някакъв неясен кошмар. Облян в пот, той се извърна към Май, но мястото й в леглото беше празно.

Стана, облече лек халат и тръгна да я търси из стаите. Откри я на входната врата, обградена от двама войници в униформа.

— Какво става? — попита той офицера от Националистическата армия, който ги придружаваше.

— Това не е ваша работа — отвърна сопнато онзи. — Генерал Чан иска да разговоря с госпожа Ши.

— Но тя е моя съпруга — промълви Зи-лин, уловил безпомощния поглед на Май. — Всичко, свързано с нея, засяга и мен.

— Изпълнявам заповед на ЦК на Гуоминдан — издекламира офицерът. — От името на генерала ви забранявам да се бъркате! — извърна се към Май и добави: — Моля, последвайте ме, госпожо Ши.

— Искам преди това да разменя две думи с жена си…

Никой не го чу, войниците хванаха Май за лактите и я изведоха от апартамента.

— Зи-лин, съпруже мой! — долетя приглушеният й вик откъм стълбището.

— Почакайте! — втурна се напред Зи-лин.

Офицерът измъкна пистолета си и го насочи в гърдите му.

— Бъдете така добър да си легнете, господин Ши! — просъска заплашително той. — Жена ви ще бъде върната, след като генералът приключи с нея. При нас тя е в пълна безопасност.

Вратата се тръшна подноса му.

Зи-лин преодоля смразяващата парализа от ситуацията и се втурна към прозореца. Успя да зърне Май само за миг, после войниците я помъкнаха в мрака. Офицерът вдигна глава, белите му зъби проблеснаха. Размаха пистолета, сякаш за поздрав, после също изчезна.

Зи-лин беше обзет от треска. Върна се в спалнята и започна да се облича. Беше толкова разтревожен, че чу блъскането по входната врата едва когато излезе в антрето. В душата му нахлу огромно облекчение. Значи са разбрали, че всичко е грешка и са пуснали Май! Озова се до вратата с един скок и рязко я отвори.

На прага стоеше Ху Ханмин, лицето му беше по-бяло от стената.

— Идвам от централата на партията — прошепна той. — Едва се измъкнах, тъй като сградата е обкръжена от войници на Чан. Арестуват наред, убиват онези, които правят опит да избягат. Наричат го екзекуция. Чан се разграничава от партията и застава начело на Гуоминдан. Сбъднаха се най-мрачните опасения на Май… — огледа входното антре и в очите му се появи недоумение: — Къде е тя, Зи-лин? Страхувам се, че животът й е в опасност!

— Буда! — проплака Зи-лин. — Току-що я отведоха войниците! — сграбчи дрехата на приятеля си и го повлече навън: — Ела, Ханмин, трябва да я намерим, преди да я отведат при Чан!

Изтичаха надолу по стълбите. Едва направили няколко крачки по тротоара, до ушите им достигна властен глас:

— Накъде сте хукнали, господа?

Зи-лин веднага разпозна гласа на офицера, който беше арестувал Май. Пистолетът му беше насочен към тях.

— Генерал Чан се оказа прав — усмихна се униформеният. — Твърдеше, че рано или късно тук ще се появи Ху Ханмин… И наистина стана така… — усмивката изчезна, разнесе се лаеща команда. От тъмнината изплуваха войниците, продължаващи да стискат ръцете на Май.

— Пуснете я — примоли се Зи-лин и направи крачка напред.

Офицерът го спря с дулото на пистолета си.

— Пуснете я — обади се и Ху. — В замяна на това ще дойда доброволно с вас…

— Моите заповеди са по-други — поклати глава офицерът и на лицето му отново се появи самодоволна усмивка. Този тип очевидно изпитваше наслада от ситуацията. — Освен това изобщо не ми пука дали ще дойдеш доброволно, или насила… — Извърна се към войниците и кратко заповяда: — Вдигнете я!

Униформените хванаха Май под мишниците и я изправиха. После бързо отстъпиха встрани. Едва сега Зи-лин разбра, че офицерът изобщо не е имал намерение да я води при Чан.

— Не! — изкрещя той и скочи напред в момента, в който онзи натисна спусъка.

Очите на Май останаха заковани върху лицето му. Дори в мига, в който куршумът прониза сърцето й, в тях нямаше страх от смъртта. Зи-лин остана с чувството, че от гърдите й се откъсна горчива въздишка.

— Не! — изкрещя отново той и се впусна в тромав бяг.

Офицерът не направи опит да го спре, на лицето му продължаваше да свети задоволството. Може би затова не забеляза как бягащият човек рязко сменя посоката и скача отгоре му. Обзет от задушаваща ярост, Зи-лин придоби исполинска сила. С лекота измъкна пистолета от ръцете на смаяния офицер, извърна дулото към него и натисна спусъка от упор.

Ушите му писнаха от трясъка на изстрела, ръката му отлетя назад от силния откат. После очите му опулено се заковаха върху кървавата каша, която допреди миг беше лицето на офицера. Трупът се стовари на земята и заподскача от последните рефлекси на умиращите мускули.

С точността и отчаянието на уловен в капан див звяр, Зи-лин насочи пистолета към двамата войници и отново натисна спусъка. Ръцете им изпуснаха мъртвата жертва, телата им се строполиха до трупа на офицера. Зи-лин изпразни пълнителя си в тях, после пристъпи към Май и взе главата й в скута си. Очите й бяха затворени, кръв почти нямаше. Сякаш беше заспала.

Книга втора

Ву-уей

Да се предпазиш от самодоволство

Лято, в наши дни

Хонконг / Крим / Пекин / Тцуруги / Токио / Вашингтон

Андрю Сойър се събуди, седна в леглото и отправи поглед към широкото огледало с мраморна рамка на отсрещната стена. Видя издълженото лице и сините като метличина очи на баща си. Прецизно подстриганите мустачки бяха снежнобели, точно като изтъняващата на темето коса.

Все още под влияние на съня, той прокара луничава длан през лицето си. Кога успя да ми изтънее косата, запита се той. Нима това стана заедно с побеляването на мустачките, които през целия му съзнателен живот си бяха жълтеникаво руси? Кога се източиха годините?

Претърколи се през смачканите на топка копринени чаршафи и посегна към порцелановата гарафа на нощната масичка. Напълни една чаша и жадно я изпи. Трябва веднага да се обадя на Питър Енг, помисли си той. Питър сигурно знае някой добър „Сам Ку“…

Сойър остави чашата и сведе поглед към ръката си. Кожата му се стори изтъняла и стара, белязана от времето. Вените пулсираха под нея, прекалено ясни, прекалено близо до повърхността.

Той рядко се замисляше върху проблемите на живота и смъртта. Тайпан на „Сойър & синове“ в продължение на повече от четиридесет години, той мислеше за семейния бизнес и нищо друго. Дори смъртта на първата му съпруга Мери по време на ужасния тайфун през 1948 година не успя да го откъсне задълго от работата.

Днес, макар и седемдесетгодишен, той едва ли би се замислил за хода на времето, ако не беше сънят… И смъртта на Мики.

Когато Мери се отиде, той беше на двадесет и осем години. „Джос“ — съдба, би рекъл всеки. Но Мики умря само на осемнадесет месеца. Дълги години след това не мислеше за повторен брак. Ако не беше Питър Енг — неговият „компрадор“ и близък съветник, подобна мисъл положително не би стигнала до главата му. Но Енг беше твърд в убеждението си, че един тайпан трябва да има семейство и наследници, които да поемат бизнеса.

Срещна подходящата жена едва преди десетина години. Сюзан Уелс беше тридесет години по-млада от него и бракът им скандализира голяма част от висшето общество в Кралската колония. Това накара Сойър да си спомни за един друг скандал, преди много години в Шанхай. Беше успял да се измъкне от него благодарение на Ши Зи-лин.

Сред многобройните му близки в компанията и извън нея единствено Питър Енг искрено се радваше за него. Но в самия брак имаше малко радост и щастие. Още на следващата година Сюзан почина при раждане. Невръстното момиченце, което Сойър нарече Мики, живя само осемнадесет месеца и беше отнесено от вродените си заболявания.

Именно Мики беше сънувал тази нощ.

Вдигна слушалката и набра един номер, който помнеше наизуст.

— Извинявай, че те безпокоя толкова рано, Питър — промърмори в мембраната той. — Но трябва веднага да те видя — замълча за миг, после добави: — Не, в офиса е добре… — Ядосан от факта, че безпокойството го беше принудило да забрави за добрите маниери, той забързано попита: — Как са Джослин и децата? Добре… Значи ще се видим след четиридесет и пет минути…

Изкъпан, избръснат и парфюмиран, Сойър се изправи пред вратичката на черния ролс, почтително отворена от униформения шофьор. Беше облечен в лек, безупречно ушит костюм от лен и коприна в цвят на кафе с мляко. Слезе на „Сойър плейс“ — единствената улица в Хонконг, носеща името на американец. На няколко метра от мястото, където спря лимузината, се простираше широкият булевард „Конот роуд сентрал“, който дори в този ранен час беше оживен.

Вдясно, срещу сградата на „Сойър & синове“, се издигаше Конот Тауър, вляво оставаха офисите на най-големите конкуренти на Сойър — „Матиас Кинг“.

Тръгна по мраморните стъпала нагоре към солидната врата от черен махагон с бронзова обковка. Как се променя животът, въздъхна в себе си Сойър. На млади години имаше чувството, че е безсмъртен. После това чувство се ограничи само върху съществуването на компанията. Той беше от хората, които се държаха настрана от истерията на повечето от хонконгските бизнесмени, които тръпнех в очакване на 1997 година — годината, в която Китай трябва да получи обратно Кралската колония.

По време на кризата в търговията с ценни книжа през 1980 година Сойър понесе не по-малко жестоки удари от останалите участници в пазара. Главоломното спадане на борсовия индекс Ханг Сенг само за една нощ го направи по-беден с няколко милиона долара. Но за разлика от повечето тайпани, които се поддадоха на паниката и продължиха да продават акциите си и през следващите дни, той нареди на своите брокери да купуват. Мъдростта на този ход пролича след около година, когато Ханг Сенг се устреми нагоре, едновременно с продължителния спад в цените на недвижимите имоти. „Сойър & синове“ изведнъж се оказа притежател на основния пакет акции в дузина нови за фирмата предприятия, които бързо се оправиха от шока след изявлението на комунистически Китай и започнаха да дават добра печалба.

Вътре в себе си Сойър беше убеден, че китайците просто блъфират. Те не бяха забравили униженията, на които са били подложени по време на войната и след нея, изгаряха от желание да накарат кралицата да им падне на колене. Е, добре, в това няма нищо лошо — ще отмине и ще се забрави. Важното беше друго. Комунистите имаха толкова шанс да управляват една сложна и динамично развиваща се общност като Хонконг, колкото и да стъпят на Луната. Те бяха наясно с факта, че ако Колонията престане да функционира, загубите им в твърда валута ще бъдат неизчислими. Може да са всякакви, но едва ли ще се проявят като такива глупаци…

Сойър се оказа прав. През настоящата година дойде декларацията на Пекин, че Колонията получава петдесет години преходен период, по време на който политическата и икономическата й система няма да бъде променена. Лично за Сойър тази декларация не беше никаква изненада. Въпреки това обаче сътресенията на пазара се увеличиха, вместо да се свият и изчезнат, както очакваше той.

Причината за тази аномалия беше проста. Голяма част от деловите среди на Хонконг изпитваше недоверие към комунистите, никой не вярваше на думата на Пекин, дори и след официално подписаното споразумение. Какво, в крайна сметка, може да ги спре, питаха се бизнесмените. Какво може да попречи на китайската армия да окупира града през нощта на 1 януари 1997 година, игнорирайки всякакви официални споразумения?

Имаше и такива, за които преходният период донесе открито облекчение. Те изпитваха увереност, че каквото и да стане, бизнесът им ще си остане непокътнат. Но Сойър знаеше, че това са измамни илюзии. Просперитетът на Хонконг носят семейните търговски къщи с дългогодишни традиции, а това означава, че бизнесът трябва да запази своята най-характерна черта — наследствеността.

На практика, дори да се спазва стриктно, този петдесетгодишен период не променя с нищо мрачните перспективи за бъдещето, мислеше той.

Ако слуховете за предстоящо оттегляне на „Матиас Кинг“ от делова активност в Хонконг излязат верни, тогава Бог да ни е на помощ, мрачно поклати глава той. Не само на нас, но и на комунистите! Оттеглянето на най-старата и най-престижна търговска къща ще прозвучи като погребален звън в ушите на бъдещите инвеститори.

Сойър бавно влезе в кабинета си, който заемаше близо половината от последния етаж на сградата. През високите три метра прозорци на северната стена се разкриваше великолепна гледка към Колуун, потънал във влажна омара. От пристанището Виктория бавно потегли ферибот на линията „Стар“, малко зад бетонния кей за пътници се издигаше старата часовникова купа на някогашната железопътна гара.

В преддверието се разнесоха тихи стъпки и Сойър се обърна. В кабинета влезе Питър Енг. Беше дребен и стегнат китаец с широко лице и умни очи, които не пропускаха нищо. Носеше тъмносив костюм от коприна и черни обувки — обичайното му работно облекло.

— Добро утро, тайпан — поздрави напевно той. — Донесох нещо за закуска.

— Добро утро, Питър. Благодаря.

Китаецът постави две пластмасови кутии върху бюрото от розово дърво на президента, извади два комплекта пръчици и седна. Сойър зае място срещу него и започнаха да се хранят. Закуската се състоеше от ориз, варени зеленчуци и малки късчета свинско месо. Поливаха я с чай от пластмасови чаши. Този ритуал се повтаряше неизменно, особено когато им предстоеше да решават спешни въпроси в необичаен час. Сойър беше свикнал с него, помагаше му да подреди мислите си.

— Лоши новини, тайпан — промърмори Енг и бутна кутията си настрана. Китайците никога не говорят за бизнес по време на хранене. — Току-що научих, че „Матиас Кинг“ ще обявят днес следобед преместването на централата си на Бермудските острови.

Сойър затвори очи и се замисли. В съзнанието му светкавично се въртяха възможните действия на компанията.

— В понеделник Ханг Сенг ще падне рязко, това е сигурно — добави Енг. — Въпросът е с колко пункта и дали ние ще сме готови да продаваме.

— Никакви продажби, Питър! — отвори очи Сойър. — Никакви! Тази колония е като въздуха и водата за нас. „Матиас Кинг“ се уплашиха и бягат. Не ми се вярваше, но вече е факт. На Бермудите ще получат сериозни данъчни облекчения от правителството на Нейно Величество кралицата, следователно от тази гледна точка няма да изгубят нищо. Но има и друг аспект, Господи! Представяш ли си какви възможности се разкриват пред нас? След оттеглянето на „Матиас Кинг“ ние ставаме западната търговска къща номер едно в колонията!

— Те обаче ще твърдят, че оттеглянето не означава прекратяване на търговските им операции тук — отбеляза Енг.

— Прах в очите! — хладно отвърна Сойър: — Ние с теб, а и всички останали бизнесмени в колонията отлично разбираме, че едва ли ще имат предишното си влияние. Изтеглят ли капиталите си, те автоматически се превръщат в аутсайдери. Следователно ще предпочетат да прекратят и цялата си дейност…

— Но китайските търговски компании остават — напомни му Енг. — Т. И. Чун и Тцун-Трите клетви държат спедиторските линии и складовите площи, а „Файв стар пасифик“ има големи инвестиции не само тук, но и на Новите територии.

— Предполагам, че сътресенията на пазара ще се отразят тежко на Тцун. Той има доста сериозни финансови проблеми. Участва в строителството на китайската атомна централа „Кам Санг“ съвместно с „Матиас Кинг“ и оттеглянето им ще го постави в доста деликатно положение.

— В такова положение ще бъдат и комунистите, особено ако в понеделник индексът Ханг Сенг наистина падне.

— Ще падне, можеш да бъдеш сигурен в това. И ние трябва да сме готови да извлечем съответната полза. Войната между Т. И. Чун и Тцун-Трите клетви може да се окаже от полза за нас. Войните винаги изтощават участниците в тях, независимо на какъв фронт се водят…

— „Пак Ханмин“?

— Да, посредникът на Тцун. Чрез „Пак Ханмин“ и сделката за строителството на „Кам Санг“ Тцун се стреми да укрепи позициите си на континента. Само широкомащабен проект като „Кам Санг“ може да му помогне в това отношение — очите на Сойър заблестяха: — Може би открихме ахилесовата пета на могъщия си враг, а?

— Не мислиш ли, че същите мисли ще минат през главите на Чунг и Блустоун?

— Ще почакаме и ще видим — отвърна Сойър и отмести празната кутия със закуската си.

Питър Енг стана и започна да прибира остатъците от бюрото на тайпана.

— Как може комунистите да ни пробутват толкова глупави номера? — промърмори той. — Петдесетгодишният преходен период не означава нищо. Той със сигурност няма да стабилизира цените на недвижимата собственост.

— Според мен те нямат ясна идея как да се справят с положението — поклати глава Сойър. — То е ново за тях, а китайските комунисти по традиция не умеят да се възползват от промяна в обстановката… Ще изпратят ли войски, или не? Ще се включат ли в управлението на колонията след 1997 година? Ще национализират ли промишлеността? Никой не знае това, а най-малко те…

— Но при всички случаи ще се появят тук. Защото в крайна сметка си остават прагматици и знаят, че имат нужда от нас точно толкова, колкото ние — от Хонконг. Земя не им трябва, едновременно с това им липсва опит в бизнес администрацията и, още по-лошо, в контактите с останалия свят. Затова им трябва посредник, поне на първо време. За да не се излагат пред света.

— Те имат нужда от администриране на новата китайска провинция, в каквато ще се превърне Хонконг след изтичане срока на концесията. Англичаните ще си приберат губернатора, но това няма да има значение, тъй като губернаторите отдавна нямат власт. Всичко ще бъде в ръцете на китайците, които хубавичко трябва да помислят дали да затварят този канал към богатствата на Запада.

— Решението на „Матиас Кинг“ сигурно е голямо нещастие за тях…

— Това е така, но по-важно е какво ще направи щастливи нас…

Замълчаха и се заслушаха в пробуждането на голямата административна сграда. Започнаха да жужат телефони, разноцветни лампички замигаха по конзолите. Меко се захлопваха врати, чуваха се приглушени гласове.

— Тайпан?

— Кажи, Питър — промълви Сойър, без да повдига спуснатите си клепачи.

— За какво искаше да разговаряме?

— За Мики — въздъхна Сойър.

— За Мики?

— Сънувах я през нощта. Каза, че духът й срещнал друг дух и искала да се ожени за него… — Мики беше умряла още бебе, но духовете нямат възраст. Според китайското мислене духовете също могат да бъдат самотни, да се стремят към щастие и пълнота.

— Но това е чудесно, тайпан — приведе се напред Енг. Сънища като този са често срещано явление сред китайците, изгубили деца. Интересното беше, че Сойър сънува такива неща — чужденците обикновено нямат достъп до толкова изтънчени емоции. Но тайпанът беше нещо различно, неговото мислене отдавна се докосваше до китайската култура. — Сега духът й ще бъде щастлив. Каза ли за кого иска да се омъжи?

— Ето го името — промърмори Сойър и побутна лист хартия върху бюрото. — Ще ни трябва „Сам Ку“, за да научим адреса на семейството и да започнем приготовленията за сватбата на духовете…

— Щастливо предзнаменование — рече Енг и протегна ръка към хартията. — Твърде щастливо, тайпан… Аз познавам такъв „Сам Ку“… Ако имаме късмет, семейството на мъртвия мъж може би вече е влязло в контакт с него и е потърсило семейството на Мики… Понякога подобни сънища се явяват и в двете семейства едновременно… — стана на крака и добави: — Веднага ще позвъня.

Останал сам, Сойър сложи длани върху гладкия плот на бюрото. След секунда ги вдигна и видя как отпечатъците им бързо се разтварят във въздуха. Съвсем като Мики…

На прага застана Сей Ан, неговата лична секретарка.

— Желаете ли нещо, тайпан?

— Нищо — поклати глава Андрю Сойър.

В дачата беше толкова тихо, че тя чуваше вятъра и плисъка на вълните. Въпреки късния час, навън все още светлееше. Много обичаше летните вечери. Пропищя птица, крясъкът отекна като камбанен звън под огромния син купол на небето.

Спусна се в мазето, измъкна две тухли от западната стена и извади бележника си. Имаше чувството, че тъмната дупка прилича на онези древни скривалища, в които руснаците са криели своите икони. Майката на Даниела беше ревностна християнка — факт, който така и не посмя да разкрие пред съпруга си. Даниела си даваше сметка, че сега прави точно това, което преди години беше правила майка й. Неслучайно беше избрала такъв тип скривалище за своето най-ценно притежание.

Опасността също приличаше на онази, на която се беше излагала майка й. Никога не беше споменавала на мъжа си за своята дълбока вяра, истински бастион срещу неговата деспотичност. Сега нещата се повтаряха, но действащи лица бяха Даниела и Карпов.

Настани се зад малката дървена масичка, положи бележника с шифрите и книгата един до друг, след което се залови за работа. Лампа с метален абажур хвърляше сноп светлина над ръцете й.

Работеше бързо и ефикасно. Шифърът беше нейно творение и това й позволяваше да го използва по най-ефективен начин. В съзнанието й отново изплува споменът за майка й, която беше толкова хитра, че успяваше да ходи на църква, без баща й да я заподозре нито за миг. Събираше се със свои съмишленици, които не само бяха решени да запазят духа на Руската православна църква, но и тайно избраха патриарх, който беше независим от всемогъщата комунистическа партия.

Понякога и Даниела присъстваше на подобни срещи. Тайната привързаност към религията на майка и дъщеря допринесе много за тяхната близост. Отначало Даниела имаше чувството, че посещава рядко представление на балета на Болшой, но постепенно започна да харесва религията. Дори и днес, вече зряла жена, тя все още се удивляваше на огромната сила, която притежаваше тази отречена от официалната власт духовност. Капитализмът, а вероятно и комунизмът, са преходни неща. Докато Бог е вечен…

Това не беше научила от майка си, а стигна до него абсолютно самостоятелно. След което го запомни за цял живот.

Историята го потвърждаваше. Политическите системи са временни, защото са създадени от хората. Докато Бог не може да бъде тяхно творение.

Приключи с кодирането, затвори книжката и я върна обратно в скривалището. Постави тухлите на мястото им, огледа ги внимателно и доволно кимна с глава. После се върна зад масичката и започна да чете донесенията относно „Медея“.

„Медея“ беше операция, която продължаваше вече трета година. Даниела лично беше вербувала човека, който отговаряше за нея. Откри го по време на друга, далеч по-обикновена операция. Нещата се стекоха така, че се наложи задълбочено проучване на всички от противниковата страна. В резултат стана известно, че един от тях — Жанг Хуа, високопоставен функционер на Китайската комунистическа партия, има брат в Хонконг. Даниела незабавно го постави под наблюдение и в рамките на десет дни вече разполагаше с подробен доклад за дейността на семейството.

После влезе в контакт със самия Жанг. Той категорично отхвърли предложението й и това не беше изненада. Даниела заповяда да бъде отвлечена жената на брат му. Жанг упорства още четиридесет и осем часа, после ужасът надделя и той капитулира.

Даниела освободи заложницата едва след като получи и оцени първата секретна информация. Въпреки това остана скептична и това беше съвсем естествено. Жанг обаче продължи да изпраща сведения, приблизително по едно на месец. Задълбочената проверка доказа, че те не само са автентични, но и изключително важни.

Отначало Даниела мислеше да сподели триумфа си с Карпов и да спечели поредния медал. Но после размисли. Нещата се подреждаха така, че нищо не й пречеше да има свои информатори във висшите кръгове на Пекин и никой да не знае това. Започна да редактира внимателно пристигащата от „Медея“ информация, пропускаше нагоре само незначителна част от нея.

Денят на тежките изпитания настъпи с операцията срещу инсталациите за тежка вода в Синкян. Нейните хора арестуваха трима инженери, които китайците кой знае защо бяха предали. Това моментално привлече вниманието на Карпов, който искаше да знае откъде идва нейната информация. Беше лесно да го излъже, че всичко е въпрос на аналитични способности. Служителите от отдела й бяха известни именно с такива качества, вече бяха доказали какво означава задълбоченият анализ на официална информация, подкрепена от слухове и предположения.

Разбира се, получи и своя медал. Но „Медея“ остана в тайна. Сега, току-що прочела последния доклад, тя беше особено радостна, че е успяла да я запази. Висшите управленчески кръгове на Китай се разкъсваха от противоречия относно бъдещето на Хонконг. Вече се очертаваха и главните враждуващи страни — привържениците на твърдата политика настояваха за безусловно поглъщане на Кралската колония през 1997 година, все още дълбоко унижени от „вероломното откъсване на част от Китай“, станало през 1842 година. Най-много ги ядосваше фактът, че част от тяхната територия се управлява от чужденци, при това — по единодушно мнение на останалия свят — далеч по-успешно, отколкото биха го вършили китайските комунисти. Затова категорично настояваха да докажат качествата си на делови хора и да заемат достойно място редом с останалите велики сили.

На обратната страна на монетата стояха тъй наречените умерени. Според рапортите на „Медея“, това бяха предимно хора, които поставяха националното чувство над комунистическата идея. Те бяха убедени, че имат власт благодарение на извратената политическа система в най-населената страна на света, но след като веднъж я имат, тя трябва да бъде използвана по най-добрия начин. На практика обаче умерените не вярваха в комунистическите идеи и поддържаха становището, че ако Китай действително иска да се издигне до равнището на великите сили на двадесети век, той трябва да възприеме западните методи и технологии.

Това обаче е свързано с огромни капиталовложения. А прекъсването на свободната инициатива в Хонконг означава да се рискува ежедневният поток от твърда валута, който се влива в китайската икономика. През последните шест години, по добре проверени сведения на Даниела, комунистически Китай рязко засилва деловите си контакти с Кралската колония, печалбите му многократно нарастват.

Нейните също, особено след задействането на оперативните й планове. Но това беше само началото, надеждите й за „Медея“ бяха далеч по-големи.

Стигна до сърцевината на информацията. Един от умерените, наречен в доклада „функционер на високо равнище“, е предприел сложна операция в Хонконг. Според „Медея“ целите й са две: да осигури приемането на умерени позиции по отношение на Хонконг и да „сложи ръка върху всички нелегални трансакции на пари и скъпоценности, осъществявани чрез Хонконг и Макао“…

А това означава пълен контрол над Колонията! Най-голямата мечта на Даниела! До този момент, за съжаление, неизпълнима… Безпокоеше я маниакалното желание на Карпов да изкара на предни позиции „Лунен камък“, още повече я безпокоеше решителната подкрепа на Лантин за този план. По нейно лично мнение демонстрацията на съветската военна мощ в Азия бе опасна грешка. Карпов и Лантин й приличаха на двама неразумни хлапаци, които играят на „страхливец“ и държат колата си точно срещу колата на противника. Но тя е собственост на Китай, в допълнение и двете превозни средства са претъпкани с ядрено оръжие…

Даниела беше убедена, че Китай може да бъде поставен под контрол и без военна заплаха на границите му. Хонконг предлагаше такава възможност. Сега, след последната информация на „Медея“, тя вече беше сигурна в това.

Ако „Медея“ успее да я вкара в китайската операция, тя ще бъде в състояние да поеме контрола над нея. А получи ли достъп до потока пари и скъпоценности, който тече през колонията като пълноводна река, тя ще има и цялата колония! Между Хонконг и Макао се прехвърлят капитали на стойност стотици милиарди долари. Те не фигурират в никакви документи, не могат да бъдат проследени и засечени. Просто защото по този път големите търговски къщи прикриват значителна част от печалбите си. Парите, които често са няколко пъти повече от дивидентите на печелившите акции, заминават за секретни банкови влогове в Швейцария, шифрите на тези влогове са достояние единствено на тайпаните. Така се върши бизнес в Хонконг, при това вече повече от век…

Да държиш пръста си върху пулса на подобен поток е наистина чудо. Със своята информация Даниела би могла да държи в шах всяка търговска къща на Хонконг, тайпаните ще предпочетат да изпълняват желанията й, вместо да бъдат съдени за укриване на доходи.

Отново прочете съобщението и сърцето й развълнувано затуптя. „Ох, да повярвам ли на късмета си?“ Беше замаяна от огромните хоризонти, които се разкриваха пред нея. Чисто злато, помисли си тя. Стига информацията да е вярна… Но какви доказателства предлага „Медея“?

Тя направи няколко дълбоки вдишвания и издишвания, после се съсредоточи в останалата част от доклада.

Информацията все още е оскъдна, но моля не да не бъркате липсата на подробности с липса на достоверност. Сведенията идват от изключително високопоставен източник. По всяка вероятност операцията е в ръцете на чужденец — някакъв тип на име Блустоун. Той е един от петимата тайпани на „Файв Стар Пасифик“ — водеща търговска къща в Колонията.

Блустоун! Но как е възможно това? Очите на Даниела се разшириха от учудване. След известно време сведе глава към остатъка от шифрограмата.

Този факс е пресниман директно от оригиналните документи. Прилагам копието.

Даниела обърна последния лист и се взря в контрастната черно-бяла снимка, увеличена до размери 20 x 30 сантиметра. Отвори чекмеджето, извади старомодна лупа и насочи вниманието си към подписа и печата. Дълго време изследва йероглифите върху отпечатъка, после внимателно ги преписа.

— Ши Зи-лин — полугласно промърмори тя. Вече разполагаше с доказателството, което и трябваше.

Тцун-Трите клетви седеше на най-хубавата маса в ресторант Чиу-чоу, разположен на брега Козуей Бей. На стола вдясно седеше смайващо красива китайка с плоско лице и високи скули, гримирано минимално, но с изключително майсторство. Това беше едно от рядко срещаните женски лица, които изглеждат еднакво прекрасни сутрин на събуждане и в късната нощ, под светлините на някое луксозно заведение.

Вляво от Тцун се простираше осемметров сандък, запълнен с акуратно подредени лястовичи гнезда. Цената им варираше между четири и сто хонконгски долара. Току-що си беше избрал няколко от тях, в момента готвачите ги превръщаха в изключително вкусна супа. Изборът на добро лястовиче гнездо е истинско изкуство, подобно на още много кулинарни изтънчености на китайската кухня. А Тцун минаваше за майстор на това изкуство.

Току-що беше направил поредния подарък — скъпа огърлица с изумруди, на Неон Чоу, своята официална метреса. През деня момичето работеше в канцелариите на губернатора и външният му вид беше точно толкова скромен и незабележим, колкото го изискваше службата. Едно от нещата, които най-много я привличаха у Тцун-Трите клетви, беше фактът, че той я харесва във всяко от нейните превъплъщения, включително и в естествен вид.

Отвори кутийката, нададе писък на възхищение и веднага окачи бижуто на шията си. После протегна ръце над отрупаната маса и прегърна Тцун.

— Прекрасна е! — извика тя. Кичур черна коса се спусна над челото й и накара сърцето на Тцун-Трите клетви да потръпне от възбуда почти едновременно със свещения му орган. Не преставаше да се чуди как това двадесет и три годишно момиче успява да гъделичка сетивата му по този изключителен начин. Едно докосване по рамото, едно движение на изящната ръка и тих смях бяха в състояние да го възбудят повече, отколкото десет опитни компаньонки заедно. Да не говорим за миговете на споделена интимност…

Тцун-Трите клетви направи знак на келнера и с дрезгав глас поръча „тайкуан ин“ — чай от особен сорт, наричан „Желязната богиня на милосърдието“. Беше изключително силен и толкова скъп, че го поднасяха в чашки колкото напръстници.

— Радвам се, че сме заедно — промълви Неон. — Бях започнала да мисля, че вече си се уморил от мен…

— Какво ти говори тази огърлица?

— Твоите подаръци винаги са били изключително щедри — прошепна тя и сви устни в онази форма, която винаги го беше подлудявала. — Но напоследък прекарваш толкова много време с Блис, че започнах да се тревожа…

— Деловите ми отношения не трябва да те тревожат.

— Какъв бизнес можеш да имаш със собствената си дъщеря?

— Ти какво, глуха ли си?

Капризното кръгче на устните се очерта още по-релефно, но той вече не му обръщаше внимание. Умът му превключи на друга вълна. Това беше лошо за Неон Чоу и тя прекрасно го знаеше.

— Понякога ме третираш като дете — промърмори тя и поклати глава. — Но аз не съм пубертет, а зрял човек с престижна работа. Дори губернаторът не би си позволил подобен тон с мен!

— Тогава защо не му вдигнеш крака? — безцеремонно я сряза Тцун. — Губернатор или не, той си е един презрян „гуай лох“ — чужденец! Нямах представа, че си толкова впечатлена от шибаните маниери на варварите!

Неон Чоу веднага разбра, че го е разгневила.

— Извинявай, че проявявам ревност — прошепна тя. — Но непрекъснато мисля за теб. Нима трябва да ме третираш като уличница само защото искам да бъдем повече време заедно?

Тцун-Трите клетви само изсумтя. Това означаваше, че изпълнението на желанието й ще зависи от начина, по който ще се представи по-късно.

Неон Чоу закова прекрасните си очи върху лицето му, изящната й като скулптура ръка нежно легна върху неговата. Очите й бяха тъмни като нощта и едновременно с това блестящи като скъпоценните камъни на шията й. Ноктите й закачливо одраскаха кожата му.

— Обичам този подарък — прошепна тя и опипа блестящите камъни, легнали елегантно в трапчинката на шията й. — Обичам и теб!

Свещеният орган на Тцун-Трите клетви помръдна под масата и бавно започна да се пробужда.

Ярост. Огненото сърце на мрака го поглъщаше. Бурята отмина, той направи опит да събере остатъка от силите си. Яростта беше като мантия, която го топлеше, затваряше раните му, или поне облекчаваше болката.

Очите му откриха очертанията на каменна хижа оттатък пропастта. Пожела да бъде там. Надигна се и тръгна наляво, по ръба на пропастта. Измина неколкостотин метра и се върна обратно. Тръгна в противоположна посока и скоро откри стръмната пътечка, която водеше към каменистото дъно на долината.

Дъното на дерето беше покрито със синкава мъгла. Тръгна надолу, подхлъзна се в калта и падна, ожулвайки жестоко дланите на ръцете си. Отказа се от опитите да се задържи и остави тялото си да се плъзга надолу.

Скоро се озова на дъното на дерето, скочи на крака и потъна в мъглата. Дъхът му беше горещ, сърцето лудо блъскаше в гърдите му. Ярост.

Нямаше небе, нямаше хоризонт. Светът се сви до размерите на черупка. Над главата му изкряка ястреб, насекоми жужаха в ушите му, сухите листа на околните храсталаци прошумоляха под стъпките на таралеж или язовец. Мозайка от елементарните звуци на природата.

Джейк не беше в състояние да се наслаждава на красотата около себе си. Започна да се катери по отсрещната страна на пропастта, скоро стигна до мястото, на което беше видял Мариана. Високата трева беше окървавена и изцапа крачолите на панталона му, но самата скала беше измита от пороя.

— Ничиреншу! — изрева като див звяр той. — Къде си? — Червената пелена на яростта се спусна като завеса пред очите му. — Ничиреншу! Ще те убия! — в гласа му нямаше нищо човешко, приличаше по-скоро на воя на хищен звяр.

Скоро стигна до къщата. Входната врата зееше отворена, терасата беше пуста. Тих звън го накара рязко да извърне глава. Ритуалните звънчета „фюрин“. Звуците налятото, на играещи по брега деца. Безгрижни и весели. Но най-вече живи!

Едри сълзи се затъркаляха по лицето му. Мариана! Аз те убих, Мариана!

Влезе вътре и се огледа. На масата имаше две дъски за „уей ки“ с подредени върху тях фигури. На пода лежеше трета, но белите и черните камъчета бяха разпилени из цялата стая. Наведе се и вдигна едно. Колко е лесно да убиеш противника си в играта! Вземаш фигурата и толкоз. Но при живите хора нещата са различни. Все още не можеше да свикне с мисълта, че Мариана я няма. Как ще живее без нея? Цели три години я беше пренебрегвал, почти не й обръщаше внимание. Любеха се рядко и някак равнодушно. Не изпитваше към нея нищо, освен очакваното облекчение при изпразването…

Каменният човек. Нали така го беше нарекла веднъж? Беше изпуснала нервите си, беше дала воля на объркването и страха, беше се опитала да пробие бронята му.

Защо съм тук, след като нямаш какво да ми дадеш, Джейк? — изкрещя тя. — Когато се оженихме бяхме влюбени, или поне аз мислех така. Пресвети Боже, нима наистина не виждаш какво става с теб? Реката Сумчун разби любовта ти, унищожи последните остатъци от човечност в душата ти! Онова, което ме накара да се влюбя в теб отдавна го няма. Разбираш ли, Джейк?! Ти си се превърнал в камък! Не ставаш за нищо друго, освен за вярно куче на Агенцията!

Тук е далеч по-хубаво от мръсните улици на Хонконг. Дали родителите му биха се чувствали по-добре на подобно място? Вече трудно можеше да си спомни дори лицето на баща си.

Получи част от своето „фу“, това беше наследството му. Връзка с миналото, доказателство за обичта на родителите му. Никога нямаше да разбере каква част от истината са му разказали семейство Мейрък, какво е плод на въображението им. Но това едва ли има някакво значение. Изведнъж му се прииска да е с тях, от самотата му стана страшно. Сърцето му се сви от болка. О, Буда! Вече нямам никого на този свят, няма я и Мариана!

Мракът се спусна около него. Къщата беше пълна със сенки, трябваше й малко светлина. Дори искрица светлина! В един от ъглите откри заредени с газ петромаксови лампи.

Ярост. Тя му пречеше да разсъждава трезво. Развинти капачките на резервоарите и разля горивото по пода. Отдръпна се заднишком към вратата и излезе на терасата. Тишината се нарушаваше единствено от помръдването на звънчетата. Спомените нахлуха в душата му.

Драсна клечка кибрит и я хвърли през прага.

Експлозията беше гръмотевична, блъсна се в отсрещните хълмове и се върна с утроена сила. От вратата и прозорците изскочиха алени пламъци, над покрива се разстла облак мазен дим.

Джейк се отпусна на земята и уви ръце около коленете си. Очите му следяха лакомите езици на пламъците, които бързо поглъщаха дървените подпорни колони и ближеха каменната основа. Къщата сякаш пъшкаше в предсмъртна агония.

Джейк отново се разплака. Срамуваше се от това, което направи, съжаляваше за изпуснатите си нерви. Някога, още съвсем малко момче и далеч преди да се запознае с Фо Саан, той се натъкна на огромна и грозна жаба, клекнала на брега на реката. Грабна един камък и го запрати по нея, просто да провери дали ще я подплаши. Жабата остана неподвижна и той се ядоса. Хвърли втори камък, после трети. Гневът му нарасна. Започна да се цели в нея, но жабата продължаваше да стои неподвижно. После изведнъж се оказа, че е мъртва. Тогава за пръв път изпита чувството на срам, което го обземаше сега.

Изгуби представа за хода на времето, може би беше заспал. В главата му се блъскаха кошмари: Мариана, обгърната в пламъци, го зове за помощ; Мариана лежи окървавена на голата скала, а той я бута в пропастта; Мариана го наблюдава, докато люби Блис, а той мачка гърдите й и хапе устните й; Мариана потъва в дълбок речен вир, от тялото й тече кръв и го заслепява. В ръката си стиска гладък камък, вдига го нагоре…

Не!

Главата му рязко се вдигна. На глас ли беше извикал? Сънуваше ли? Лицето му се къпеше в пот, тялото му тръпнеше. Нощта отдавна беше встъпила в правата си, звездите го обливаха със студена светлина.

Седеше без да помръдва, ушите му регистрираха песента на щурците и далечното ръмжене на нощните хищници. Вятърът свиреше в клоните на дърветата и разклащаше високата трева. Мислите му бавно започнаха да се избистрят.

Едва сега си даде сметка, че появата му тук, при това сам, е била една глупава постъпка. Би трябвало да потърси помощ. Но това не е Хонконг, тук нямаше приятели. За нищо на света не би се появил в това състояние пред някой от своите тайни информатори. За да работят за него, те трябва да го уважават.

Направи няколко дълбоки вдишвания и се замисли за Фо Саан. Какво му беше казал веднъж? Синко, ще дойде време да се озовеш на вражеска територия. Тогава всичко ще бъде срещу теб — дори хората, които считаш за свои приятели…

Ето я тук вражеската територия. А приятелите? Столингс уби Мариана, нали? Столингс и Агенцията… Защо?! Защо Мариана беше с Ничиреншу? Тези две невъзможни събития изглеждаха неразривно свързани. Столингс не беше престъпник, а служител на Агенцията. Някой е издал съответната заповед. Беридиън? Донован? Ундерман?

Тази мисъл го вледени, но Джейк трябваше да допусне и подобна вероятност. Какво не знаеше? Въпросите без отговор бяха толкова много, че той можеше да прави само приблизителни предположения и да проявява безкрайна предпазливост. Ще трябва да уреди сметките си с Агенцията, но първо има да разплита една изключително сложна мрежа. Търпение. Това му трябва сега.

И Ничиреншу. Първата и най-неотложна задача.

Едно беше сигурно: връзката му с ръководството на Агенцията е безвъзвратно прекъсната. След като не знаеш на кого да се довериш, най-добре е да не се доверяваш на никого. Този важен урок беше усвоил още като хлапак по мръсните задни улички на Хонконг.

Когато си на вражеска територия и обстоятелствата са срещу теб, задължително трябва да потърсиш помощ, учеше го Фо Саан. Ако си сигурен, че няма кой да ти помогне, значи трябва да промениш начина си на мислене. Просто защото помощ можеш да откриеш на най-неочаквани места…

Джейк се замисли върху тези думи, умът му механично прехвърляше възможните решения. И неизменно стигаше до едно и също заключение. Само един човек в Япония беше в състояние да му помогне. На пръв поглед тази мисъл изглеждаше напълно абсурдна, но той отново си спомни за напътствията на Фо Саан и куражът му започна да нараства. Какво ли пък толкова има да губи?

Утрото го завари на път, краката му уверено стъпваха по козите пътечки на планинската верига, известна с името Сабята.

Жанг Хуа намести многодиоптровите очила на носа си и влезе в кабинета. Жестът му беше чисто механичен, тъй като очилата почти веднага се смъкнаха обратно надолу.

Зад широките прозорци с лошо уплътнени рамки се простираше нажежената повърхност на площад „Тянанмън“, помръдваща като жива в маранята.

— Добре ли се чувстваш днес, другарю министър? — попита той и пусна купчина папки в кошничката върху бюрото.

Ши Зи-лин само изсумтя. Беше потънал в четене на няколко дълги телекса, които преди малко донесе на ръка униформен куриер.

— Изглеждаш добре — отбеляза след малко Жанг, изчакал Зи-лин да подреди хартията на стегната купчинка. На практика обаче беше точно обратното — министърът изглеждаше доста зле. Лицето му беше бледо, ръцете му видимо трепереха. Може би акупунктурата вече не му действаше.

Зи-лин рязко вдигна глава, Жанг Хуа отмести поглед като дете, хванато да върши пакост.

— Потиш се, приятелю — отбеляза Зи-лин. — Може би на теб не ти е добре?

— Нищо ми няма, другарю министър.

— Хайде, хайде — вдигна ръка Зи-лин. — Сега сме само двамата, стига с тези официални обръщения… — забеляза накъде се мести погледът на помощника му и добави: — Затвори вратата и сядай, приятелю.

Изчака го, сложи телексите в тънка папка и закова черните си очи в лицето на по-младия мъж. Единствено те изглеждаха недокоснати от годините, бяха все така блестящи и интелигентни.

Вдигна малка каничка от масата до себе си и напълни чашките.

— Пийни си малко чай, ще те ободри — ръката с чашата потрепваше. — Страхувам се, че е малко хладен. Вече не понасям горещия чай… Сега предпочитам да ме разхлажда, докато на младини ме топлеше.

Отпиха от чашите.

— На млади години взех решение да стана Небесен страж на Китай — промълви Зи-лин. — Който е с мен, трябва да споделя този товар…

— Зная, другарю Ши. Но конфликтът с Ву Айпинг ще има сериозни последици за нас. Страхувам се, че е прекалено силен. Той е твърде млад, за да разполага с толкова власт. Като ръководител на академията работи в една-единствена насока — да открие начин за военно възпиране на руснаците, които заплашват нашите граници. В негово лице групата срещу теб има могъщ предводител, войнствеността му се харесва на прекалено много хора в Пекин. Има всички шансове да ни победи и тогава… — раменете на Жанг Хуа потръпнаха.

Зи-лин въздъхна и остави чашата.

— Предвидих това развитие на нещата, приятелю — рече той. — О, нямам предвид конкретната поява на Ву Айпинг. Но знаех, че ще се сблъскаме с някой като него. Наистина е силен, може би ще успее да ни победи. Но ние не трябва да се предаваме, защото без нас Китай е обречен. Ние сме бъдещето на тази страна. Отдавна съм убеден в това, отдавна зная, че ми трябва помощ за реализиране на крайната цел. Но за нея е необходима пълна всеотдайност и безкрайна концентрация, необходима е саможертва. А не самодоволство и обожествяване, както правеха Чан, Мао и всички останали. Те бързо забравиха откъде са тръгнали и започнаха да си въобразяват, че светът се върти около тях. Но грешаха…

— От онова поколение оцелях само аз, Жанг Хуа. Оцелях благодарение на своята всеотдайност. Не го направих заради лични амбиции. И аз, подобно на будистките монаси, имах своя Бог, на когото обрекох живота си. Знаех, че ако искам да служа истински на Китай, трябва да се освободя от всички лични притежания и амбиции. От всички!

В кабинета настъпи тишина, нарушавана единствено от тихото бръмчене на вентилатора, поставен върху шкафа край стената. Лепкавият въздух не ставаше по-хладен, но все пак се раздвижваше.

— Понякога е много важно да усетиш, че те превъзхождат — промълви с леко потрепване в гласа Жанг Хуа.

— Така ли мислиш, приятелю? Нима толкова лесно си изгубил вярата си след всичките тези години?

— Човек никога не трябва да губи вяра — отвърна Жанг Хуа и хвърли бегъл поглед към треперещите ръце на възрастния мъж срещу себе си. — Не исках да оставаш с подобно впечатление.

— Добре. Сега можеш да си допиеш чая, Жанг Хуа. Обещах на баща ти да се грижа за теб и не съм забравил това.

Затвори очи и се замисли за саможертвата. За всичките манипулации в живота си, за онези, които продължаваше да прави и в момента. За живота на безброй люде, който продължаваше да зависи от волята му. Това ли е бъдещето на Китай, за което беше мечтал?

Приказките за саможертва са едно, но практическата реализация — нещо съвсем друго.

Кога за последен път съм бил истински щастлив, запита се той. Потърси отговор на този въпрос, но не успя да го открие.

Столингс имаше намерение да поязди. Дори се обади в Кинотеатъра и нареди да оседлаят жребеца му.

Но после промени намеренията си. Преполовил купичката ягоди със сметана, той стана и отиде до телефона да отмени ангажимента. Закуската така и остана недовършена на масата. Качи се в колата си и подкара към службата на улица „Х“.

По време на полета от Япония се опита да поспи, но го връхлетяха кошмари. Сънува, че е изпълнил поредната задача за отстраняване на вреден за Агенцията човек, язди през гъста гора, преследван по петите от жадни за мъст врагове. Не знаеше как са го надушили. Клонки шибаха лицето и раменете му. Правеше всичко възможно да се предпази, но гората беше срещу него и скоро се оказа с разкъсани дрехи, гол и ожулен до кръв.

Остана с убеждението, че е наказан. Но за какво? Изпълнението на поставената задача беше безупречно. Отне живота на поредната жертва и толкоз.

После изведнъж му хрумна, че е убил не този, когото трябва. Изпадна в ужас от тази мисъл, веднага след това разбра, че го преследват. Как е възможно това? Беше проявил безкрайна предпазливост, както винаги.

Но зад гърба му тропаха конски копита и той пришпори жребеца си. Това му донесе не толкова бързина, колкото още по-жестоко шибане от клоните на дърветата.

Тропотът на копитата зад гърба му ставаше все по-отчетлив, той отчаяно заби шпори в хълбоците на животното. Наведе се ниско над гривата му и започна да го подтиква с напрегнат глас и удари по шията.

Сенките се притискаха в гърба му, закриваха кръгозора му. Не виждаше небето и звездите, от раните му шуртеше кръв. Колкото по-бързо галопираше, толкова по-жестоко ставаше наказанието му. Защо?

Тропотът на копита стана още по-отчетлив и Столингс рязко извърна глава. Видя жребеца без ездач, с разширени ноздри и демонично пламтящи очи.

Нададе толкова пронизителен вик, че към мястото му се затичаха две стюардеси едновременно. Едната от тях — младо момиче с кестенява коса и привлекателна бенчица в ъгълчето на устата, остана при него до края на полета. След известно време му даде телефонния си номер и така успя да пооправи настроението му.

Кошмарът обаче отказа да го напусне. Остана с него и у дома, под горещия душ, който отмиваше мръсотията от дългия път. Настани се на масата за закуска, отрупана с китайска храна; пъхна се и в леглото, докато любеше Дона — стюардесата с кестенявите коси; придружи го и в залата за тренировки, където се залови с щангата и машините за тежко физическо натоварване.

За разлика от другите му сънища, този кошмар не избледня нито с настъпването на нощта, нито с първите лъчи на утринното слънце. Това беше причината, поради която се отказа от ездата и скочи в колата, без дори да приключи със закуската.

Лепна се в съзнанието му като невидима завеса, душата му потръпна от неясен страх. Защо?

Беше твърдо решен да открие отговора на този въпрос.

Влезе в стаичката без прозорци, която използваше за кабинет, и включи компютърния терминал. Агенцията използваше специална разработка на електронната компания „Ксикор“, която многократно надхвърляше възможностите на компютрите за нормална употреба. Дълбоко под земята беше монтиран главният терминал, залата използваше специално пречистен въздух и сложна климатична инсталация, която поддържаше температурата и влагата в строго определени граници.

Столингс затвори очи и извика в съзнанието си дългата поредица от секретни кодове, които трябваше да му осигурят достъп до най-ревниво пазените тайни в паметта на компютъра.

Пред очите му изплува жребецът без ездач, после мястото му зае фигурата на Мариана Мейрък, просната върху мократа скала. Пръстът му отново се уви около спусъка. Един изстрел, после втори, трети… Шумът почти се сля с грохота на бурята. Видя как тялото й полита в бездната, успя да зърне дори изненадата в широко отворените й очи…

После я изгуби сред бурята. Вместо нея видя фигурата на Джейк, заплашително насочила се към него. Когато отново обърна поглед към скалата, Мариана вече я нямаше.

Помисли за коня без ездач. За руснаците, поели по склона на Сабята. Каква ирония на съдбата, въздъхна Столингс. Ако Джейк не ги беше елиминирал, Мариана може би щеше да остане жива. Може би…

Конят без ездач. Руснаците. Какво търсеха там, по дяволите? Дали не искаха да се намесят в операцията? Ундерман не каза нищо по този въпрос, макар да разговаряха подробно по пътя от летището до държавното жилище на Столингс в Джорджтаун. Намираше се на улица „С“, само на пряка от Дъмбъртън Оукс, и Столингс изпита силно недоволство от факта, че по-старшият от него Ундерман не се съобразява със свещената му неприкосновеност. Домът си е дом, точка. Никога не работеше в него. Освен това чакаше появата на стюардесата с кестенявата коса…

Столингс отвори очи. На екрана се беше появил надпис:

Възможен достъп до информация „Понеделник“

Компютърът на Агенцията имаше седем нива на секретна информация, като всяко едно от тях носеше името на съответния ден от седмицата. „Понеделник“ съдържаше най-слабо охраняваните данни, докато в „неделя“ се пазеше свръхсекретната информация. Достъпът на служителите до съответните нива съвпадаше с издигането им по служебната стълбица на Агенцията. Столингс беше член на вътрешния съвет от петимата най-високопоставени служители, който се ръководеше лично от президента. Благодарение на това той имаше достъп и до седмото ниво, но никога не му се беше налагало да го използва.

Най-често работеше с „четвъртък“, там решаваше почти всички проблеми, свързани с пряката си оперативна дейност. Сега, след около три часа присъствие на това ниво, той изпита нужда от повече информация. Все още не можеше да разбере на какво се дължеше руското присъствие в Япония.

Облегна се назад и притисна с палци клепачите си. Очите му се дразнеха от фосфоресциращата светлина на екрана.

Въпросът е там, че това не бяха обикновени руснаци, дори и да са били оперативни агенти на КГБ. С тях той беше свикнал, срещаше ги навсякъде по света. Приемаше ги с примирение — както бедняците се примиряват с хлебарките в порутените си жилища. Но тези хора бяха по-особени. Отдел С на КВР, царството на генерал Воркута. Макар да преливаше от чувство за мъжко достойнство и превъзходство, Столингс се беше научил да уважава ума и способностите на тази жена.

През последните две години нейни агенти бяха успели да провалят две от най-важните му операции, трета увисна на косъм. В Ангола, Ливан и… Къде още, по дяволите? А, да — в Гватемала… Винаги изпитваше трудности с тези латиноамерикански държавици, които са като близнаци.

Отлично помнеше ужасяващото спускане по почти непристъпните планински пътища на Гватемала с кола, която би трябвало да бъде бракувана преди десетина години… Това беше първият му сблъсък с агентите на Воркута. Третият обаче, в Ангола, беше най-опасният… Там получи два 38-милиметрови куршума — един в рамото, друг в ръката. А третият свирна на милиметри от черепа му…

Всички бяха изстреляни от агентите на ВКР. От хората на генерал Даниела Воркута.

Столингс бързо се принуди да я уважава. Завъртя стола си към монитора и набра поредния код.

Възможен достъп до информация „Петък“

Пръстите му затичаха по клавиатурата. „Най-добрият начин за опресняване на паметта е аналогията с приключени дела, казваше Ундерман. Днешният ти проблем винаги има връзка с миналото…“

Информация „петък“ съдържаше архивите на тридесет и шест операции. Столингс се въоръжи с търпение и започна да ги проучва една по една. Откри гватемалската операция и свери датите, за да бъде сигурен че е неговата. Информацията беше общо взето рутинна, чак след нея се появи допълнителна забележка, която препоръчваше следващото ниво на секретност. Пръстите му продължаваха да летят по клавишите.

Възможен достъп до информация „Събота“

Едва тук намери това, което търсеше.

Матас Сандинар умира вследствие инжектирана отрова.

Датата на събитието беше точно три дни след провала на операцията му. Столингс застина на място, очите му объркано гледаха екрана на терминала. Вестниците широко отразиха смъртта на Сандинар, който беше президент на страната. Като нейна причина се сочеше масивен инфаркт на миокарда. Сърдечен удар. Откъде се появи тази отрова?

Столингс потъна в дълбок размисъл. Сандинар беше отявлен враг на Карло Гуерера — човека, когото трябваше да премахне. След смъртта на Сандинар беше отбелязано рязко нарастване както на влиянието на Гуерера, така и на числеността на бунтовническата му армия. Едва шест месеца по-късно Столингс се върна в Гватемала и успя да го ликвидира.

Зае се да анализира цялата информация за КВР, която се съдържаше в това ниво. Откри Ангола, отново със забележка под линия. Потърси Ливан, не го намери и набра кода за последното ниво.

Възможен достъп до информация „Неделя“

Буквите изскачаха като коркови тапи върху синята повърхност на терминала:

Шошо Мтуба умира от задушаване вследствие счупване на хрущялите на ларинкса.

Датата на събитието беше точно една седмица след операцията на Столингс. Официалната причина за смъртта на Мтуба, публикувана в печата, беше съвсем различна: падане от кон, който неочаквано се изправил на задните си крака, подплашен от змия.

И тук, по подобие на Гватемала, Мтуба беше генералът, водач на опозицията срещу официалната власт, именно него трябваше да ликвидира Столингс. Макар и незначителна част от задачите му, тези две операции бяха документирани така, сякаш са дело на самата Агенция. Нещо, което беше напълно изключено. Да се издаде заповед за отстраняването на Сандинар и Мтуба влизаше в разрез не само с методите на Агенцията, но и с официалната политика на Съединените щати.

Пред очите му отново изплуваха руснаците, пъплещи по могъщата снага на Сабята, в съзнанието му отново се появи конят без ездач от кошмарния сън. Тръсна глава и продължи проучването.

И стигна до Ливан. Беше погребан сред тонове второстепенна информация — като диамант в калта. Ако Столингс не притежаваше вроден интерес към многобройните начини за съхраняване на електронна информация, той положително не би стигнал до Ливан.

Веднага си зададе въпроса защо тази информация се пази на свръхсекретно ниво. Доколкото знаеше, операцията беше съвсем рутинна. Да, наистина откри екипа на КВР подир себе си. Но след Гватемала вече беше нащрек и руснаците не успяха да го изненадат.

Подготви номер, взет от любимия арсенал на руснаците — дезинформацията. И го осъществи блестящо. Докато екипът на КВР го очакваше на мястото на предполагаемата среща с помощниците му, той беше на другия край на града и спокойно монтираше оптическия мерник на пушката си. После, само с един изстрел от сто метра, пръсна черепа на Мохамед Ал-Касар. Задачата беше изпълнена. Ликвидиран беше един от най-опасните терористки лидери в Близкия изток с ярко изразена просъветска ориентация. Цялата операция, включително пристигането и заминаването на Столингс, продължи някакви си тридесет и шест часа. Как ти харесва това, генерал Воркута?

Но защо ливанската операция е тук, в седмото и най-секретно ниво?

Откри отговор на този въпрос след още няколко часа тежък труд. Беше хитро скрит в спомагателен файл — още един от електронните трикове. Това беше най-секретното ниво на паметта и нямаше къде другаде да го скрият…

Мохамед Ал-Касар е ликвидиран според инструкциите.

Следваше точната дата на събитието.

Причина — двоен агент, работил за Тимъти Лейн.

Очите на Столингс едва не изскочиха от орбитите си. Не! Това не може да бъде! Тимъти Лейн е директорът на ЦРУ!

По челото му избиха капчици студена пот. С треперещи пръсти набра отново кода на ливанския файл. Господи, нима съм ликвидирал наш агент?! Как е възможно това?! Насочи вниманието си към края на информацията, но тя изведнъж, насред дума, прекъсваше. Набра кода още веднъж, но без резултат. Екранът остана празен.

После, припомнил си основните инструкции, той натисна клавиша с надпис:

Контрол.

Върху екрана се изписа следният текст:

Останалата част от този файл е строго поверителна, достъпна единствено за Директора на Агенцията. Използвайте достъпен код за „Яху“.

Какво, в името на Бога, означава това „яху“, запита се Столингс.

Научи го едва след третия телефонен разговор, кратка справка с лингвист и една разходка до библиотеката на Конгреса.

„Яху“ се оказа бирманска дума, която обозначава осмия ден от седмицата, според особения календар на тази страна.

В главата на Джейк се появи фрагмент от текста на манускрипта, който висеше в дома на Микио Комото:

Когато генералът раздава правосъдие, армията поддържа висока дисциплина…

Или нещо подобно.

Сега вече знаеше, че Комото е мотивиран именно от манталитета на пълководец. Отчаяно му се искаше да разбере този човек, преди да се сблъска с него. Иначе нямаше никакви шансове, особено след онова, което беше извършил в дома на оябуна. Комото ще го накаже за назидание на своите бойци.

След като напусна района на Японските Алпи, Джейк се насочи именно към къщата на Комото. Защото оябунът беше единственият му враг, който притежаваше потенциал да се превърне в негов съюзник.

Много зависеше от характера на Комото, от това, което се криеше под непроницаемата му маска. Затова следващите няколко часа щяха да бъдат изключително опасни. Голяма част от играта на Джейк ще се определя на място, според това, което разкрие Комото от своята същност. Ако се окаже алчен, Джейк би могъл да се възползва от този факт. Същото ще се получи и ако японецът прояви високи морални добродетели.

„Мичи“. Пътеката. Джейк е длъжен да я открие, ако иска да запази шансовете си да открие Ничиреншу и онова „фу“, което Мариана беше взела от него.

Последния път се появи тук в ранната вечер. Сега избра същия час, но се оказа, че пред вратата са паркирани две лимузини. Едната беше на Комото, спряла почти под лампата на входа.

Отново прибегна до прикритието на изящно подрязаните храсти и миниатюрната вътрешна градина зад тях. Привлечен от някакъв необичайно издължен предмет, той бавно се насочи натам. В далечния край, в близост до стройните японски кедри край оградата висеше „марумоно“. Докосна го с ръка и то започна да се клати като махало, събуждайки отдавна забравени спомени в душата му.

„Марумоно“ е една от трите традиционни мишени за „кюжутцу“ — чучело от зебло, натъпкано с памук или слама.

Японският воин използва лъка и стрелата още от най-дълбока древност. Те заедно с меча са привилегировано оръжие на самураите. Докато обикновените бойци имат на свое разположение пиката и тоягата.

„Кюжутцу“ е бойното изкуство на стрелците с лък. Според Фо Саан появата на „марумоно“ е пряко свързана с първите стрелци, които винаги са били на кон. По време на тренировка човек усвоява трудното изкуство да стреля по най-различни мишени, повечето от които подвижни. Именно такава мишена представлява и „марумоно“ — една от най-трудните.

Самураите от Средновековието задължително са имали поне по едно „яба“ — стрелбище за упражнения с лък, в своите домове. Сега Джейк виждаше, че нещата не са се променили.

Взел внезапно решение, той се обърна и пое по каменната пътечка, която водеше към входната врата. Вдигна ръка и почука.

След миг на прага се изправи Тоши. Очите му смаяно примигнаха, сякаш в лицето на Джейк виждаше един от пазителите на Ада. Ръката му светкавично се плъзна към колана, в следващата секунда дулото на револвер 38-и калибър вече сочеше към корема на Джейк.

Първоначално Джейк беше решил да вдигне ръце над главата си, но отчете изражението на Тоши и реши да не прави никакви движения. Дишаше дълбоко и равномерно, опитваше се да не обръща внимание на оръжието. Никога не беше харесвал пистолетите, предпочиташе да се държи по-далеч от тях. Дълбоко в душата си беше убеден, че това е оръжие за хлапаци, а не за истински мъже.

Всъщност не харесваше никакви огнестрелни оръжия. Признаваше, че в ръцете на изпечен убиец пушката с дълга цев е наистина опасно оръжие, но това беше всичко. Револверите и пистолетите са обемисти и неудобни, човек трудно може да ги скрие при гранична проверка. Хората лесно се пристрастяват към тях и това вероятно е най-лошото им качество. Те са най-лесното решение за мързеливците, попаднали в опасна ситуация. С револвер в ръка човек няма нужда да разсъждава. Прицелва се и стреля. Едно и също решение за всички проблеми. Плод на лениви мозъци…

Освен това е опасно, когато човек разчита толкова много на механична подкрепа. Тук отново проличава хлапашкото отношение, превърнало се в неразделна съставна част от мистиката на въоръжения с огнестрелно оръжие човек.

Джейк светкавично прецени, че Тоши не се различава от болшинството такива хора.

Винаги търси духовната слабост на противника си, учеше го Фо Саан. И Джейк отлично разбра, че вече знае коя е слабостта на Тоши. Този факт не го правеше по-малко опасен, а просто подлежащ на определен вид манипулация.

— Искам да се видя с Комото-сан — каза Джейк.

— Итеки! — презрително процеди Тоши. — Ще видиш това, което аз реша да ти покажа! — Револверът помръдна в ръката му. — Май ще е най-добре да ти прострелям коленете… Първо едното, после другото! — на лицето му се появи мъртвешка гримаса, която би трябвало да се тълкува като усмивка. — По този начин ще знаеш как трябва да гледаш към нас — отдолу нагоре!

— Кажи на Комото-сан, че му нося важни новини.

— Кажи му го сам! — ухили се Тоши, а дулото на револвера описа къса окръжност около сърцето на Джейк. — Ти очевидно мислиш, че този дом е отворен по всяко време за теб. Хайде, заобиколи ме и влез! Да видим докъде ще успееш да стигнеш! — лицето му започна да потъмнява от притока на кръв. Джейк разбра, че ако не вземе спешни мерки, има реална опасност да бъде застрелян.

— Кажи на Комото-сан, че…

— Какво да каже на Комото-сан? — разнесе се повелителен глас зад гърба на Тоши. Джейк успя да различи неясната фигура във вътрешността на къщата, позна гласа и забеляза как бандитът пред него замръзва.

— Нямам желание да ви предизвиквам, оябун — почтително отвърна той, спомнил си за предупреждението на Комото.

— Май започвате да хленчите, господин Ричардсън. Какво още трябва да очаквам? Може би ще паднете на колене и ще молите за прошка? — в гласа на оябуна се долавяше дълбоко отвращение.

— Мислех, че вие не разговаряте с варвари — отвърна Джейк.

Настъпи дълбока тишина. Джейк ясно съзнаваше, че играе една изключително опасна игра. Комото би могъл да го убие тук, на прага на дома си, и нито един човек в Япония няма да попита за причините. Но друг избор просто нямаше. Губеше скъпоценно време, на всяка цена трябваше да проникне през бронята на този мъж.

— Това едва ли може да се нарече разговор — изръмжа Комото. — Чувам единствено песента на щурците и собствения си глас.

— Дойдох да ви кажа следното — въздъхна Джейк с ясното съзнание, че използва последния си коз. — Казвам се Джейк Мейрък. Аз съм този, който уби Кей Кисан.

Главата на оябуна рязко се завъртя.

— Отведи го в стаята с шест татамита! — заповяда на Тоши той. — Дръж го под око, докато се приготвя!

Тоши прие заповедта с кратко кимване, в студените му очи се четеше открито предизвикателство. Беше ясно, че е готов да стреля при първото подозрително движение от страна на неканения гост. Джейк остана неподвижен. След една безкрайно дълга секунда японецът грубо го сграбчи за дрехата и го дръпна навътре. Изрита вратата зад гърба си и кратко нареди:

— Обувките!

Джейк се събу и сложи обувките на шкафчето до вратата, подчинявайки се на краткото кимване на Тоши. Когато се изправи, Комото вече го нямаше.

Тоши го поведе по полуосветен коридор, прекоси отворена фузума. Озоваха се в стаята на първата му среща с оябуна. Тоши го накара да се обърне с лице към окачения на стената ръкопис, очевидно нарочно.

В къщата цареше необичайна тишина. Сякаш се намираха на дъното на дълбоко езеро. После долови някакво леко шумолене и вдигна глава. Долната част на ръкописа леко помръдваше, вероятно от течение. Погледна към вратата и видя, че плъзгащите се екрани от оризова хартия към градината са отворени.

Мракът се усещаше физически. Изглежда по небето нямаше нито звезди, нито луна. Кадифената мантия на нощта бавно нахлуваше в стаята. Все още се усещаше горещината на отминалия ден, това някак подчертаваше плътността на мрака.

Джейк затвори очи. Отначало чуваше само собственото си дишане, миг по-късно започна да долавя и дишането на Тоши. Направи опит да прецени емоционалното му състояние, моментално усети вълните на напрежение, които се излъчваха от тялото на якудза. Ще трябва да запомня това, рече си той.

Комото се появи на прага, облечен в доспехите на самурай от XVIII век. От кръста нагоре носеше широка копринена блуза в тъмен цвят, а надолу беше нахлузил черна „хакама“ — къса поличка с крачоли от онези, които са използвали стрелците с лъкове.

— Вън! — изръмжа на Тоши той, без дори да поглежда към Джейк.

Якудза протегна свободната си ръка и побутна рамото на Джейк, насочвайки го към отворената врата за градината. Следван по петите от двамата японци, Джейк излезе навън и се озова в близкия край на стрелбището. На дървена пирамида до стената бяха подредени няколко бойни лъка. Размерите им бяха между два и два и половина метра, всички изработени от гъвкав бамбук. До тях имаше „ядате“ — издължен дървен цилиндър, запълнен със стрели.

Усети присъствието на Тоши зад гърба си, миг по-късно и ръката му върху рамото си. Накъде ли ще го насочи? Всъщност едва ли щяха да ходят другаде. Беше ясно, че ще се сблъска с „кюжутцу“. Вече успя да научи няколко важни подробности за характера на Комото и това означаваше сериозен напредък. Даде си сметка, че ако в този момент елиминира Тоши, вратата към този мъж ще бъде окончателно затворена. А това не можеше да си позволи…

Отведоха го в далечния край на градината. Мишената „марумоно“ леко се полюшваше от клоните на японския кедър.

— Знаеш какво да правиш — промърмори Комото. Гласът му прозвуча призрачно, сякаш беше рожба на самата нощ.

Джейк усети въжето около китките си. Тоши го пристегна толкова здраво, че лицето му се разкриви в неволна гримаса. После беше обърнат с лице към далечния край на градината. Там, където търпеливо го очакваха лъковете и стрелите.

Тоши беше прибрал револвера, в ръцете му имаше здраво въже. Привърза с него тялото на Джейк за дървото, „марумоно“ остана между него и мястото за стрелба.

Чучелото се поклащаше точно пред очите на Джейк и му пречеше да вижда.

— Лъжата е престъпление, което се наказва — долетя приглушеният глас на Комото. — Такива престъпления са и насилственото проникване в чужд дом, нападението срещу член на клана… Якудза сами решават своите проблеми.

— Оябун…

— Нито звук, итеки! — изръмжа Комото с глас, натежал от презрение. — Ти беше предупреден, но не обърна внимание на това, което ти се каза. Не се учудвам, такива са всички варвари. Сега ще си получиш наказанието.

Джейк усети как Комото се отдалечава, но Тоши остана на крачка встрани от дървото. Ръката му се протегна и разлюля „марумоно“ пред лицето му.

Нощта беше мъртвешки тиха. Чучелото леко се поклащаше. Наляво, надясно. Наляво, надясно… Джейк изпита чувството, че отново е в Чун Чау, нагазил до кръста във водите на Южнокитайско море. Мъглата е гъста, той отчаяно вика Фо Саан…

После до слуха му достигна острият звън на обтегната тетива, стрелата се понесе към целта си със смразяващо сърцето бръмчене.

Първият изстрел на оябуна беше точен. Чучелото потръпна като живо, после продължи да се поклаща пред лицето на Джейк.

Дейвид Ох пъхна ключа в ключалката, бутна вратата и влезе. Апартаментът на Джейк и Мариана се намираше на Мид Левълс — един от хонконгските острови.

В застоялия въздух се долавяше миризмата на отдавна приготвени гозби и парфюма на Мариана. Мебелите бяха покрити с тънък слой прах. Нощта вече влизаше в правата си, през прозореца се виждаха светлините на пристанището, тромави джонки бавно се полюшваха към брега. На фона на последните остатъци дневна светлина платната им изглеждаха черни. Време за вечеря.

Дейвид Ох тръгна бавно из стаите. Не знаеше какво търси. Може би очакваше да забележи нещо необичайно, нещо, което да му даде обяснение за внезапното пътуване на Мариана и още по-внезапното изчезване на Джейк. Беше сигурен, че Джейк не е споделял нищо с жена си, какво ли би могла да знае тя? Какво би могла да разкрие на Ничиреншу? Нищо. Но стомахът на Дейвид Ох продължаваше да се гърчи, в устата си усещаше металния вкус на страха. Имаше чувството, че цяла сутрин е пил кръв. Горещо се надяваше, че Джейк не е извършил глупостта да замине за Япония.

Надникна в банята, не откри нищо и се насочи към кухнята. През прозореца се виждаше алеята, която водеше към гаражите. Покритият с петролни петна бетон изглеждаше необичайно грозен на фона на панорамата на острова, полускрита от мъгла. Отвъд пристанището и тъмната ивица вода блестеше Колуун — истински скъпоценен камък, изплувал от дълбините на Южнокитайско море.

Обърна гръб на гледката и насочи вниманието си към вътрешността на апартамента. В умивалника имаше неизмити чаши и чинии, на масата се виждаха остатъци от храна, до които беше изправена полупълна чаша с вино. Дейвид Ох протегна ръка, внимателно стисна столчето и я поднесе към носа си. Червено вино, напълно сухо. Значи чашата принадлежи на Мариана. Джейк би предпочел саке.

Заминала е много набързо, помисли си той. Това не е в стила й — обикновено тя беше прибрана и отлично организирана жена. Никога не би оставила мръсни чинии в умивалника. Но сега го беше направила. Приведе се и огледа посудата. Тук остатъците от храна не бяха толкова изсъхнали. Попипа ги с пръст и го вдигна на светлината. Да, тази храна е значително по-прясна. Което означава, че тук някой се е хранил след Мариана. Но кой? Не е бил Джейк, тъй като по това време е бил вече в Токио.

Дейвид Ох се наведе още по-ниско, очите му внимателно опипваха чиниите. Най-добро място за началото на всяко разследване са мазните петна. Особено когато става въпрос за храна. Извади от джоба си ролка широки лепенки, откъсна две приблизително еднакви парчета и внимателно ги залепи върху ръбовете на най-горните чинии в купчината.

Преброи до тридесет, после бавно започна да ги отлепя. Особено важно беше да движи ръката си плавно, в противен случай имаше опасност да нагърчи лентата. Приключил с тази деликатна операция, той извади визитна картичка и залепи лепенките за обратната й страна, бяла и чиста като сняг. Върна се до прозореца и започна да изследва работата си. Под прозрачната повърхностна лентата се виждаха два великолепни пръстови отпечатъка.

Пъхна картичката в джоба си и тръгна към вратата. Сигурно нищо няма да излезе от това, въздъхна в себе си той. В същото време имаше силното предчувствие, че е на прага на важни разкрития.

— Майната им на всичките ни гадни врагове! — изръмжа той, обърнал се за последен път към празните стаи.

Ухилен до уши, Тоши пристъпи да издърпа пронизаното „марумоно“. Стрелата на Комото проби чучелото с огромна сила и го закова за стеблото на кедъра, на сантиметри от лицето на Джейк. Долната част на мишената ожули бузата и ухото му.

Тоши протегна ръка и попипа задните части на панталона му.

— Още ли не си се подмокрил, смели итеки? — изръмжа подигравателно той. — Не си? Е, имаме достатъчно време да ти покажем, че наистина си варварин! — отдръпна се назад и отново разклати чучелото. Забитата в зеблото стрела увеличи теглото му, диапазонът на разклащането видимо се намали и едва се показваше от двете страни на лицето на Джейк.

Мрак. Нощта го обвиваше с душното си покривало, от земята се излъчваше топлина. Босите пръсти на краката му усетиха първите капчици хладна роса. Тик-так, тик-так… Тежкото махало се поклащаше пред очите му.

Тишина. Джейк си представи как водите на Южнокитайско море покорно лижат краката му. Спомни си за Фо Саан, неволно се запита дали няма да се окаже, че наученото от него е една голяма илюзия. В дъното на съзнанието му проблесна ужас. Ако всичко е илюзия, той ще се окаже на прага на колапса, обладан от животински страх. Вече усещаше лепкавите му пипала…

Гневно бръмчене прогони тишината на нощта. Едва успя да си поеме дъх, тялото му се напрегна до крайност и това го разтревожи. Пипалата на страха! Промъкваха се дълбоко в съзнанието му, опитваха се да разбият илюзиите. Може би изобщо не разчита на сигурността им… „Престани, заповяда си той. Дишай дълбоко! Дишай!“

Не беше лесно, особено пред очите на бръмчащата в мрака смърт, летяща неумолимо към него.

Бум!

Като пистолетен изстрел. Миг преди това усети лекото раздвижване на въздуха. Полъхът на смъртта…

Чучелото влезе в болезнено съприкосновение с дясното му ухо. В средата му вече стърчаха две стрели. Беше убеден, че върхът на втората мина на милиметър от скулата му. Усети ситните капчици пот подмишниците и долната част на гърба си.

Някой се смееше. В полезрението му се появи ухилената физиономия на Тоши, който издърпа мишената към себе си.

— Гореща нощ, а? — изсмя се отново той.

Джейк примигна, тъй като солената пот започна да дразни очите му. Тоши отново попипа панталона му и този път не можа да скрие разочарованието си:

— Пот, итеки…

Джейк усети бавното приближаване на Комото! В лявата си ръка държеше дълъг лък, очите му безстрастно наблюдаваха лицето на Джейк. Не каза нито дума, докато Тоши проверяваше възлите на ръцете и краката му.

После пристъпи още крачка напред и протегна ръка:

— Този път ще използвам това… — между пръстите му се полюшваше памучна превръзка за очи.

Обърна се и тръгна към позицията за стрелба.

— Това е хубаво — промърмори Тоши и отново разклати брезентовото „марумоно“. Чучелото вече беше толкова тежко, че се клатеше бавно, едва прикривайки лицето на Джейк.

Джейк направи опит да не концентрира вниманието си върху двамата японци, очите му се насочиха към назъбените върхове на стрелите, които стърчаха от „марумоно“. Бяха толкова близо, че ако протегнеше врат, положително би ги докоснал с носа си.

Даде си сметка, че животът му е изцяло в ръцете на оябуна. Може би точно това е целта на цялото представление. Урок по унижение. Демонстрация на сила. Джейк знаеше, че животът му лежи в дланта на Микио Комото. Но го знаеше още в мига, в който се появи на прага на дома му. Сега идваше часът на истината.

Все пак що за човек е този Микио Комото?

Джейк предпочиташе да не прави предположения, тъй като само след минута щеше да узнае точния отговор на този въпрос.

Спокойствието ще ти даде всичко, което трябва да знаеш за победата, беше казал Фо Саан. Тези думи блеснаха в съзнанието на Джейк с ослепителна сила, той започна да си ги повтаря като заклинание.

В далечината нещо прошумоля, после звукът се устреми към него с ужасяваща бързина. Улавяше го с двете уши едновременно, а това означаваше само едно: стрелата лети точно срещу лицето му.

Тик-так, тик-так… Чучелото леко се полюшваше. Той отбелязваше движението му чрез светлината и мрака. По-светло, по-тъмно… Миг на равновесие… Ако стрелата улучи по-светлия миг, с него е свършено.

Тик-так…

По-светло, по-тъмно…

Бум!

Пълен мрак. Джейк усети как мишената политна към носа му. Отвори очи и бавно фокусира погледа си. Върхът на третата стрела стърчеше между предишните два… Попадение в десетката!

Изминаха няколко безкрайно дълги мига, преди чучелото да се отмести от лицето му. Когато това най-сетне стана, пред него не беше Тоши.

— Може би наказанието е достатъчно за извършените престъпления — промълви Микио Комото.

— Ако съм извършил някакви престъпления, сторил съм го от отчаяние — дрезгаво отвърна Джейк. — Ничиреншу държеше жена ми. Трябваше да науча къде са. По тази причина изиграх номера със саракина. Исках да се добера до вас… С надеждата, че ще ми помогнете.

— Нови лъжи — хладно установи Комото. — Какво общо с Ничиреншу може да има итеки като теб?

— Искам главата му. Жена ми е мъртва. Загина под Сабята, снощи…

— Тцуруги? — изненадано го погледна Комото. — Бил си на Тцуруги по време на буря?

— Да — кимна Джейк. — И открих скривалището на Ничиреншу.

— Промъкваш се в дома ми и нападаш хората ми — процеди Комото. — Ето какво си направил. Затова не искам да слушам повече варварските ти лъжи! — масивното му тяло започна да се извръща.

— Бедният генерал не желае да чуе информация, която може би ще спаси живота му.

— Кой си ти, че си позволяваш да говориш за делата на пълководците? — гневно попита Комото и се изплю с открито отвращение.

— Зная, че добрият пълководец трябва да използва всички налични средства за постигане на крайната победа.

— Какви ги дрънкаш? — опасно присви очи Комото.

— Убих Кей Кисан пред очите на Ничиреншу.

— Думи! — отсече японецът. — Думи и нищо друго!

— Дай ми възможност да ти предоставя и доказателства.

Комото стоеше напълно неподвижен с очевидното желание да прикрие обзелото го напрежение. Беше достатъчно умен да разбере, че е бил надхитрен. Сега вече беше длъжен да удовлетвори молбата на Джейк — в противен случаи би показал крайно невъзпитание.

— Отвържи итеки! — подвикна към Тоши той.

— Слушам, оябун.

Комото изчака падането на възлите.

— Дай го насам.

Спря в противоположния край на стрелбището и се обърна с лице към Джейк.

— Сега ще ми покажеш на какво си способен. Кей Кисан може да бъде победен само от самурай. Само самурай може да проникне в къщата за „О-хенро“ под носа на Ничиреншу.

Джейк пристъпи към пирамидата и започна да си избира лък. Тоши понечи да го спре, но Комото му направи знак да стои настрана.

— Самураят трябва да има разностранни способности — каза Джейк. — Една от тях е „кюжутцу“. Но това ти е отдавна известно, нали?

Избра си една стрела с раздвоен връх и се прицели в мишената.

— Ще разрешиш ли на Тоши-сан да я разклати?

Убеден, че чужденецът блъфира, Комото даде знак на боеца си да изпълни желанието му.

— Но, оябун…

— Мислиш, че не съм способен да се защитя? — леко повиши глас Комото. — Направи каквото ти казах, после се върни тук — извърна се към Джейк и подхвърли: — Да улучиш от това разстояние, при това без светлина, е добро постижение за ученик на някой от опитните сенсеи… Но дори и най-добрият ученик не би могъл да победи Кей Кисан. Затова трябва да си сложиш превръзката… — Парче черен плат се появи в протегнатата му ръка.

Джейк пое превръзката в момента, в който Тоши се върна обратно. Прецени размера на предизвикателството, после отвърна:

— Ясно е, че ти самият си сенсей по „кюжутцу“, оябун. Искам да ти задам един въпрос: можеш ли да се изправиш в единичен двубой с човек като Кей Кисан?

— Разбира се — отвърна Комото. — Не се ли срамуваш от невежеството, което проявяваш, итеки?

— Следователно няма да се задоволиш с умение, което да отстъпва на твоето, нали? — продължи Джейк, без да обръща внимание на забележката му.

Комото го измери с пламнал поглед, но не отвърна нищо.

— Би ли заел мястото, на което преди малко стоях аз? — попита Джейк.

Оябунът се задави от гняв. „Този мръсен чужденец вече за втори път ме надхитрява, помисли си той. Така ме работи, че няма начин да му откажа!“

Овладял нервите си, Комото леко кимна с глава:

— Подобен акт несъмнено ще ме убеди, че говориш истината — промърмори той. — Но имам едно условие. Тоши-сан ще стои до теб, а дулото на пистолета му ще бъде опряно в слепоочието ти. Ако не успееш да дублираш моето постижение, той веднага ще ти пръсне главата.

По лицето на оябуна играеше лека усмивка, очите му не изпускаха очите на Джейк. Сблъсъкът на волята им можеше да се докосне с пръст. Джейк усети могъщата психическа енергия на японеца, но едновременно с това и нещо друго — уважение. Плахо и потиснато от волята, но все пак истинско уважение. За начало това му беше напълно достатъчно.

— Приемам твоето условие — поклони се той.

— Разбира се, че ще го приемеш, итеки! — изръмжа Комото и направи знак на горилата си: — Вържи му очите, Тоши-сан!

Онзи пристъпи напред, но Джейк го спря.

— Искам да зная точния ти ръст, оябун — каза той.

— Метър шестдесет и шест — отвърна с известна гордост Комото, изведнъж възвърнал доброто си настроение. — Не е лошо за японец, нали?

А Джейк се запита дали и оябунът не страда от заблудите на своите собствени илюзии. Той нямаше представа дали Джейк изобщо е виждал лъкове за „кюжутцу“, да не говорим за уменията на опитен сенсей. Закова поглед във фигурата му, опитвайки се да запечата размерите й в съзнанието си. После кимна на Тоши и протегна врат за превръзката.

— Не я стягай прекалено силно — обади се Комото. — Трябва да бъдем сигурни, че няма да причиним страдание на итеки… — Смехът му беше буен: — Особено пък в последните мигове на живота му!

— Какво искаш да кажеш? — затаи дъх Джейк, усещащ с цялото си тяло присъствието на Тоши зад гърба си.

— Искам да кажа, че каквото и да постигнеш, Тоши пак ще ти пръсне мозъка!

— Споразумението ни беше друго.

— Споразумения сключвам само с цивилизовани хора — долетя някъде отдалеч гласът на Комото, който очевидно вече се беше насочил към мишената. — А не с разни итеки…

— Дори животните имат чест — прошепна Джейк, сигурен, че оябунът не може да го чуе.

Тоши се премести вляво от него, миг по-късно хладното дуло на револвера се заби зад ухото му.

— Обречен си, итеки — промърмори боецът. — Каквото и да направиш… Имам заповед да стрелям още преди да си опънал тетивата…

Джейк направи всичко възможно да пропусне думите му покрай ушите си. Подозираше, че японците го подлагат на последното, най-страшно изпитание. Комото несъмнено би дал всичко на света да го види пречупен, да докаже варварското му несъвършенство. Но Джейк беше твърдо решен да му спести това удоволствие. Същевременно, някъде дълбоко в съзнанието му, потрепваше ужасът. Ами ако не блъфират? Тогава това са последните му мигове на този свят…

Тръсна глава и се изключи от окръжаващата го реалност. Концентрира се върху тежестта на дългия лък в ръцете си, искаше да усети както гъвкавостта на тетивата, така и съвършената аеродинамика на стрелата. В ръцете си държеше боен лъки тетивата му беше силно натегната. Още по-добре, въздъхна вътрешно той. Церемониалните оръжия крият далеч повече изненади.

Стоеше напълно неподвижно, бавно поставяше дишането си под контрол. Превръзката върху очите престана да му пречи, околната среда изплува в съзнанието му ясно като на професионална фотография. Усети разположението на дърветата, видя тунела, в който само след миг щеше да пусне стрелата си. Даде си сметка за лекия полъх на нощния ветрец, с който трябваше да се съобрази миг преди да отпусне тетивата.

В ушите му кънтеше жуженето на насекоми, отчетливото пърхане на нощните пеперуди около лампата над входа. Постепенно се сля с градината, превърна се в неразделна част от нея. А после усети „ба-мак“ — божествената пулсация. Тя опъна една съвършено права линия между ръцете му и мишената, зад която стоеше Микио Комото. Вътрешното му око ясно видя амплитудата на разклатеното чучело.

Зае стойката на стрелците, известна с името „ашибуми“, изпусна въздуха от дробовете си, задържайки част от него в долната част на корема — според изискванията на „ба-мак“. Усети присъствието на Комото с релефна яснота, сякаш стоеше на една ръка разстояние от него, а не на цели сто метра… Бавно вдигна лявата си ръка и опря лъка на лакътя си. Позиция „югаме“. Започна да опъва тетивата, краят на стрелата беше на нивото на устата му. Тази позиция се нарича „кай“ — последната от трите най-важни фази на „кюжутцу“. Концентрацията на духа му отговаряше точно на напрежението на мускулите, които държаха тетивата опъната. Умът му се фокусира върху клатенето на „марумоно“. Тик-так… Тик-так…

Дулото на пистолета на скулата му се размърда, до ушите му долетя сподавеният шепот на Тоши:

— Сбогом, итеки…

Не обръщай внимание на нищо, освен на потръпващата от напрежение тетива! На силата, концентрираща се в извития бамбук! „Ба-мак“! Божествената пулсация!

Тик-так, тик-так… „Марумоно“ леко се поклащаше пред лицето на Комото.

„Ханаре“! Освобождението!

Веднага след това влезе в действие „цаншин“ — умението, което позволява на опитния сенсей по „кюжутцу“ да направлява полета на стрелата чак до целта. Това беше нещо подобно на преследването на целта в други бойни изкуства и някои спортни дисциплини. Освобождението не означава нищо, ако човек не е способен на „цаншин“…

Цаншин!

Първо долови лекото съскане, придружаващо съприкосновението на стрелата с целта, последвано от заветното глухо „бум“, което със затаен дъх чакаше Джейк. Свали лъка и дръпна превръзката от очите си. Натискът в лявото му слепоочие беше изчезнал. Погледна първо към Тоши, който стоеше на крачка от него с насочен в земята револвер. Очите му бяха облещени от изненада.

Джейк бавно се извърна към далечния край на градината. Оябунът стоеше изправен пред стройния ствол на японския кедър. В краката му се валяше „марумоно“ изведнъж заприличала на разкъсана парцалена кукла.

Стрелата на Джейк беше прерязала въжето на мишената и потрепваше като жива в ствола на дървото, на около милиметър от главата на Микио Комото.

Блестящочерният ЗИЛ летеше по средното платно на булеварда, запазено за лимузините на правителството. На задната седалка се бяха настанили генерал Карпов и Юри Лантин. Навън се смрачаваше. Улиците сякаш бяха някак напрашени от гаснещата слънчева светлина, градът изглеждаше неуютен с тези широки булеварди. Може би бленуваше за синкавия сняг на дългата зима, за заскрежените бради на мъжете, чакащи търпеливо пред мавзолея на Ленин, за кристалните облачета пара в ледените утрини?

Работният ден беше към края си и това се отнасяше дори за елита на КГБ. Веднъж седмично Лантин канеше генерал Карпов на вечеря, пренебрегвайки уюта на ергенската си квартира на Кутузовски проспект.

В службата Лантин си беше извоювал репутацията на чревоугодник. Макар и кореняк московчанин, той притежаваше доста еклектичен вкус. Любимият му ресторант напоследък беше „Арагви“, носещ името на красива планинска река в Грузия.

Очевидно не само Лантин харесваше този ресторант. Всяка вечер, независимо от метеорологичните условия, пред вратата се извиваше дълга опашка московчани, които таяха надеждата да похапнат вкусно, ако им дойде редът. Това, разбира се, не се отнасяше за Лантин и Карпов, които влизаха направо и винаги имаха запазена маса, отрупана с блестящи прибори.

Още със сядането Лантин поръча „лобио кемали“ й двамата започнаха да дъвчат нежните бъбречета, накиснати в сос от кориандър. Разгърнаха менюто, отпивайки малки глътки ледена водка. Бутилката беше поставена в кофичка с лед до левия лакът на Карпов.

— Е, какво ще си поръчаш, Юри? — свали очилата си Карпов.

— „Сатциви“ — отвърна без колебание Лантин. Беше избрал едно от най-популярните грузински блюда, състоящо се от пушено пиле, накиснато в особен и много вкусен сос от коренчета, орехи, кориандър, оцет и жълтък. Карпов предпочете „аджика“ — агнешко месо, полято с комбинация от люти и сладки чушлета, неизбежния кориандър и посипано с много лук. Рецептата на този грузински сос се предава от баща на син и се пази не по-малко ревниво от най-секретните досиета на КГБ. Лантин имаше известна представа за нейните съставки и охотно ги описа на Карпов: черен и шарен пипер, мента, босилек, копър, магданоз, брюкселско зеле, сушен кориандър и нарязан на ситно невен, който придава на соса характерния златист цвят.

Карпов опразни чашата си и посегна към бутилката. Лантин даде поръчката и келнерът се отдалечи. Той самият пиеше минерална вода и нищо друго. Опря устни в чашата и отпи с такава наслада, сякаш вкусваше най-доброто питие на света. Карпов намираше този негов навик за доста женствен и отново се запита как би могъл да се отърве от Лантин. Не можеше да го приеме за съюзник, въпреки помощта, която получаваше от него. А в личен план направо го презираше. Беше принуден да прибягва до услугите му само по една причина — операция „Лунен камък“.

Карпов отлично знаеше, че едно е да разположиш цялата тази бойна техника по границите на Китай, а съвсем друго — да я използваш. Той не беше глупак и съзнаваше, че „Лунен камък“ е една изключително опасна операция. Но рискът беше пресметнат до милиметър, а той, като военен от кариерата, ежедневно се сблъскваше с пресметнати рискове. Беше подготвен да взема подобни решения, да се доверява единствено на собствената си преценка. Много добре знаеше, че дори и при подкрепата на Лантин много хора от Президиума бяха против операция „Лунен камък“.

Старци, страхливи и истерични като жени — това бяха те. Властта в Русия прекалено дълго се задържа в ръцете на старци с мекушав характер. Крайно време е управлението на тази страна да бъде оставено на нас! Колко пъти беше казвал тези думи на жена си?

Карпов никога не би се съюзил с човек като Лантин. Просто не го уважаваше достатъчно. Виж му ръцете, помисли си той, докато си сипваше водка. Меки като на жена. Цял живот е бил зад бюро в разни прашни кабинети. Какво знае за живота на бойния командир? За истинското сражение? Случвало ли му се е да убива? Не, никога! Без съмнение ще напълни гащите при вида на кръвта, изцъклените очи и вонята на смъртта… Но само той има властта да задейства последната фаза на операция „Лунен камък“. Той и никой друг… Тръсна глава и промърмори:

— Надявам се, че си доволен от последните щрихи на „Лунен камък“…

Лантин продължаваше да гледа минералната си вода с умиление, сякаш в чашата му се поклащаше еликсирът на живота.

— Не ти ли казах? — вдигна глава той. — Извинявай, пропуснал съм… Аз и моите колеги сме дълбоко впечатлени от хаоса в Юнанската провинция Малипо, предизвикан от виетнамската армия. Какви бяха загубите на китайците?

— Трудно е да се каже — поклати глава Карпов. — Виетнамците изпълняват отлично поставените задачи, но са склонни да преувеличават както своите постижения, така и загубите на противника. Мисля, че това може да им бъде простено…

— Когато става въпрос за войници и бойни операции, нищо не може да бъде простено — отсече Лантин и остави чашата си на покривката. — Аз се съгласих с тази фаза на „Лунен камък“, защото виждах последиците от нея. Използването на виетнамската армия за нахлуване в някои стратегически гранични райони на Китай е едно, бих казал, елегантно хрумване от наша страна… Лесно е да използваме Таш за своите пропагандни цели. — Имаше предвид виетнамския външен министър Нгуен Ко Таш. — Особено когато става въпрос за китайската агресия в провинциите Малипо и Ха Тюен. Достъпът на чужденци до този район е забранен, следователно независимата информация е изключена. Нашата дума срещу тяхната е проверена от времето тактика, която би трябвало да използваме пълноценно и докрай…

— Едновременно с това обаче неблагонадеждността на виетнамците може да се окаже фатална за програмата „Лунен камък“. Ние не можем да си позволим дезертьорство и недоволство, затова очаквам да изпратиш навреме своите палачи там. Така ще бъдем сигурни, че няма да имаме проблеми с разни бунтовници и дисиденти.

При думата „палачи“ Карпов се намръщи. Ето една от причините, поради които презираше човека насреща си. Борави с термини, от които няма понятие. Понечи да отговори, но в този момент поднесоха храната. Наложи се да изчака отново да останат сами.

— За виетнамците можеш да бъдеш спокоен — започна той. — Аз…

Лантин рязко вдигна глава.

— Искам да си изясним една малка подробност — прекъсна го той. — Аз изобщо не се безпокоя за виетнамците, а дори и за самата операция „Лунен камък“. Това са твои грижи и ще бъдат такива докрай!

— Исках да кажа, че имам свои наблюдатели във всяка бойна част на виетнамците, която взема участие в операцията — продължи невъзмутимо Карпов. — Моите агенти имат категорични инструкции по отношение на евентуалните дисиденти. Отстраняването им… — той нарочно наблегна на тази дума — трябва да става публично и незабавно!

— Предполагам, че тази вулгарна проява на сила е предназначена и за местното население…

Карпов продължително го изгледа. Мислеше за свистящите във въздуха мини, за дъжда от куршуми и снаряди, които само преди два часа бяха сравнили със земята две населени места, унищожавайки стотици мъже, жени и деца. Мислеше за обезобразените войници, които се давят в локвите на собствената си кръв, убитите деца и бременните жени. После сравни всичко това с мазния тип, който се наслаждаваше на вечерята си срещу него. Омразата заби дългите си нокти в сърцето му.

— До този момент няма никакви инциденти — успя да се овладее той.

— Отлично — кимна Лантин, зает с опразването на чинията си. — Искам така да бъде до края. — Лицето му беше зачервено, сякаш току-що беше привършил с бурен сексуален акт. — Искаш ли десерт? Тук правят доста интересни неща…

Карпов, който почти не беше хапнал, любезно отказа. Питаше се дали да изпрати един от своите екипи в апартамента на Лантин и още тази нощ да приключи с него веднъж завинаги. Въздъхна и поклати глава. Това беше невъзможно, поне на този етап. Без Лантин операция „Лунен камък“ положително ще претърпи провал.

Поднесоха им гъсто кафе с цвят на препечена захар. Лантин отпи една глътка и вдигна глава:

— Искам да поговорим за генерал Воркута.

Карпов остана неподвижен, някъде в долната част на стомаха му се появи ледена буца. Един глас му прошепна, че са стигнали до най-важния миг на вечерната си среща. Карпов имаше чувството, че е невръстно хлапе, стиснало в ръка буркана със сладкото. Дали го пипнаха? Дали Лантин е разбрал за връзката му с Даниела? И ако е така, по какъв начин ще я използва? После разбра, че опасенията му са неоснователни.

— Все още не съм решил какво да правя с нея — продължи Лантин, зает с кафето си. После замълча и паузата се проточи.

Карпов остана с впечатлението, че би трябвало да е в течение на намеренията на Лантин спрямо Даниела.

— Как така? — неволно попита той и почти прехапа устни от притеснение. Проклето копеле!

— Хм-м… — не беше ясно дали този звук означава размисъл или просто прочистване на гърлото. — Още не съм убеден, че нейното отношение е правилно…

Отново не разкри почти нищо. Карпов застана нащрек, тъй като ясно съзнаваше, че каквото и да каже в отговор на тези неясни подмятания, то ще даде на Лантин допълнителна храна за размисъл. От друга страна, мълчанието му можеше да се изтълкува още по-зле…

Успя да открие възможно най-неутралния отговор и леко поклати глава:

— За мен тя винаги е била лоялен и интелигентен агент.

— Може би — сви рамене Лантин. — Но работата не е там. Безпокоя се от факта, че прекалено ревниво пази операциите на отдела си. Сякаш е обзета от ксенофобия… Ако не е така, значи крие нещо.

— Глупости! — реагира като ужилен Карпов, после моментално се овладя. — Виж какво, Юри. Отделът, който се ръководи от генерал Воркута, е сред най-дълбоко засекретените отдели на службата. Излишно е да ти напомням това. Възложил съм й изключително трудна работа, но до този момент Воркута се справя великолепно. Според мен твоите подозрения са напълно безпочвени.

Лантин сви рамене, сякаш въпросът не го вълнуваше особено.

— Може би си прав. Но искам да подчертая, че имам немалък опит с гузната съвест на хората около себе си. Затова предлагам моите хора да я поставят под наблюдение за месец-два, просто за да сме спокойни. Няма да имаш нищо против, нали?

— След като държиш на това — въздъхна Карпов. Едновременно с това се запита дали Лантин наистина има подозрения по отношение на Даниела, или просто опитва почвата за настъпление към собствените му правомощия. Да подозира Даниела е пълна глупост, следователно остава другото. Карпов призна пред себе си, че Лантин е избрал един наистина отличен подход. Дано се продъни в ада, изруга мрачно той. Не бих могъл да се боря с него, без да замеся и нея.

На път за дома в ЗИЛ-а на Лантин той се запита дали не трябва да й позвъни и да я предупреди. После размисли и се отказа. На този етап от сложната игра точно това не биваше да си позволява. Трябва да мисли за „Лунен камък“ и за нищо друго. А ключ към операцията е Лантин. Докато обстановката не се промени, Карпов ще трябва да бъде безупречен с него, каквото и да му струва това.

Ех, веднъж само да влезем във финалната фаза, скръцна със зъби Карпов. Тогава няма да имам нужда от Лантин и хубавичко ще го подредя! Не само ще получа своето отмъщение, но и ще му се наслаждавам! Така, както мазното копеле се наслаждаваше на храната си тази вечер! Ще му дам да си хапне малко отровно месце — един достоен край за заслужил другар като Лантин! А после ще взема Даниела и ще идем да танцуваме на гроба му!

— Здравей, Роджър — каза Антъни Беридиън. Щорите на прозорците зад гърба му бяха спуснати, в процепите се виждаше Белият дом, осветен като градински фонтан.

Голямата глава на Беридиън се извъртя хищно към помощника му. Липсата на светлина в кабинета превръщаше очите му в черни дупки, над които бяха надвиснали рунтави вежди.

— Исках да си поговорим за нашия айсберг — промърмори той. — От пет сутринта стоя на компютъра…

Донован се отпусна на кожения стол, който приличаше на ластик и беше точно толкова удобен.

— И какво откри?

— Доста неща — изгрухтя Беридиън. — Ето, можеш да хвърлиш едно око… — ръката му побутна навита на руло компютърна разпечатка, очите му внимателно следяха лицето на помощника, който се зарови в списъци, диаграми и странни по форма графики.

— Започва да ми се струва, че нашият айсберг май ще се окаже самият Ничиреншу…

— Как? Всички знаят, че той е на свободна практика.

— Може би точно това е била целта на внушението.

— Дезинформация? — вдигна глава Донован. — Но това означава, че руснаците…

— Точно така! — отвърна Беридиън и стовари юмрук върху бюрото си. — Този айсберг започва да придобива форма и очертания, Роджър. И колкото по-ясно ги виждаме, толкова по-сигурни сме за произхода му…

— Карпов?

— Предположението ти е логично, но погрешно — Беридиън очевидно изпитваше удоволствие от мига. Донован отдавна подозираше, че подобни мигове са солта и пиперът на живота му. Не му харесваше, че няма друг избор, освен да се примири. — Все още не си научил всичките мръсни трикове, до които прибягва бюрократичната върхушка в КГБ. Дипломатическият ти мандат в Париж може и да е бил полезен при други международни ситуации, но не е допринесъл с нищо за познанията ти относно КГБ.

Красноречието на Беридиън, обикновено придружено от авторитетната басова интонация, беше до болка познато на Донован, но президентът страшно много го харесваше. Той беше толкова впечатлен от него, че често споделяше с приближените си сътрудници своето убеждение: Беридиън може да продаде всичко на всеки, при това когато си пожелае. Дори на членовете на различните сенатски подкомисии, които обикновено бяха настроени враждебно към специалните пълномощници на президента.

Донован обаче живееше всеки ден с този човек и скоро разбра, че красноречието му не е нищо друго, освен прикритие за един изключително пъргав ум, който е способен на светкавична оценка на всякакви ситуации и извличането на максимална полза от тях.

— Не — продължи с поклащане на глава Беридиън. — Ничиреншу е прекалено елегантен, Карпов едва ли е способен на подобно творение. — Взе един кристален бухал от масата, затопли го в дланта си, после го остави. — По всичко личи, че Ничиреншу не е убиец на свободна практика, а агент на умен и предпазлив резидент. След като прецених качествата на много противници, аз постепенно стигнах до убеждението, че този резидент е генерал Даниела Воркута. Преди да застане начело на КВР, този отдел беше напълно неефективен, но днес ние трябва да се борим със зъби и нокти, за да постигнем дори незначителен успех срещу неговите агенти — тръсна глава, сякаш току-що беше открил важна истина, и добави: — Подозирам, че генерал Воркута е успяла да потопи един айсберг под краката ни и сега бавно го насочва към повърхността.

Донован хвърли поглед на часовника си и отбеляза:

— Мисля, че е време за седмичната проверка на физическото ти състояние. Можем да говорим и по пътя, така ще спестим време…

Излязоха от кабинета и тръгнаха по дълъг коридор с боядисани в пясъчен цвят стени. По него нямаше никакви врати, в дъното чакаше метална клетка на малък асансьор. Вратата се отвори едва след като Донован залепи длан за сензорния панел до нея. Вътре имаше само два бутона. Беридиън натисна долния и машината започна да се спуска.

Излязоха от кабината шест етажа по-долу, озовавайки се в стерилно бели помещения, едно от които беше свръхмодерна операционна зала, оборудвана по последна дума на техниката, включително лазерни скалпели, камери за крионеза и патологична лаборатория.

Дежурният агент пое пластмасовите им карти и ги пъхна в процепа на компютърен терминал. После кимна с глава и равнодушно ги пропусна в хладната приемна, в която имаше маса за прегледи, никелирана количка на колелца, отрупана с колби и епруветки, върху които бяха залепени етикети с непонятни за простосмъртните наименования, малък умивалник и кофа за отпадъци с педал. На стената до закачалката беше окачена таблица за проверка на зрението.

Посрещна ги млада сестра в ослепително бяла престилка.

— Точно навреме, господин Беридиън — похвали го тя, сякаш беше послушно дете. — Докторката ви очаква.

— Тя винаги ме очаква — промърмори Беридиън, извъртя се към Донован и полугласно добави: — Гадина!

— Казахте ли нещо, господин Беридиън? — невинно го изгледа сестрата, сякаш не беше чула нищо.

Беридиън я изчака да излезе с презрителен израз на лицето, после отново се извърна към помощника си:

— След като вече знаем кой е резидент на Ничиреншу, задачата по неговото ликвидиране се превръща в задача от първостепенно значение.

— Но как ще я осъществим? В това отношение голямата ни надежда беше Мейрък и никой друг!

— Беше — кимна Беридиън. — До инцидента при река Сумчун. Започвам да подозирам, че след него той е половин човек.

— Хората му са били изклани, по всяка вероятност от Ничиреншу. Но рапортът му беше толкова непълен, че това би трябвало да бъде сигнал за нас… И още тогава да помислим за подмяната му.

— От тези приказки нямаме никаква полза — хладно го изгледа Беридиън. — Не можеш да ревеш за своите бойци и в същото време да ги хвърляш в бой… Искам да не забравяш това, Роджър. — Думите му бяха наситени с отрова и Донован неволно потръпна. — Важно е само това, което е станало там. Отделно от клането…

— Откъде знаеш, че изобщо нещо е станало? — любопитно го изгледа Донован.

— От поведението на Мейрък — простичко отвърна Беридиън. — Аз познавам своите оперативни агенти. Мейрък винаги е бил един добре приспособяващ се особняк. — От устата му се откъсна кратък смях. — Знам, че това звучи противоречиво, особено по отношение на терминологията. Президентът положително го е забелязал. Но той няма моя опит в света на сенките…

— Както и да е. Мейрък беше един от най-добрите ни агенти заедно със Столингс. Дори го превъзхождаше в някои отношения, особено в подхода си към хората, действащи в екип. Най-ценните си секретни сведения от Хонконг получавахме по време на неговия престой там. Той е роден за лидер. Агентите се избиваха да влязат в неговия екип… — Донован отбеляза, че Беридиън говори за Мейрък като за покойник.

— Но след мисията при река Сумчун всичко се промени. Той изгуби личните си контакти с Дейвид Ох, а вероятно и с жена си. Сякаш се беше откъснал от тези, които имаха най-голямо значение в живота му. Ако не го познавах толкова добре, бих казал, че се готви за смъртта…

— Психологическият портрет на Мейрък изключва напълно евентуалното желание за смърт — отбеляза Донован. — Ако не ме лъже паметта, заключението на нашите лекари психолози беше точно обратното. Неговата воля за живот е направо изключителна.

Беридиън кимна и бавно започна да се съблича.

— Още една причина да се питаме какво е станало сред онези пущинаци — промърмори той и окачи ризата си на куката. — И това ни връща на квадрат едно: нашия айсберг. Ничиреншу. Тръгнем ли подире му, неизбежно ще стигнем до генерал Воркута. Искам да я махнем от този пост, Роджър. Тя превърна КВР в смъртоносно оръжие. Според мен е крайно време да опитаме да раздрусаме Карпов с малко дезинформация. Може пък и да стане… Ако клъвне, той положително ще прибегне до някои мерки, които биха ни били от полза…

— Като например да отстрани генерал Воркута, така ли?

— Това би било прекрасно — призна Беридиън. — Но ще иска време и доста задълбочени проверки. А ние трябва да премахнем Ничиреншу по най-бързия начин. Вдигай Столингс и го пращай обратно там. Той обича да е в центъра на такива ситуации. — Беридиън бавно се покатери на масата за прегледи. — Знаеш ли, че това ми носи истинска болка в задника?

— Мислех, че вече си свикнал — промърмори Донован и леко кимна на лекарката, която се появи на прага. — Освен това ти лично заповяда ежеседмични прегледи за шефа на Агенцията, при това в присъствието на някой от помощниците му.

Лекарката — жена на около четиридесет години, която Донован тайно харесваше, придърпа чаршафа върху белите ръце на Беридиън. Имаше красиво и силно лице със славянски черти, едра гръд и дълги бедра. Донован се надяваше, че някой ден ще му се отдаде възможност да изследва тези бедра по-отблизо. Жената ги възнагради с хладна служебна усмивка и това беше всичко. Отношението й беше съвсем професионално, макар че Донован беше оградил с кръгче датата, на която сам се подлагаше на хладните й пръсти.

— Напомни ми другата седмица да пратя Ундерман на мое място — промърмори Беридиън.

Лекарката го възнагради с хладния поглед на възпитател в пансион за малолетни престъпници и той доволно се разсмя. Най-накрая беше успял да я засегне.

На светлината на слабата крушка лицето на Микио Комото изглеждаше като излято от бронз.

— Мейрък-сан.

Краткото обръщение беше достатъчно. То ясно показваше промяната в отношението му — нещо, което не всеки японец беше готов да си позволи. Беше се приближил от далечния край на градината бавно, като камък, изплувал от водите на дълбок кладенец.

Джейк по-скоро усети, отколкото видя набитата му фигура. Зърна първо разкопчаната на гърдите риза, а чертите на лицето му станаха отчетливи едва когато спря на метър от него.

Беше затворено и напълно спокойно лице. За това състояние си имаше точен идиоматичен израз на японски, но Джейк не можеше да си го спомни в момента. Усещаше неговата „хара“ — вътрешната му сила, и това беше напълно достатъчно.

Вдигна ръце и в тях се появи стрелата, която беше изстрелял Джейк.

— Мисля, че това е твое…

Сякаш насън Джейк протегна ръка и пое оръжието от ръцете на оябуна. Едва сега започна да си дава сметка за трудността на задачата, която си беше поставил. И която успешно изпълни.

Тази стрела е част от специалното въоръжение на самурая, особено на този самурай тук. Тя е част от наследството му. Положително не би я подарил на друг човек, ако не изпитва към него дълбоко уважение. Джейк си спомни легендата, според която древните самураи и сенсеи в различните бойни изкуства са си разменяли част от оръжията в знак на взаимно уважение и дълбока преданост към общия господар — феодалния „даймийо“.

— Домо-аригато, Комото-сан — поклони се ниско той.

С периферното си зрение отбеляза, че Тоши беше изчезнал. Двамата с Микио Комото бяха сами в нощта, над главите им се надвесваха черните клони на дърветата. Тишината се нарушаваше от жуженето на насекоми и полъха на вятъра, градината сякаш се превърна в остров сред безбрежния океан.

— Време е да пийнем — промълви оябунът.

Напиха се с уиски „Сантъри“. Седнали от двете страни на малка, блестящо полирана масичка, те разговаряха за важни и незначителни неща — сякаш цял живот са били приятели, сякаш изпитанието, на което взаимно се бяха подложили само преди час, беше далечен спомен.

— Кей Кисан е заел достойно място сред дедите си — каза Комото. — Той беше твърд и агресивен, един от най-умните хора в клана си.

— Той ти създаваше неприятности.

— Бих казал, че неприятности ни създаваше по-скоро Ничиреншу — отвърна Комото. — Тошима-ку стана причина за търканията между мен и Кисан. Мисля, че зад тази работа стои именно Ничиреншу.

— Защо? — попита Джейк и напълни чашите. — Какво е толкова ценно в Тошима-ку, че се стига до кръвопролития?

— Нищо, освен традиционната принадлежност на този район към териториите на клана Комото.

— Тогава силно се съмнявам, че Ничиреншу има някакво участие в породилата се вражда. Той няма причина да иска размирици в родния си квартал, а обратно — би трябвало да направи всичко за неговото спокойствие.

— Съмнявам се — поклати глава Комото. — Според нашата информация Ничиреншу е дълбоко законспириран агент на КГБ.

Джейк рязко вдигна глава, правейки всичко възможно да успокои силните удари на сърцето си.

— А според моята информация той е просто терорист единак.

— Значи информацията ти е остаряла.

Джейк се замисли.

— Откога според теб работи за руснаците? — попита най-сетне той.

— Ще ти покажа цялото досие — сви рамене Комото. — Три или четири години. Не сме абсолютно сигурни за датата на вербуването. Но знаем кой го манипулира — генерал Даниела Воркута.

КВР, въздъхна в себе си Джейк, О, Буда! Сега вече разбра защо онези типове бяха горе, на склоновете на Сабята. Но как е възможно Агенцията да е в неведение за нещо толкова важно?!

Оябунът внимателно го наблюдаваше.

— Бих казал, че или си много пиян, или си смаян от получената информация — отбеляза той.

— Ако бях пиян, едва ли бих разбрал значението на това, което ми казваш — поклати глава Джейк.

Микио Комото избухна в смях.

— Това уиски е варварско питие! — извика той. — Сега ще минем на нещо истинско. Тоши-сан, донеси бутилка саке!

За Ничиреншу настъпи „меуничи“ — денят на мъртвите.

Облечен в морскозелено кимоно с двоен кръг в бяло на гърба, той бавно се изкачваше по стръмната пътечка. Зад гърба му остана северозападното предградие на Токио, потънало в облак промишлен смог, около него се издигаха високи кедри и смърчове, забили върхове в облаците.

В градината на храма няколко момчета в шинтоистки одежди изтупваха праха от стари рогозки. Това беше едно от основните задължения на новопристигналите. Първо се запознаваха с униженията, а едва след това тръгваха към съвършенството на уединението с природата.

Когато стигна в подножието на върха, той свърна вляво, далеч от алено-черните сгради на манастира. Пътеката свършваше пред каменна порта, зад която имаше старо гробище.

Въпреки ранния час, пред каменните паметници се виждаха фигурите на богомолци, дошли да почетат паметта на дедите си. До слуха му достигнаха напевни псалми, които, за разлика от слънчевите лъчи, свободно пронизваха мъглата.

Тръгна по тясната пътечка и спря пред познатия паметник. Отпусна се на колене и постави на гроба ароматизираните пръчици, които носеше от града. Устните му се раздвижиха в беззвучна молитва, ръцете му сръчно ги палеха. Струйките тънък дим се смесиха с утринната мъгла.

Свел глава на гърдите си, той мислеше за майка си. На камъка бяха издълбани две редици йероглифи, но той дори не ги погледна. Посланието им беше запечатано в сърцето му завинаги.

Макар да означаваше „ден на смъртта“, думичката „мейничи“ се изписваше с два йероглифа, които се идентифицираха с „ден“ и „живот“. Това противоречие лесно се обясняваше с факта, че с почитта си към мъртвите близки хората всъщност ги връщат в света на живите, макар и за кратък отрязък от време, един път в годината.

На този ден се събират и всички живи членове на едно семейство, независимо къде ги е запратила съдбата. Ничиреншу беше тъжен от факта, че тук нямаше никой друг, освен него. Семейството, което е един от най-важните стожери в живота на японците, при него се състоеше само от един член.

Солени сълзи се плъзнаха изпод спуснатите му клепачи. Задържаха се за миг върху потръпващите скули, после започнаха да капят върху кимоното.

Юмико беше мъртва от много години, но сега, благодарение на „мейничи“, отново оживя пред очите му. Той си спомни лицето й, което не беше изгубило нищо от порцелановата си хубост с течение на годините. Изтънчените младежки черти бяха някак омекотени И може би затова още по-прекрасни.

Като дете често се зазяпваше в прекрасните порцеланови кукли „нингио“, поставени в стъклени кутии зад витрините на магазините за сувенири. Притискаше нос в стъклото и ги гледаше, докато очите му се премрежваха. Помнеше евтините кукли от оризова хартия, които Юмико окачваше в стаята му, когато беше болен. По-късно научи, че чрез тях тя е искала да прогони злите духове. Докато се мяташе от пристъпите на треска, Юмико седеше край леглото му и забързано майстореше нови и нови кукли, които трябваше да го предпазят от по-тежки болести.

А после, след като пристъпът отминаваше, тя се заемаше да укрепва тялото и духа му. Беше толкова упорита и последователна, че от детството си насам Ничиреншу не знаеше какво е болест.

За него Юмико беше и майка, и баща. Не пожела да се омъжи повторно, не допусна в дома си нито един любовник. Използваше времето си за изучаване на древни ръкописи, които събираше из цялата страна, и често се губеше по цели седмици.

Момчето заспиваше под акомпанимента на напевните й псалми, които се смесваха с жуженето на нощните насекоми зад прозореца.

Макар да беше дребна и изящна, тя обладаваше желязна воля. Духът й беше олицетворение на това, което японците наричат „тетцу но кокоро“ — стоманена душа. Дори смекчени от патината на времето, спомените му за нея не бяха свързани с никаква проява на слабост. Обичаше го много, но никога не го глезеше. На практика дори не го докосваше.

Ничиреншу си спомняше ясно само една случка от детството си. Занесе у дома едно кученце, което беше сритал край училището. Просто ей така, вероятно от отегчение. Вече беше започнал да тренира при Митцунобе и един ритник се беше оказал достатъчен, за да строши врата на животинчето.

Юмико хвърли поглед на кученцето и му заповяда да го изхвърли извън къщата. После го вкара вътре и го напердаши.

Не притежаваше достатъчно сила, за да му причини болка, но разцепи кожата му с нещо остро, вероятно пръстен. От лицето на Ничиреншу рукна кръв.

Видяла това, майка му изпадна в истински ужас. Изкрещя като луда, стисна го в прегръдката си и започна да го люшка напред-назад.

След секунди горещите й сълзи намокриха устните му. От гърлото й се проточи болезнено стенание. Той потръпна. Никога не беше чувал подобен звук от човешко същество, толкова натежал от отчаяние.

Този миг се оказа преломен и за двамата, макар че никой от тях не усети това. Душите им се сляха. Ничиреншу изпълняваше всичко, което искаше тя от него. Това беше вършил и преди, но сега нещата се промениха. Защото започна да вярва в това, в което вярваше тя. Стана леко и неусетно, просто защото я обичаше. Тя беше живота, той беше готов да направи всичко, само и само да не чува отново този отчаян стон.

Тя остана най-красивата жена в живота му, времето беше безсилно пред спомените. Лицето и фигурата на Юмико бяха запечатани в съзнанието му с невероятна яснота.

Видя я гола едва след като почина и някой трябваше да я подготви за погребението. Това беше единствената гледка, която пожела да забрави. Лицето й беше съвършено дори в смъртта, но под чаршафа ясно се виждаха обезобразените части на дребното й тяло.

„Мейничи“. На този ден Юмико оживяваше и се връщаше при него. Достатъчно беше да дойде и да коленичи пред гроба й. Чувстваше се близко до нея, усещаше духа й като нежна мантия около раменете си.

Сутринта се събуди рано, на душата му беше тежко. Започна да навлича празничните дрехи за поклонението, но притеснението отказа да се разсее. Беше сънувал Мариана Мейрък, която, Бог знае защо, го целуваше. Притиснала главата му до гърдите си, тя нежно шепнеше в ухото му, а той ридаеше.

Събуди се рязко, ушите му напразно се напрягаха да доловят смисъла на думите й. С какво го беше развълнувал тихият шепот? Много му се искаше да разбере. Сричките плуваха в главата му, усещаше ги, но не можеше да ги дешифрира…

Сега, попаднал под влиянието на майчиния дух, той усети как тъгата се разсейва. От устата му се откъсна тиха въздишка на облекчение. Отново си спомни деня, в който Юмико го беше прегърнала. Измина доста време, преди да му поиска обяснение.

Защо уби кученцето?

Не отговори веднага, някъде дълбоко в себе си чувстваше, че от думите му ще зависят бъдещите им отношения.

Бях ядосан, отвърна най-сетне той.

На какво, на кого?

Блестящите очи на Юмико внимателно го наблюдаваха.

На децата в училище. Подиграват ми се, защото съм външен човек. Казват, че изобщо не съм японец, винаги са срещу мен.

Юмико продължаваше да го гледа втренчено.

Показа ли им чувствата си?

Постоянно го правя. Но те ми се смеят, наричат ме с мръсни имена, понякога дори ме замерят с камъни.

Тогава защо не изкара гнева си на тях? Защо отнемаш живота на създание, което не ти е сторило нищо лошо?

Главата му засрамено се сведе.

Страхувам се от тях.

Тук страхът няма нищо общо, остро отвърна Юмико. Всичко е въпрос на чест. Попитай сенсея си и ще видиш какво ще ти отговори. А и ти знаеш това дълбоко в сърцето си. Нямаше сълзи, нямаше докосване. „Тетцу но кокоро“ блесна в душата на Юмико с такава сила, че думите й заприличаха на куршуми, забиващи се дълбоко в мозъка му. Докато не се изправиш срещу тях и не им покажеш, че грешат, в душата ти няма да има място за чест!

„Мейничи“. Денят на мъртвите. Ничиреншу вдишваше спомените си за Юмико, сърцето му се изпълваше с наследството, което щеше да остане вечно живо — „тетцу но кокоро“.

Не му беше необходимо напомнянето на Резидента за този ден. Каза го случайно, сякаш между другото, по време на връзката им късно през нощта.

— Ще идеш на гроба на майка си и ще запалиш ароматични пръчици в нейна памет — заповяда Резидента, сякаш това беше част от деловите им отношения.

— „Мейничи“ е дълбоко личен ритуал, вътре в семейството! — възнегодува той. — Вие нямате право да се бъркате в подобни неща!

— Напротив, имам — отвърна Резидента. — Защото ти предстои и още един ритуал, но него можеш да извършиш само с моята подкрепа.

Ничиреншу наостри слух и попи всичко, което започна да разяснява Резидента.

— Как е възможно да знаете това? — учуди се той, когато насреща се възцари мълчание. — То е невероятно!

— Знам всичко, което трябва да се знае за теб — отвърна електронният, лишен дори от пол глас. — В крайна сметка така успях да те завербувам, нали? Под мой контрол ти виждаш нещата по друг начин, имаш цел в живота. Вече не си просто убиец, който предлага услугите си за пари. Животът не може да се мери с бройката на ликвидираните хора. Това е безсмислено, това е хаос.

Ничиреншу не отвърна нищо. Кой знае защо мислеше за Мариана. Беше на път да я спаси, но се провали, защото не отчете посоката на вятъра и силата на дъжда. Първичните елементи на природата. Стана ясно, че е много по-добър да отнема живота, отколкото да го спасява. В тази мисъл имаше нещо, което принадлежеше на майка му.

Топлите слънчеви лъчи погалиха гърба му. Сякаш бяха ръцете на Юмико, които го къпеха. Тя правеше това само когато беше много болен. Вдигна глава и насочи поглед нагоре, отвъд малкия паметник. Гробовете бяха подредени в стройни редици, между тях помръдваха цветни петна, сякаш щрихи от четката на опитен художник. Близките на мъртвите. Само те нарушаваха сивото еднообразие на гробището.

Премести очи надясно. Резидентът се оказа прав. До гроба на майка му имаше празно място, запазено за него самия. Но откъде е научил това? Зная всичко, което трябва да се знае за теб. Ничиреншу пристъпи към съседния парцел, ръцете му извадиха малка градинска лопатка изпод кимоното. Отмери шест сантиметра от левия вътрешен ъгъл на гроба, после още шест в перпендикулярна посока.

Лопатката потъна в затревената пръст.

Никой не му обръщаше внимание. Хората стояха пред паметниците на мъртвите си близки, потънали в спомени. Изкопа дупка, дълбока колкото металната част на лопатката, после започна да рови с пръсти. Не искаше да нарани съдържанието на това, което беше закопано тук и го чакаше.

Скоро напипа горната част на пакета и внимателно започна да разчиства около него. Приличаше на археолог, натъкнал се на древно съкровище. Най-сетне приключи. Пакетът беше продълговат, опакован с плътна оризова хартия. Отстранил последните остатъци влажна пръст, той видя, че хартията беше намазана с някаква предпазна смес. Краищата й бяха изгнили тук-там — това беше доказателство, че пакетът е бил заровен тук преди доста време, може би още в края на Втората световна война. В опаковката му липсваше пластмасата — нещо, което неминуемо би присъствало — ако беше заровен в по-късно време…

Отвори го и се взря в съдържанието му. Беше „нингио“ — една от книжните кукли, които майстореше Юмико. Нямаше никакво съмнение, че това беше нейно произведение. Хартията беше пожълтяла от старост, но той веднага позна стила й.

Разкъсай куклата

Такава беше заповедта на Резидента. Но как да го стори? Това „нингио“ е било направено от майка му! Как да го унищожи?

Той беше дисциплиниран човек. Ти си убиец, каза Резидента преди години, още докато го вербуваше. Ти отнемаш живота с пълно безразличие: ужасяващо безразличие. Не това е твоята мисия в живота. Ти не си ангел на възмездието, майка ти напразно те е подготвяла за подобна мисия. Ти не си хищен звяр, пуснат на воля в тъмната нощ.

Аз съм Ничиреншу, беше отвърнал той.

И името ти е избрано от нея.

Тя вярваше в мен. Единствената на света.

Тя вярваше в смъртта и в нищо друго. Аз вярвам в теб.

Ничиреншу разкъса куклата.

Вътре имаше обезглавено тяло на тигър, изработено от кехлибар. Главата му забръмча. Бръкна в джоба си и извади велурената торбичка, която получи от Мариана Мейрък. Изтръска съдържанието й. Появиха се рамене, врат и зловещо ухилена глава. Също от великолепно загладен кехлибар. Двете части се залепиха една за друга, съвпадащи до милиметър. Това беше „Фу“…

Потръпна от силата, зараждаща се в душата му.

— Приемете искрените извинения на тайпана — поклони се почтително Питър Енг. — Но просто няма физическа възможност да приеме поканата ви.

— Няма значение — любезно се усмихна Тцун-Трите клетви. — С вас се познаваме почти толкова отдавна, колкото и с Андрю Сойър, господин Енг. Аз зная, че вие сте негово доверено лице и напълно го замествате — ръката му леко се повдигна. — Но тази среща трябваше на всяка цена да се проведе преди понеделник.

— Тайпанът долови важността на поканата ви и взе съответните мерки — кимна Питър Енг. — Надявам се те да бъдат достатъчни.

— О, напълно, господин Енг. Напълно!

Минаваше девет, двамата китайци се намираха в каютата-офис на Тцун, а самата джонка беше закотвена в пристанището на Абърдийн. Нощното небе над главите им водеше тежка битка с блестящите неонови реклами на Кралската колония.

Тцун-Трите клетви затвори очи и се остави на едва забележимото полюшване на палубата под краката си. Всичко ще бъде наред, кимна в себе си той. Имай вяра, нещата ще се подредят както трябва.

Появи се една от дъщерите му. В ръцете й имаше поднос със сервиз за чай и току-що приготвена морска храна, от която се вдигаше пара.

— Говори се, че рибата най-добре укрепва духа, господин Енг — промърмори Тцун. Отвори очи и със задоволство проследи сръчните движения на втората си дъщеря. „Добре съм възпитал децата си“, въздъхна той, а на глас добави: — Надявам се да имате апетит…

Питър Енг, облечен в безукорен ленен костюм, бяла риза и вратовръзка на точици, любезно склони глава:

— В този час винаги имам апетит, уважаеми господин Тцун.

Въпреки това изпитваше леко помръдване в стомаха, което се появяваше в мига, в който стъпи на кораб. Нямаше никакво значение, че джонката е закотвена в пристанището и люлеене практически липсваше. Стомахът му ставаше нервен само при мисълта, че не е на сушата.

Като дете го бяха хвърляли във вода, това направи по-големият му брат. Макар да беше плитко, той все още помнеше чувството на смразяващ ужас от потапянето сред морските вълни и лишения от въздух мрак.

Тайпанът научи за необичайната му слабост по време на едно пътуване с ферибот. Доста се учуди от този факт, срещащ се съвсем рядко сред китайците, свикнали с водата още от пеленачета. Посъветва го да иде на психиатър, но Енг все отлагаше. Просто не виждаше как една измислена от „гуай лох“ наука, може да му бъде в помощ.

Сега, наложил си любезността да приеме храната на домакина, той се стегна до крайност. Всъщност стегна се стомахът му.

Докато траеше вечерята, разговаряха за незначителни неща, съвсем според китайските традиции. За времето, за децата на Тцун, за семейството на Енг… И двамата внимателно избягваха деловите въпроси, дори онези, които пряко ги засягаха.

Най-накрая втората дъщеря се появи да разчисти посудата и да замени празната кана с пълна. Заедно с чая донесе и бутилка „Джони Уокър“ — черен етикет, която остави на масата в компанията на две старомодни кристални чаши.

Сега всичко е въпрос на време, въздъхна в себе си Питър Енг. Тайпанът го повика в кабинета си веднага след обаждането на Тцун-Трите клетви.

— Положението става напечено — съобщи му с лека усмивка той. Факт, който при него свидетелстваше за задълбочен и сериозен размисъл. — Достопочтеният Тцун желае да се видим довечера. Но аз искам на срещата да отидеш ти — очите му станаха сериозни и напрегнати. — По две причини. Първата от тях е, че ще покажем на Тцун моето желание да го изслушам, без да проявявам прекален интерес… Това ще го направи по-малко предпазлив. Може би ще ти разкрие нещо — волно или неволно, което не би споделил с мен…

— А ако има готово предложение за нас?

— О, несъмнено го има — отвърна Сойър и седна обратно в креслото си. — Но ти ще се държиш необвързано, Питър. Мисля, че това е от особена важност. Тцун ще поиска бърза сделка, най-вероятно до понеделник, когато ще се отвори борсата. Няма да даваш положителен отговор, дори офертата му да е съблазнителна. Ще изчакаме до последния момент, което ще рече неделя вечер, преди да проявим какъвто и да било интерес. Тогава обаче несъмнено ще имаме по-добра база за преговори…

Питър Енг направи върховни усилия да се успокои, докато домакинът пълнеше чашите с кехлибарено питие. Макар и изключително лека, храната започна да тежи като оловна топка в стомаха му. Направи три дълбоки вдишвания и издишвания, после изпи наведнъж силно подсладения чай от хризантеми и веднага се почувства по-добре.

— Нашите компании никога не са били близки, господин Енг — започна Тцун. — Това го знаят и децата. В областите, в които сме се срещали, ние винаги сме били конкуренти. Но конкуренцията не означава вражда, нали? Поправете ме, ако греша… — паузата остана незапълнена, домакинът доволно кимна с глава и продължи: — Времената се менят, бизнесът също. Мисля, че именно конкуренцията между нашите компании е допринесла за доброто ни състояние. За разлика от много търговски къщи, които отдавна станаха жертва на нестабилната икономическа и политическа обстановка в Хонконг…

— Промените се отразиха и на възгледите ни за бъдещето. Страхувам се, че сега, след бягството на „Матиас Кинг“, тези възгледи отново трябва да претърпят корекции…

— Този акт положително ще се отрази катастрофално на краткосрочните операции — кимна Енг.

За негова изненада Тцун доволно се усмихна на забележката му.

— Това не се отнася до всички, господин Енг.

— Моля? — наостри уши Енг, готов да улови и най-скритите нюанси в гласа на домакина.

— Готов съм да споделя една малка тайна с вас — каза Тцун-Трите клетви. — Но преди това бих искал… хм… известни доказателства за искрените намерения на вашия тайпан…

— Мисля, че появата ми тук веднага след поканата е достатъчно доказателство.

— Може би — загадъчно проточи Тцун. — Все пак бих искал да зная дали Андрю Сойър е готов да рискува значителен капитал… за да получи едно истинско състояние след няколко месеца. Като казвам истинско, имам предвид огромно състояние…

Енг се замисли, без нито за миг да забравя инструкциите си.

— Парите са важно нещо — промълви най-сетне той. — Бизнесмен, който не иска да прави пари, е мъртвец. Но с течение на годините човек се научава да сдържа своя темперамент, своята… хм… жажда за печалба, ако ми позволите да се изразя по подобен начин.

Нищо не казва, веднага прецени Тцун. Но и това е един вид информация. Ще трябва да продължим. Когато реката се сблъска с голяма скала, тя просто я заобикаля и продължава пътя си.

— Сдържаност, търпение… — промълви той. — Това е кредото на богатия човек и аз го споделям напълно — очите му се вдигнаха към часовника над бюрото. — Е, виждам, че времето е напреднало… Нямах намерение да ви задържам толкова дълго и моля да ме извините…

Енг изпадна в паника. Този човек просто го пъдеше. Знаеше, че ако се върне с празни ръце при Сойър, положително ще му бъде връчен плик със заповед за уволнение. Тайпанът няма да му прости такъв провал, независимо че е един от неговите най-близки сътрудници.

— Уважаеми господин Тцун — малко припряно започна той. — Имам чувството, че не успях да се изразя достатъчно ясно и моля да ми простите. Не мога да съобразявам така бързо, както го върши моят тайпан… Моите деди са били бавни и търпеливи люде, от тях съм наследил своята предпазливост.

Тоя има златна уста, да го вземат мътните, помисли си Тцун-Трите клетви. Показва се толкова унижен и нещастен, че всеки „гуай лох“ би бръкнал в джоба си за милостиня.

— Предпазливостта и търпението са истински добродетели — отвърна той с тон, който трябваше да разсее притеснението на събеседника му. — Но когато пред нас се появи „кай хо“ — благоприятният шанс, ние трябва да се възползваме бързо, в противен случай той ще отлети завинаги.

— Говорите точно като моя тайпан — отвърна с нескрито облекчение Питър Енг.

— Чудесно — кимна Тцун. — Тогава ще сподели с вас, че решението на „Матиас Кинг“ за оттегляне от Кралската колония доведе до промяна и в част от дългосрочните им планове.

Пулсът на Енг рязко се ускори. Вече подозираше какво ще последва и вълнението му стремително нарасна.

— Както сигурно знаете, „Матиас Кинг“, аз и китайските комунисти сме равноправни партньори в строителството на атомната централа „Кам Сан“, което вече започна в провинция Гуандонг. Разбира се, „Матиас Кинг“ ми предложи да изкупя техния дял при преференциални условия чрез моя филиал „Пак Ханмин“. Честно казано обаче сумата е толкова голяма, че би поставила под напрежение другите ми делови проекти… Затова реших да предложа на вас една трета от този бизнес.

Умът на Енг усилено работеше. Защо Тцун е избрал именно „Сойър & синове“ при наличието на хиляди други търговски фирми? Защо не прави тази оферта на „Файв стар пасифик“, чието присъствие в Новите територии е най-осезаемо? Нима тази компания не е най-логичният избор? Дали „Матиас Кинг“ наистина е предложила своя дял именно на Тцун? Дали не лъже за причините, поради които отказва да го поеме? И тъй нататък, и тъй нататък… Питър обаче си даваше ясна сметка, че не може да зададе нито един от тези въпроси, че не бива да проявява прекален интерес.

— Доколкото разбирам, цената на „Кам Сан“ е доста висока — предпазливо отвърна той.

Тцун-Трите клетви кимна с глава.

— Шест милиарда американски долара.

Енг замалко не се задави с уискито си. По дяволите! Това е невъобразимо висока цена за една ядрена електроцентрала!

— Но потенциалната печалба е неограничена — подхвърли Тцун. — Особено, ако успеем да завършим строителството в срок.

— Има ли проблеми в това отношение? — присви очи Енг.

— Бъдещето на Хонконг и голяма част от Южен Китай зависи пряко от „Кам Сан“ — отвърна Тцун — Трите клетви. — Вие добре знаете колко ограничени са нашите енергийни източници, знаете и колко силно зависим от водата, която ни отпуска Континентален Китай. „Кам Сан“ е проектирана така, че ще ни снабдява не само с електричество, но и с вода, при това в неограничени количества…

— За пръв път чувам подобно нещо — наостри уши Питър Енг.

— Така и трябва да бъде, тъй като тази тайна се пази особено ревниво. В проекта „Кам Сан“ са заложени мощности за обезсоляване на морската вода.

— Значи ще имаме питейна вода в изобилие?

— Точно така — кимна Тцун. — Край на водния режим за Хонконг, край на недостига. Ще имаме вода по всяко време, чиста питейна вода…

— А проблемите?

— Руснаците — въздъхна Тцун. — Вече два пъти правят опити за саботаж, нищо няма да им попречи да продължат… Точно в това се крие най-големият риск за вашата компания. Но ако руснаците открият тайната на „Кам Сан“, този риск ще нарасне стократно — очите му се спряха върху лицето на Енг: — Сега разбирате защо искам незабавен отговор на офертата си, нали?

— Трябва да обсъдя въпроса с тайпана — промърмори замаяно Енг.

— Господин Енг — изправи се Тцун. — Аз говоря за часове, а не за дни.

— Разбирам ви напълно — кимна Питър и също се изправи.

— Отлично — въздъхна Тцун и разпери ръце. — Третият ми син ще ви изпрати до брега.

— Благодаря за гостоприемството, тайпан — поклони се дълбоко Енг.

— Винаги съм благодарен, когато имам интересен събеседник като вас, господин Енг — галантно отвърна Тцун и изпрати госта си до вратата. Изчака няколко секунди, после издаде тих гърлен звук. В тясното коридорче помръдна неясна фигура.

— Съжалявам, че се наложи да почакаш, Боу-сек… — „Боу-сек“ означава скъпоценен камък.

— Няма значение — отвърна Блис и пристъпи в каютата кабинет. — Хапнах си чудесно с „а-ма“… — беше свикнала да се обръща към първата дъщеря на Тцун с почтителното „мамо“.

— Носиш ми новини — констатира той и сипа по два пръста уиски в чистите чаши, които измъкна от някакво чекмедже.

— Джейк Мейрък е в Япония.

— Аха! — рязко се извърна той, на лицето му изплува доволна усмивка. — Значи успяхме да го задвижим! — Чукна чашата си в нейната: — За успеха на Мейрък!

— Имам странно усещане — промърмори Блис. — Сякаш ние двамата манипулираме неговия „джос“…

— Каква необичайна мисъл, Боу-сек! Ти знаеш не по-зле от мен, че „джос“ не се манипулира от хората. Той е част от вътрешните сили на природата.

В очите й имаше страх.

— Може би… Може би сега ще ми кажеш защо ме накара да го изпратя в Япония.

Лицето му потъмня.

— Ти си инструмент на „юн-хюн“… — тази дума означава пръстен или кръг. — Обичам те като собствено дете, но едновременно с това си нещо много специално за мен. Защото те доведоха, за да бъдеш отгледана и обучавана. Ти си това, което моите деца никога не могат да бъдат. Те ме виждат такъв, какъвто трябва да бъда. Само ти знаеш какъв съм в действителност.

Очите му мрачно проблеснаха:

— Нищо не трябва да променя „юн-хюн“! — плъзна поглед към календара на бюрото си и рязко смени темата: — Ничиреншу без съмнение вече е открил своята част от „фу“… — помисли малко, после добави:

— Не те излъгах… Той наистина беше изпратен там, за да получи „фу“…

— Но защо? Какво е значението на „фу“ в съвременния свят?

— То означава власт. Отдавна установена и всемогъща власт.

— Върху какво?

— Това не мога да кажа. Може би отговорът на този въпрос ще ни се разкрие по-късно.

Настъпи кратко мълчание. Блис сведе глава над дланите си, сякаш така мислеше по-добре. После вдигна поглед към лицето му:

— Татко, кой още е включен в „юн-хюн“?

За миг й се стори, че ще избухне, но той само я изгледа и се отпусна на стола.

— Какво става с този свят? — промърмори. — Никой от семейството ми не би посмял да зададе подобен въпрос, но ти го правиш… Ти, една жена! — главата му учудено се поклати.

— Не исках да те разгневя, татко — промълви тя, пристъпи крачка напред и се отпусна на колене пред него.

— Недей, дъще — промърмори той. — Недей… — дълбоко в душата му нахлу топлина, събудена от синовното й покорство. То беше нож с две остриета топлината на нейната всеотдайност съжителстваше с независимостта на духа, която беше част от нейното обучение.

— Някои неща не можеш да знаеш, въпреки че си част от „юн-хюн“ — промърмори той.

— Защо? Джейк положително ще започне да задава въпроси. Колкото по-дълго сме заедно, толкова повече ще са те. Нима няма да е по-добре, ако имам готови отговори?

Той остана неподвижен, сякаш изобщо не беше чул думите й. После бавно се раздвижи.

— За момента е по-добре Джейк да знае малко. Това е най-трудната част от задачата ти. Но тя трябва да бъде изпълнена без повече въпроси.

— Ти ме познаваш добре, Боу-сек. Далеч по-добре от децата ми, дори от жена ми. Аз съм човек на традициите. Ако човек обърне гръб на своето наследство, той губи всичко. А поддържането на традициите живи е единственият начин да се предпазим от унищожаването на своята култура. „Гуай лох“ вече успяха да ни отнемат много неща, въпреки това продължават да ни притискат. Те са ненаситни. Искат всичко!

Тцун-Трите клетви я погледна с изведнъж остарели очи. Прииска му се да я докосне, макар това да беше странно за китайците желание. Тя му беше много скъпа, сърцето му тръпнеше от обич. И тази обич, подобно на мъката му за Китай, понякога заплашваше да залее високите стени на търпението му. Ръцете му леко помръднаха върху облегалките на креслото.

— Никога не обръщай гръб на традициите — промърмори най-сетне той. — Ще бъдеш изкушена от деловите маниери на Златната планина (имаше предвид Америка), от изтънчеността на английското „общество“. Някой ден ще се събудиш и ще откриеш, че харесваш мъжете от Запада, техните бързи коли, тяхната философия. Ще откриеш, че мечтаеш да бъдеш приета от тях и вече си забравила родния край…

Блис почувства Тцун близо до себе си. При нормални обстоятелства това би я стоплило, но сега ясно усети напрежението и тревогата му.

— Ще направя всичко, което изисква от мен „юн-хюн“ — тихо прошепна тя.

Тцун-Трите клетви я погледна, опразни уискито в чашата си и въздъхна:

— Зная, Боу-сек… Зная.

Столингс се събуди късно, някъде след единадесет. Примигна и се втренчи в циферблата на часовника си. После си даде сметка, че се върна в хотела чак в три. Нощта беше тежка, наситена от присъствието на Якудза.

Спусна крака на пода и прокара пръсти през разрошената си коса. Не можеше да си спомни с колко души беше разговарял, колко различни теми беше обсъждал. Естествено, не стигна доникъде. Макар да владееше отлично японски език, той си оставаше гайжин. Чужденецът не бива да бъде допускан до вътрешните проблеми на японското общество. По дяволите, въздъхна той. Предстои ми още един ден в Токио, още блъскане в бетонната стена!

Стана и забеляза мигащата лампичка на телефона си. Вдигна слушалката и поиска да го свържат с рецепцията. Съобщиха му, че долу го очаква някаква бележка.

— Кога е пристигнала?

— Съжалявам, сър, но аз започнах работа в девет, а тя вече беше тук.

Столингс остави слушалката, отбелязвайки си, че трябвала разпита нощния администратор. Отиде в банята и в продължение на десет минути остана под ледения душ. Едва тогава започна да се чувства отново човек.

Нахлузи ленен панталон в защитен цвят, нагоре облече кафява риза на райета. Обу леки мокасини, върху раменете си наметна яке. Слезе долу, взе бележката от рецепцията и продължи към ресторанта.

Поръча си портокалов сок, препечени филийки с три пържени яйца и голяма кана черно кафе. За пръв път изпита задоволство от факта, че беше отседнал в „Хилтън“.

Отвори плика след първата чаша кафе.

Научих, че се интересувате от особено деликатни сведения. Без съмнение си давате сметка, че отговори на вашите въпроси могат да се получат трудно, особено ако се вземат предвид евентуалните последици. Тези отговори са опасни също като въпросите, от което следва, че са и доста скъпи. Моля, днес, точно в 12.30 часа да бъдете на спирката на метрото в Гинза.

Подпис нямаше, пликът беше абсолютно чист. Липсваше марка и печат на пощенски клон, което означаваше, че е бил донесен на ръка. Снощи никой нищо не му предаде, макар че на прибиране мина само на метър от рецепцията и взе ключа си от нощния администратор. Което означава, че бележката е пристигнала някъде между три и девет.

И още нещо. Почеркът беше мъжки, в това нямаше абсолютно никакво съмнение.

Столингс погледна часовника си. Вече минаваше дванадесет. Ще трябва да побърза. За миг остана неподвижен и се замисли. Има ли причини да не отиде на тази среща? Не можа да открие нито една. Ако пренебрегне поканата и продължи с нощните обиколки, положително ще остане в Токио до деня на Страшния съд…

Все пак трябва да бъде предпазлив. Подписа сметката, без дори да докосне храната. Горе, в стаята, му предстояха по-важни неща, а времето му изтичаше.

Ву Айпинг се чувстваше доста изтощен след дългата обиколка на своите привърженици из страната. Но тази седмица трябваше да бъде жертвана, иначе едва ли имаше шансове да проникне в хонконгската операция на Ши Зи-лин. Може би по тази причина на вечеря си позволи не само обичайната сушена риба и коренчета от лотос, но и „Хай-шен“ — една от най-тонизиращите храни, познати в Китай. Това бяха малки морски охлювчета, които ловяха по южното крайбрежие и пренасяха до Пекин със самолет. Оставяха ги да съхнат на слънце, след което ги потапяха в изворна вода и ги държаха там в продължение на седмица. На втория ден ги почистваха и така месото им ставаше крехко. В последния момент прибавяха към тях „ю-ду“ — стомах от шаран, и накисваха получената смес в соев сос. Така се запазваше изключителният вкус на този рядко срещан деликатес.

Ву Айпинг приведе масивното си тяло над предварително запазената маса, огромните му очи се заковаха в лицето на застиналия пред нея келнер. С нисък глас нареди да му донесат Тай-гуан-йин — „Чай на желязната богиня“. Това беше един от най-рядко срещаните видове чай в Китай, изключително скъп. Ву пиеше само от него, пренебрегвайки традицията да се използва драконова смес през зимата и жасминов чай през лятото.

Гърбът му беше вдървен и необичайно изправен. Особеностите на тялото му, комбинирани с огромните изпъкнали очи, навяваха асоциации за гигантско насекомо. Но зад тази необичайна външност се криеше остър като бръснач ум и това го превръщаше в един от най-опасните и могъщи държавни служители на Китай.

Правителственият ресторант се помещаваше в приземието на грозен бетонен блок, разположен на метри от площад „Тянанмън“. На туристите тази сграда се представяше като седалище на Народното събрание и в това имаше известна доза истина. Кабинетът на Ву Айпинг гледаше на юг, точно към мавзолея на Мао.

Направи поръчките си, макар гостът все още да не беше пристигнал. Това не беше особено любезно, но той се чувстваше уморен и раздразнителен. Келнерът с бяло лице се поклони и побърза да изчезне. Очевидно предпочиташе да е по-далеч от министъра с мрачния израз.

Обзавеждането на залата беше оскъдно и грозно, както в повечето държавни заведения. Но готвачите бяха подбирани с изключително внимание и положително бяха сред най-добрите в Китай. Ву Айпинг не беше от хората, които обръщат внимание на обстановката, но гастрономическите му наклонности бяха широко известни.

Неприятна миризма докосна ноздрите му, той рязко вдигна глава. На съседната маса се беше настанил министър, когото познаваше само по лице, от устата му стърчеше тънка пура „Тай шан“, димът на която Ву не можеше да понася. Очите му се заковаха в човека, той скоро усети тежкия поглед и неволно се извърна. Лицето му пребледня, пръстите му забързано смачкаха пурата в пепелника. После поиска сметката си и побърза да изчезне.

В същия момент се появи и гостът на Ву Айпинг.

— Добър ден.

Стегнат в зле скроен и доста измачкан костюм, Жанг Хуа побутна очилата към основата на носа си. Изправи се до масата, извади ленена кърпичка и с отмерени движения избърса потното си лице.

— Моля, седнете — махна с ръка Ву Айпинг. Гостът не помръдна и той рязко вдигна глава: — Аз не хапя, ако това имате предвид!

Чаят пристигна и вниманието му моментално се насочи към димящата каничка. Напълни чашата си и едва след това предложи да стори същото с чашата на Жанг Хуа.

Жанг беше твърдо решен да не показва уплахата си, макар че след телефонното обаждане на Ву Айпинг беше на прага на припадъка. Направи цяло шоу с кърпичката, после бавно измъкна пакетче „Тяншан“ и изтръска от него една цигара с черен тютюн. Дори не погледна към чая.

Ву Айпинг го гледаше хладно и равнодушно.

— Ако държите да пушите, най-добре ще е да го сторите на някоя маса в далечния крайна залата — процеди той.

Жанг Хуа се изчерви, пръстите му повъртяха цигарата, после нервно я счупиха на две, а остатъците потънаха в джоба на сакото му.

— И тъй, и тъй се опитвам да ги откажа — промърмори той.

— Похвално — промърмори Ву Айпинг, но от тона му личеше, че изобщо не повярва на тази малка лъжа. В рамките на тридесет секунди Жанг изгуби толкова от достойнството си, колкото при нормални обстоятелства не би си позволил да изгуби за година. Стана му неприятно и реши да стори всичко възможно, за да промени хода на събитията.

— Времето ми е малко, затова ще ви помоля да бъдете кратък — рече предизвикателно той.

— Както желаете — кимна Ву Айпинг и започна да сгъва дългите си пръсти пред лицето му. — Ще бъда откровен. Докато Ши Зи-лин държи под контрол армейското командване, нито аз, нито някой друг от членовете на тъй наречения „кун“ може да направи нещо съществено за промяна на политиката ни. По тази причина реших да сменя тактиката — на лицето му се появи бледа усмивка. — Вие, другарю министър, ще ми доставите… хм… вътрешна информация за хонконгската операция на Ши Зи-лин. Искам да знам всичко за нея, при това в кратки срокове. — Дланите му се разтвориха като листенцата на отровно цвете. — Защо да не започнем още сега?

Жанг Хуа изпита остър недостиг на кислород в дробовете си. Никога през живота си не беше срещал китаец като този насреща му. Вдигна чашата и механично я опря в треперещите си устни. Беше твърде развълнуван, за да усети вкуса на чая. Просто почувства устата си пълна с течност и конвулсивно преглътна.

— Трябва да се примирите с фактите, приятелю — продължи Ву Айпинг. — Ши Зи-лин вече е твърде стар. За ваше нещастие — и сериозно болен. Състоянието му се влошава с всеки изминат ден… Нашето време приближава. А вие имате избор — или да се присъедините към нашия „кун“, или да потънете заедно с Ши Зи-лин…

— Какво?!… — Жанг Хуа беше принуден да намокри устните си с глътка чай, преди да бъде в състояние да продължи. Справедливото му възмущение беше толкова голямо, че предметите започнаха да се мержелеят пред очите му. — Предложението ви е чудовищно! Искате да стъпча в калта всичко, в което съм вярвал и за което съм работил през целия си съзнателен живот! Ши Зи-лин е нещо повече от учител за мен. Той ми е като баща! — Отмести стола си и скочи на крака. — Изпитвам огромно отвращение към вас! Не мога дори да дишам един въздух с човек като вас, камо ли да пия чай с него!

Ву Айпинг направи видимо усилие да потисне прозявката си.

— Изборът е ваш, другарю министър — промърмори с безразличие той, после извади някакъв плик и го хвърли на масата. — Ще бъдете ли така добър да пуснете това в пощенската кутия оттатък площада? Бих искал да замине веднага.

Въпреки гнева си, Жанг Хуа сведе поглед към плика и сърцето му изведнъж замря. Кръвта свиреше в ушите му, имаше чувството, че всеки миг ще припадне.

— Не изглеждате добре — промърмори Ву Айпинг, докато Жанг бавно се свличаше обратно на стола. — Още малко чай?

Жанг Хуа пое чашата, но ръцете му трепереха толкова силно, че горещата течност се разля по дрехите му. Той обаче изобщо не забеляза този факт, тъй като очите му бяха заковани в адреса, акуратно напечатан върху плика.

— Това… Това е адресирано до жена ми… — с мъка преглътна той.

— Да не би да съм сбъркал номера? — проточи дългия си врат Ву Айпинг.

Жанг Хуа вдигна глава и прокара пръсти през косата си.

— Какво пращате на жена ми?

— Вижте сам, ако наистина ви интересува — отвърна онзи.

Жанг Хуа се поколеба само миг, после решително счупи восъчния печат. В плика имаше кратка бележка до жена му, написана на машина:

Предполагам, че тези снимки ще ви заинтересуват.

Бележката беше прикрепена към десетина снимки с размер осем на петнадесет.

От устата на Жанг се изтръгна стенание. Фотографиите го показваха в различни креватни пози, партньорката му беше млада и съблазнителна, с гъвкаво тяло на акробат.

— Вашият таен живот. Вашата любовница — въздъхна Ву Айпинг. — Искреното възмущение, което демонстрирахте преди малко, наистина ме заинтригува. То означава, че преценката ми е била вярна…

— Вие сте достолепен човек, другарю министър. Животът ви се ръководи от светли идеали, вие сте човек на честта и доброто име. От такива като вас излизат най-добрите шпиони и ще ви кажа защо — защото никой не се съмнява в почтеността им. Веднъж попаднал в клопката ми, вие ще бъдете верен до гроб. Ще се проклинате, ще бъдете пронизван от чувство за вина. Но ще ми се подчинявате. Ще бъдете безупречен в службата си към мен, точно както е безупречна и вашата репутация.

Върху лицето на Ву Айпинг се появи бледа усмивка:

— Все пак можете и да ме опровергаете, другарю министър… Достатъчно е само да сложите снимките обратно в плика и да го запечатате. Преди малко се пошегувах — нищо не ми пречи и сам да го пусна в кутията…

Жанг яростно накъса снимките.

— Правилно — кимна Ву Айпинг. — А сега да се залавяме за работа.

— Негативите — с мъка процеди Жанг Хуа. — Кога ще получа негативите?

— Отговорът на въпроса ви е съвсем ясен — изгледа го продължително Ву Айпинг. — Ще ги получите само ако Ши Зи-лин бъде победен или умре…

Храната беше сервирана и Жанг Хуа се възползва от възможността да възстанови поне част от душевното си равновесие. Беше толкова замаян, че не можеше да свърже дори една ясна мисъл в главата си. Започна да се храни с привиден апетит, но в устата си имаше вкус на слама. Сърцето блъскаше като лудо в гърдите му, за момент си помисли, че може да получи инфаркт направо тук, на масата. Неволно даде воля на въображението си: Ву Айпинг вика за помощ, пристига линейка, докторите му пускат кислород и се заемат с масаж на сърцето.

Даваше си сметка защо въображението му се насочи в тази посока. Като инвалид на прага на смъртта той ще забрави всякаква отговорност, ще бъде свободен…

— Защо ми погаждате този номер? — попита на глас той. — Премиерът е взел на мушка Ши Зи-лин, какво повече искате?

Усмивката на Ву Айпинг предизвика хладни тръпки по гърба му.

— Вашият господар и преди е бил на мушката. Но това не само му даде възможност да оцелее, но и да вкара враговете си на два метра под земята. Този път съм решил да взема всички предохранителни мерки. Както вече ви казах, аз разучавах в детайли неговата методология. И ще го смажа, можете да бъдете сигурен в това, Жанг Хуа.

Ву Айпинг изчака вдигането на посудата и плодовете, после отново подхвана:

— Идеите на Ши Зи-лин са опасни за бъдещето на Китай и неминуемо ще доведат до европеизирането на страната. Те ще подкопаят устоите на нашата идеология, а именно тя ни прави силни. Те ще подкопаят и самата ни власт, държаща в подчинение шестстотин милиона души. Без нас в Китай ще настъпи хаос и разруха.

— Първото нещо, което трябва да зная, за да спра този човек, са подробности по хонконгската му операция. — Наля си чай и зачака. Така измина една минута, после Ву Айпинг вдигна глава: — Хайде, другарю министър. Трудното вече е зад гърба ви. Направихте първата стъпка към компромиса. Втората не може да бъде толкова трудна…

Жанг Хуа потръпна и отговори:

— Ши Зи-лин реши да ме превърне в примамка за съветското КГБ. Решихме да се представя като готов за изнудване обект, тъй като брат ми живее в Хонконг заедно със семейството си. Работата стана и в момента аз съм директно подчинен на генерал Даниела Воркута, директор на отдел С в КВР.

— Ще трябва да се запозная с начините за свръзка между вас и КГБ — веднага прояви интерес Ву Айпинг. — Искам да имам на разположение целия диалог между вас. Ще ми предоставите съответните документи.

— Това няма да е лесно, тъй като копия не съществуват.

— Чувството за вина ще ви помогне да откриете начин за копиране на оригиналите — твърдо отвърна Ву Айпинг. — По-нататък ще решим какво да правим. Ще изпълнявате преките ми заповеди и няма да споделяте нищо с никого. Не ме интересува какви трудности ще възникнат, те са изцяло ваша грижа.

Жанг Хуа потръпна от гняв при това брутално отношение, отвори уста да каже нещо, после промени намеренията си. Просто осъзна, че за момента няма абсолютно никакъв избор.

— Руснаците проявяват огромен интерес към Хонконг и Ши Зи-лин реши да ги използва за част от работата — поясни той. — Същността на операцията се върти около дезинформацията, с която подхранваме КГБ. На практика обаче разполагаме с високопоставен агент в Хонконг, който действа съгласно нашите инструкции.

— Кой е той?

— Кодовото му име е Митре, а истинското — сър Джон Блустоун — един от петимата тайпани на гигантския търговски конгломерат „Файв стар пасифик“.

— Искам кодовете за свръзка с Митре. Колкото по-скоро ги получа, толкова по-добре. А сега ми кажете нещо за отклоненията в официалната ни политика, които се поощряват от Ши Зи-лин.

— В тази връзка не зная абсолютно нищо. Той не споделя всичко с мен. Нямам представа за генералните насоки на операцията, а само за някои отделни детайли. Може би в документите, които ще ви предам, вие ще съумеете да откриете част от отговора на своя въпрос…

— Ще видим — промърмори Ву Айпинг. — Ще се срещнем довечера в осем. Ще се качите на автобус номер 9 и ще пътувате чак до последната спирка Хонг Миао. Ще ви чакам в чайната на три пресечки от депото.

— Донесете всичко, което поисках. В противен случай жена ви ще получи копия от снимките, които току-що скъсахте. По специален куриер — ярките му очи се заковаха в лицето на Жанг Хуа. — Надявам се, че всичко е ясно!

Жанг Хуа мълчаливо кимна с глава. Ву Айпинг се разсмя и поиска сметката.

— Горе главата, другарю министър. Не е лесна работа да станеш патриот.

Столингс беше живял доста време в Ню Йорк и се считаше за врял и кипял сред тълпите пешеходци в метрото. Но Токио беше съвсем друга работа. От години не беше се спускал под земята на този град. Забеляза, че станциите са изключително тихи и чисти, но блъсканицата беше невъобразима. Скоро се почувства като корабокрушенец сред безкрайната навалица.

Погледна часовника си. 12.28 часът. От тунела изскочи влак. Блестящата му муцуна се носеше с невероятна бързина, след миг композицията закова на перона, вратите изсъскаха. Отскочи назад в последния момент. Тълпата се втурна напред, срещу хората, които се опитваха да слязат. Настана невъобразима блъсканица, перонът се превърна в бойно поле.

Столингс гледаше как униформени служители с бели ръкавици донатикват пътниците във вагоните като сардели. После прозвуча звънец и вратите започнаха да се затварят. Униформените продължаваха да блъскат, най-сетне всички пътници бяха натикани. Добре смазаната хидравлика издаде тихо пъшкане и влакът потегли.

За момент Столингс остана почти сам в своя край на перона. Погледът му прекоси релсите и се спря на млада жена в розово-оранжево кимоно, обсипано със златни хризантеми, която стоеше точно срещу него. На краката й имаше дървени „гета“, в ръката се държеше „яномегаса“ — леко чадърче от намаслена оризова хартия. Дори от разстояние личеше, че е тежко гримирана като гейша. Кожата на лицето й беше мъртвешки бяла, устните — две кървавочервени черти.

Тя помаха с ръка.

Столингс моментално се напрегна. Подобна жестикулация на публично място, особено пък от жена, беше нещо съвсем необичайно. После сведе поглед към часовника си и видя, че е точно 12.30. Бръкна в джоба си и извади бележката, гейшата леко кимна с глава.

Бяха му необходими точно деветдесет секунди, за да намери пътя към отсрещния перон. Когато се появи там, гейшата го поведе към един от вагоните на току-що пристигналия влак. Вътре той разпери лакти и успя да осигури някакво жизнено пространство за двамата, след миг видя едно свободно място и й направи знак да, седне. Застана над момичето и го огледа. Беше изключително красиво.

Пътуваха на север, в посока Кита-Сенжу. Столингс знаеше това от картата на метрото, която туристическата компания любезно беше оставила в стаята му и която той си направи труда да разучи, преди да тръгне за Гинза.

След като потеглиха от станцията Нака-Окаши-маши, гейшата стана и се изправи пред вратата. Столингс я последва. Следващата, спирка беше Уено. Пътуването им продължи точно осемнадесет минути.

Изкачиха се на повърхността, щедрите лъчи на слънцето на парка Уено замениха изкуственото осветление на метрото.

— Япари аой куни да!

Това бяха първите думи, които излетяха от устата й. Столингс кимна с глава. Предпочиташе да търси евентуален преследвач, вместо да се наслаждава на богатата зеленина наоколо.

Паркът беше пълен с деца. Пеленачета отваряха усти в количките си, докато майките им ги тъпчеха със сладко „тофу“, току-що проходили момченца се клатушкаха между майки и баби, три-четиригодишни хлапета се гонеха по извитите пътечки и обувките им потропваха върху камъните.

Продължиха напред, децата скоро останаха далеч. Във въздуха все още се носеха пронизителните им крясъци. От двете страни се извисяваха вишни и сливи, чиито клони бяха отрупани с красиви цветове.

Гейшата се спря в подножието на малко хълмче, върху което се издигаха храсти с яркозелени листа. Цветчетата изглеждаха прецъфтели или още неразтворени.

— Това е „тайрин“ — поясни тя с приятния си, леко дрезгав глас. — А онова там — няколко разновидности на „асагао“ — „Лицето на утрото“… Американците ги наричат глории, нали?

— Да.

— Тези тук са „Алените дракони“. Името е китайско, тъй като са били внесени оттам по време на периода Нара. Това е средата на VIII век по западното летоброене — изящната й ръка се вдигна нагоре, кървавочервените нокти блеснаха на слънцето. — За разлика от американските сортове, които цъфтят до обяд, тези тук разтварят цветчетата си в четири сутринта и към девет отново се свиват.

— Това е лошо — промърмори разсеяно Столингс. Той все още се оглеждаше за евентуални преследвачи, които биха могли да ги поемат след излизането им от метрото.

— Напротив — възрази гейшата. — Ние ценим особено високо ефимерността на „Аления дракон“, защото тя отразява неуловимите мигове от живота, които японците непрекъснато се стремят да задържат…

— Какво ще кажете, ако преминем на по-конкретни неща, госпожице? — попита Столингс, решил да прекрати досадните уроци по ботаника.

Гейшата склони глава, синкавочерната й коса проблесна на слънцето, очите на Столингс забелязаха седефената шнола, прикрепваща безупречния кок на тила й.

— Ние вече сторихме това.

— Не виждам никого наоколо — стреснато се озърна Столингс.

— А трябва ли? — засмя се звънко гейшата.

— Якудза не използват жени. Аз приех, че вие работите за някой, който не желае да влиза в пряк контакт с мен… В бележката пише, че…

Гейшата се насочи към малка каменна пейка, полускрита зад буйните храсти „асагао“.

— За какво ви е тази информация? — попита тя и седна.

Столингс пристъпи към нея, в душата му започна да се трупа напрежение.

— Въпросите ще задавам аз, а не вие! — Гейшата замълча, погледът й беше загадъчен. — Аз не зная дори името ви — промърмори най-сетне той.

— Ейко.

— Ейко коя?

— Какво искате от Ничиреншу?

Той се облещи насреща й.

— Наистина ли очаквате да ви отговоря? Плащам, за да получа отговори на своите въпроси! — В момента, в който изрече думите, Столингс изведнъж започна да подозира, че тази жена едва ли ще му предостави чаканите отговори. Ръката му инстинктивно потъна във вътрешния джоб на сакото и стисна дръжката на пистолета.

Измъкна оръжието и процеди:

— Мисля, че ще е по-разумно да се върнем в някоя от по-населените части на парка!

Но ръцете на гейшата вече се бяха раздвижили. Чадърчето от оризова хартия щракна. Вместо да се разтвори на бамбуковата си основа, от средата му изскочи блестящо острие. То свирна във въздуха и се заби в месестата китка на Столингс, малко над палеца. Пистолетът изтрака върху камъните пред краката на гейшата.

— Аз пък мисля, че трябва да останем тук! — спокойно отвърна тя и се изправи. Изрита с крак пистолета под пейката и кратко нареди: — Ела с мен!

Върхът на сабята усили натиска си и Столингс почувства как острата болка се качва нагоре, чак до рамото му. Блокира нервните възли, даде си сметка той, изгарящ от гняв и срам.

Покорно тръгна да заобикаля пейката и скоро потъна сред храстите. Тук никой не можеше да ги види, звуците от града потънаха някъде надалеч. Свързан с гейшата посредством блестящото острие Столингс вече обмисляше контрадействия. Няма жена, която да се справи толкова лесно с мен, мрачно помисли той.

Стисна зъби и рязко дръпна надолу прободената си ръка. Острието разпори кожата му, пред очите му се появиха звезди от непоносимата болка. Но нервните възли бяха освободени. Приведен напред, той се нахвърли върху гейшата. Здравата му ръка се протегна към основата на чадъра.

Вместо да се бори, гейшата леко се дръпна назад и му позволи да завърши атаката. Остави сабята в негово владение, а краткия миг на изненада използва, за да му нанесе страхотен удар „хвърчило“ в корема. Столингс замаяно се олюля, после се свлече в краката й. Косата му опря в коприненото кимоно.

Направи опит да се изправи, но пръстите й потънаха в рамото му. След миг цялата лява част на тялото му стана безчувствена. Опря кървящата си ръка на коляното. Заприлича му на ранена птица, безпомощна и неспособна да се помръдне.

Столингс дишаше тежко, кислородът сякаш не можеше да стигне до дробовете му. Пред очите му се появи черно петно и той потръпна от ужас.

Много пъти му се беше случвало да подкрепя ранените си другари във вихъра на боя, беше чувал шепота им въпреки свистенето на снарядите. От тях знаеше какво означава да се бориш за живота, който си отива, с очите си беше виждал как се вкопчват в него, въпреки сянката на смъртта.

В момента тази сянка надвисваше над главата на Столингс, той я позна и потръпна. Смъртта дойде превъплътена като гейша и това беше твърде необичайно. Не искаше да повярва на очите си, не можеше да допусне, че изящната женска ръка изсмуква жизнените сокове от тялото му.

Той потръпна от желание да се изправи и да смаже тази жена. Искаше да я види просната в краката си. Не го напускаше унижението от факта, че е бил победен от едно толкова крехко създание. Цял живот е бил воин, единственото му желание беше и да умре като такъв. А не по този начин…

После усети тънките пръсти в косата си, главата му отскочи нагоре, очите му се заковаха в избеленото лице на гейшата. Господи, колко е хубава, въздъхна в себе си той. Хубава и смъртоносна!

Очите й бяха по-тъмни от нощта, очертанията на устните й — съвършени. Зад главата й тичаха бели облачета, небето променяше цвета от яркосиньо към графитеносиво, после стана плоско като изпрано платно.

— Няма да ми кажеш това, което знаеш — прошепна гейшата. — Защото си професионалист.

— Няма нищо за казване — промълви Столингс и лицето му се разкриви от болка.

— Нищо ли? — чертите на лицето и помръднаха и изведнъж станаха грозни. — Напротив, има, при това много неща…

Столингс се закашля, в гърлото му сякаш пламтеше буен огън. Пръстите на жената бяха като стоманен капан. После ръката й се спусна към чатала му и дръпна ципа на панталона. Той е недоумение наблюдаваше как деликатните пръсти изчезват под плата. После го връхлетя болката. Агонизираща и ужасна. В сравнение с нея смъртта се превърна в желано избавление.

Потопен в огнените талази на тази болка, той сведе потно лице към краката си и започна да се изповядва като в църква:

— Искаха смъртта на Мариана Мейрък, изпълнението на задачата възложиха на мен… — гласът му звучеше като пропукването на сухо тръстиково стебло през зимата.

— Ти си нейният убиец — кимна гейшата. — Не попита ли за причините, поради които беше поискана смъртта й?

Смаян от това, което ставаше, Столингс замаяно промърмори:

— Не съм питал нищо, но подозирам, че причината е свързана с Ничиреншу. Те предполагаха, че именно тя го е предупредила за нападението на мъжа й в къщата за „О-хенро“.

— Убили са я, защото е била заедно с Ничиреншу?

Болката се усили, сякаш електрически ток докосваше нервните възли в тялото му. Гърдите му бурно се надигаха и отпускаха, сърцето блъскаше в гърлото му. Успя да поклати глава и това беше всичко.

— Ти си бил физическият изпълнител, но отговорност за смъртта й носи Ничиреншу… — гласът на гейшата беше нежен и тих като пролетен вятър.

С подлютени от пот и силно кървясали очи Столингс наблюдаваше промяната във външния вид на противника си. Свободната й ръка се вдигна нагоре и дръпна седефената шнола. Перуката безшумно падна сред храстите.

— А-а-а! — изрева Столингс. Силно гримираното лице изведнъж му се стори познато. Сякаш някой беше дръпнал завесата от прозорец и отвъд него се разкриваше ужасна, но позната гледка.

Нямаше никаква гейша, нямаше изобщо никаква жена.

— Кой си ти? — задавено прошепна Столингс. Черните очи се фокусираха върху лицето му.

— Дискретните ви въпроси от изминалата нощ бяха чути, господин Столингс. Аз имам много приятели в този град и именно от тях разбрах за интереса, който проявявате към мен.

В черните очи се появи бясна, смъртоносна омраза.

— Аз съм Ничиреншу! Аз съм твоята смърт!

Столингс замаяно гледаше как дългите кървавочервени нокти прекосяват разстоянието, което ги разделяше. В момента, в който се забиха в плътта му, той затвори очи и остана така, докато тялото му престана да усеща каквото и да било.

Пролет 1927 — лято 1937

Шанхай

Зи-лин най-ясно си спомняше плъховете. И вонята. В мрачната дупка властваха плъховете, цвъртенето им не спираше нито за миг.

След смъртта на Май, той дори не помисли да потърси някой от семейството си. Това означаваше да ги постави под страшна заплаха. Взе Ху Ханмин, единствения си близък човек, двамата предпазливо се насочиха към задния вход на Бартън Сойър. Никой в града не знаеше за деловите му контакти с американския тайпан.

Сойър прояви лоялност към негласния си партньор. Пое двамата бегълци и ги поведе през лабиринта от тесни улички, опасващи Бунда. Най-накрая стигнаха до един от многобройните му складове, отвориха вратата и внимателно си запробиваха път сред струпаните на купчина 20-килограмови чували с опиум и дървени каси с друга стока.

Дневната горещина и влагата втечняваха пресованите пити опиум, чувалите започваха да прокапват. Малкият свят на Зи-лин се напояваше с болезнено сладка воня.

Един от кулитата на Сойър им носеше храна два пъти дневно. Чувалчето на рамото му изглеждаше точно като останалите, а появата му съвпадаше с най-голямото оживление в склада. Зи-лин и Ху се нахвърляха алчно върху храната и особено върху водата. Това беше единственият им контакт с външния свят и те се възползваха от него колкото могат.

Бартън Сойър не се появи нито веднъж, но често им изпращаше бележки по верния си кули. По този начин ги държеше в течение на събитията. От бележките двамата бегълци научиха кога търсенето им премина апогея си и бавно започна да заглъхва.

Генерал Чан имаше далеч по-сериозни проблеми от търсенето на двама бегълци. От кратките информации на Сойър стана ясно, че ляво настроени лидери на Гуоминдан начело с Ван Джингвей са се отцепили от партията — точно както самият Чан беше постъпил няколко месеца по-рано. Това носеше големи грижи на генерала, всичките му усилия бяха насочени към консолидация на армията и партийния апарат.

И тъй, скоро настъпи денят, в който кулито се появи без обичайното чувалче на рамото. Изправен на прага, той им извика да излизат.

Те бавно пристъпиха към ярката слънчева светлина. Кулито им направи знак да го последват. Прекосиха няколко улици и се озоваха пред офисите на тайпана, който беше организирал богата вечеря в чест на освобождението им. От началото на доброволния им арест бяха изминали почти шест седмици.

Но радостта от освобождението бързо отмина и на нейно място дойде суровата действителност. Отсъствието на Зи-лин от работа беше прекалено продължително, за да му се търси извинение. На мястото му в канцеларията на пристанището вече три седмици работеше друг човек.

Сойър му предложи работа в компанията, но след продължително обмисляне той отказа. Средният брат вече се беше утвърдил на мястото си в хонконгския клон, а Зи-лин не беше от хората, които поставят всичките си яйца в една кошница. Добрият бизнес означава разнообразие — той отдавна беше усвоил това правило.

Същевременно не му се искаше да започне непрестижна работа, лишена от делови връзки в града. Започна да обмисля възможностите, които му се предоставяха, бавно и търпеливо. Парите не бяха проблем, тъй като след инвестициите на Зи-лин и братята му в компанията „Сойър & синове“ бързо започна да възвръща финансовата си стабилност.

Тайпанът се възползва от предложението на Зи-лин за поддръжка на пристанището и се залови за работа. Неговата система се оказа по-ефикасна и икономична от тази, която прилагаше „Матиас Кинг“ в продължение на години. Пристанищната управа беше изключително доволна и отпусна на Сойър три нови транспортни маршрута.

Американецът се възползва по най-добрия начин и от вътрешната информация, която му предоставяше Зи-лин, докато работеше в канцеларията.

Всичко това, комбинирано с равномерните доставки на опиум от най-малкия брат на Зи-лин и постоянните нововъведения на средния брат в южните провинции, доведе до бърз просперитет. В рамките на три години „Сойър & синове“ се издигна от шесто на второ място сред най-големите търговски къщи в Шанхай. Пред тях остана единствено „Матиас Кинг“.

Според клаузите на договора между Зи-лин и Сойър братята Ши притежаваха двадесет процента от компанията, с опцията да получат още десет в рамките на следващите пет години.

През август Китайската компартия започна добре организирана кампания за набиране на привърженици сред армейските подразделения. Избухна въстанието в Нанчан, което взе много жертви, но не постигна почти нищо.

Някъде по това време Зи-лин най-сетне си намери подходяща работа — един сравнително скромен пост в митницата, на който отдавна беше хвърлил око. От службата си в пристанището беше разбрал, че митницата е една изключително важна брънка от търговската дейност на страната, свой човек вътре несъмнено означаваше огромно преимущество. На няколко пъти беше опитвал да бъде преместен там, но свободни места нямаше.

Сега, благодарение на политическите вълнения и убийства, места имаше достатъчно. Зи-лин побърза да подаде документите си, опитът и препоръките бързо го превърнаха в идеалния кандидат. Зае поста, избран сред повече от петдесет желаещи да го получат.

Отдавна си беше изградил имиджа на солиден бизнесмен, за това му помогна старата и изпитана теория за илюзиите, усвоена отдавна, в онази прекрасна градина на Сучоу.

От него се излъчваше младежко усърдие и жажда за познания, имаше способността да адаптира старите си принципи към новата обстановка на работа. На практика всичко това беше вършено спонтанно и искрено, без следа от фалш. Но то просто беше само частица от него, една малка искрица от огромната му амбиция. През цялото време действаше с мисъл за фирмата, никога не се изкушаваше от възможностите за лична изгода.

На практика новата работа на Зи-лин не беше нито толкова трудна, нито пък отнемаше цялото му време. Въпреки това той успя да извлече максимална полза от нея. Поради ярко изразената му жажда за работа и нови познания началниците постепенно започнаха да му прехвърлят част от своите преки задължения. По този начин Зи-лин бързо успя да стигне до най-важните търговски тайни от деловия живот на Шанхай. Тези тайни прилежно се прехвърляха в офисите на Бартън Сойър — така, както гласеше устното споразумение между двамата. Печалбите на фирмата и съдружниците в нея стремително нараснаха.

Скоро настъпи моментът, в който все пак трябваше да заделя част от информацията за себе си. Това беше задължително условие за личните му планове, тъй като съвсем не беше се отказал от идеята да изгради своя собствена компания в съдружие с братята си. Отвличането на вниманието е единственият път към успеха и Зи-лин никога не забравяше това.

През 1935 година той вече беше богат. Това съвпадна с обявяването на централно националистическо правителство със седалище Нанкин, създадено веднага след потушаването на комунистическото въстание в Кантон.

Генерал Чан срещаше големи трудности при консолидирането на остатъците от Гуоминдан, различните дисидентски фракции и комунистите. Както можеше да се очаква, именно комунистите бяха неговите заклети врагове. Обединена около новите си лидери Мао Дзе-дун и Чжоу Ън-лай, комунистическата партия преживяваше ренесанс, връх на който беше „Дългият поход“ от средата на 1935 година, започнал от южните части на страната и стигнал чак до северната провинция Йенан. Общото разстояние, изминато от привържениците на ККП, надхвърляше 35 000 километра.

Зи-лин срещна бъдещата си съпруга в онзи слънчев неделен ден, в който Мао и Чжоу влязоха триумфално в Йенан, начело на многохилядна войска. Въздухът беше свеж и изключително чист — това беше един от редките дни на китайското лято, в който жегата и задухът се оттегляха на почивка.

Вероятно времето не беше особено подходящо за посещение на гробище, но Зи-лин ходеше на гроба на Май веднъж на две седмици, независимо от атмосферните условия и личната си заетост. Тази възможност той дължеше изцяло на Бартън Сойър, който направи съответните проучвания и откри останките на Май, докато Зи-лин и Ху Ханмин се криеха в душния му склад. А после Зи-лин изяви желание жена му да бъде погребана именно тук.

Гробището се намираше в живописен район южно от центъра, съвсем близо до руините на Стария град. Отвъд реката се издигаше внушителната централна пагода на храма Лон Хуа, срещу него се простираше Градината на пурпурните есенни облаци — един прекрасен и тържествен, но малко занемарен парк.

Зи-лин откри съществуването на храма Лон Хуа още като младеж и моментално се влюби в него. Сградата се състоеше от четири постройки, но най-много обичаше Залата на небесните пазители. По-късно, вече зрял мъж, той започна да си дава сметка, че навремето сам се е считал за Небесен пазител и оттам е произтичала привързаността му към гордата постройка.

Сега беше тук с единственото желание да бъде по-близко до Май. След смъртта й не беше поглеждал жена, дори през ум не му минаваше за сексуални удоволствия. Понякога тялото го болеше от нега, особено местата, които обичаше да докосва Май. Нима тези места живееха свой собствен живот? Нима не знаеха, че Май вече я няма?

Облечен в тъмен костюм на райета и стиснал снопче ароматични пръчици в бледите си ръце, Зи-лин влезе в гробището и се насочи към паметника на Май. Откъм река Хуан Пу подухваше хладен ветрец, в съзнанието му се въртяха псалмите, които би трябвало да пее при погребението й и които, поради принудителното си отсъствие от този ритуал, пееше сега. Не можеше да се освободи от чувството за вина, че не е погребал жена си според древните ритуали.

Гробището беше почти пусто. То не се радваше на особена популярност, тъй като се намираше на доста голямо разстояние от центъра на града. Освен това между стените му бяха погребани и доста „гуай лох“ — мисионери, авантюристи или просто неизвестни никому чужденци.

Насочи се към гроба на Май и почти моментално усети чуждото присъствие. Леко извърна глава и видя слабичка жена, свела глава пред надгробна плоча с християнски кръст. В ръцете си държеше малък, но изключително красив букет от пурпурни и розови цветя. Беше европейка с тъмни очи и коси, облечена изцяло в черно.

Обикновено Зи-лин не обръщаше внимание на останалите посетители, мислите му бяха насочени единствено към Май и ритуалите, които трябваше да изпълни.

Сега обаче спря насред пътеката и откровено се зазяпа в жената. Сякаш беше невъзпитан „гуай лох“. Но с какво го привлече тази жена? Дали не беше нежната и малко безпомощна извивка на раменете й? Или пък кичурчетата непокорна коса, които весело потрепваха край бузата й? Може би пък всичко се дължеше на меката слънчева светлина, падаща по начин, който подчертаваше високите скули и чувствената извивка на устните? Не… Всъщност да… Всичко това несъмнено засилваше особеното излъчване, което долавяше Зи-лин.

Никога в живота си не беше мислил, че жена от друга раса може да притежава някаква красота. Просто не забелязваше такива жени, приемаше ги като неодушевени предмети. Имаше доста богат опит в общуването си с „гуай лох“, един-двама от тях му бяха дори приятели. Но сега стреснато установи, че в гърдите му се появяват други, съвсем различни чувства.

Откъсна очи от приведената фигура е цената на доста усилия, краката му неохотно поеха по покритата с камъни пътека. Коленичи пред гроба на Май и потъна в ритуално съзерцание.

Изведнъж усети, че някой се е изправил точно зад него. Лека, почти ефимерна сянка падна върху раменете и ръцете му, стиснали ароматичните пръчици. Откога ли е тук, глупаво се запита той, сякаш това имаше някакво значение.

Вдигна глава и срещна гълъбовия поглед на слабата европейка. Душата му потръпна от необяснимо смущение.

— Моля за извинение — промълви тя на сравнително добър кантонски диалект. — Надявам се, че не съм ви попречила. Исках просто да ви изчакам да свършите… — в очите й се появи безмълвен въпрос, после главата й решително се поклати. — Всъщност имам нужда от помощ. Мисля, че се изгубих… Дойдох дотук с такси, но нямам никакво понятие как ще се върна. Случайно да отивате към центъра?

На лицето й се появи лека усмивка, ръката й махна към близкия гроб:

— Тук е погребан брат ми. Беше мисионер… — гласът й заглъхна, в очите й се появи плахост. Изглеждаше ужасно притеснена, че нарушава уединението на непознат човек.

Зи-лин бавно излезе от вцепенението. Прочисти гърлото си и развълнувано преглътна.

— Не се безпокойте, почти бях свършил… — изправи се на крака и добави: — Жена ми…

— Съжалявам.

Видя, че наистина изпитва това, което казва, сърцето му се стопли. Преглътна още веднъж и промърмори:

— Аз също, за брат ви…

На лицето й се появи невинна усмивка, изведнъж заприлича на момиченце.

— Той беше много щастлив тук, работата му спореше…

Замълчаха за миг, тишината беше плътна и някак натежала от неудобство. Откъм реката долетя звукът от протяжна корабна сирена, Зи-лин я прие като предзнаменование.

— Ще ви взема със себе си до центъра, разбира се — каза той. — Но ако имате малко свободно време, бих ви предложил кратка разходка до близкия храм… Казва се Лон Хуа, харесвам го още от младежките си години… И двамата ще се освежим след гробището…

— Разумно ли е? — изгледа го продължително слабата жена. — Какво биха казали хората?

Зи-лин беше рядко изключение по отношение на клюките и подмятанията зад гърба, които в Шанхай, пък и в цял Китай, отдавна се бяха превърнали в истинско изкуство. Дори за миг не му минаваше през ум, че личният му живот е обект на одумки и измислици, тъй като беше достатъчно богат и известен.

— Но какво могат да кажат? — малко объркано попита той.

Тя звънко се разсмя и той още повече се обърка.

— Какво ли не, особено когато става въпрос за страстта на китайците към клюките… Например тайна любовна среща…

— Това би било прекалено! — изчерви се Зи-лин.

— Точно така — продължаваше да се усмихва тя. — Но никой не може да контролира главите и езика на хората…

Зи-лин беше на по-друго мнение, тъй като цял живот беше вършил именно това. Изпита чувството, че по време на този разговор ролите им се размениха. Тя му говореше така, сякаш той е „гуай лох“, а самата тя — китайка. Странно, въздъхна в себе си той. И възбуждащо.

— Страхувате ли се от това, което хората говорят за вас? — попита.

— Ако се страхувах, нямаше да съм тук — засмя се тя. — Китай не е най-доброто място за една истинска дама. А аз съм точно такава в очите на моите приятели и роднини.

— Грешат ли?

— В моята страна никой джентълмен не би си позволил подобен въпрос.

— Аха, може би именно по тази причина сте тук — пошегува се той.

— Не — поклати глава жената, изведнъж станала сериозна. — Дойдох да погреба брат си, който почина от малария…

„Това ли всъщност е истинската причина?“, запита се в себе си тя. Погребах го преди повече от месец, траурът отдавна изтече. Освен това Майкъл беше водил щастлив и пълноценен живот. Нещо, което едва ли бих могла да кажа за себе си… После се замисли върху думите на Зи-лин и изведнъж вдигна глава:

— Но как бих могла да дойда с вас, господине? Та ние дори не се познаваме!

— Хиляди извинения — почервеня отново той. — Името ми е Зи-лин Ши. — Умишлено постави фамилното си име накрая, просто за да я улесни.

— Е, добре, Ши Зи-лин — въздъхна тя, използвайки правилното обръщение. — Радвам се да се запозная с вас. Моето име е Атена Нолан.

Тя имаше доста тъмна кожа за „гуай лох“, гладка и без нито едно петънце. Очите й имаха издължена форма и най-наситеният тъмнокафяв цвят, който беше виждал Зи-лин. Каза, че ги е наследила от майка си — хавайка, която била потомка на първия островен крал — Камехамеха I. Баща й бил англичанин, който бродел по целия свят, точно както и дядо й. На Сандвичевите острови (както ги нарекъл капитан Кук при откриването им през 1778 година — около хиляда години след като били населени от полинезийците) се появил благодарение на политическите си предпочитания и близко приятелство със Санфорд Б. Доул — сегашния губернатор.

Всичко това Зи-лин научи осем дни след първата им среща, която приключи със завръщането в центъра на града. Макар да разговаряха откровено, никой от двамата не пожела да компрометира другия, в крайна сметка Зи-лин се почувства разочарован от себе си. Още на млади години си даде сметка, че е бунтар и идеите му коренно се различават от тези на неговите съвременници. Затова сега се срамуваше, усетил се здраво оплетен в паяжината на обществените порядки.

Това чувство не продължи дълго, тъй като само след седмица отново срещна Атена, този път на някакъв прием, даден от „Сойър & синове“. Официално ги запозна Андрю Сойър — вече деветнадесетгодишен младеж, заемащ редовен пост в администрацията на компанията.

И двамата изпитаха удоволствие от факта, че ги представят един на друг, а те се държат като напълно непознати.

Зи-лин стори дълбок поклон и целуна ръка на Атена, съвсем в западен стил. Тя изглеждаше възхитена.

— Приятно ми е, господин Ши.

Очите им се смееха, но лицата им останаха сериозни и сдържани. Първата им среща в гробището се превърна в дълбока и ревниво пазена тайна. Зи-лин имаше чувството, че няма нищо по-прекрасно от свенливостта им в онзи топъл слънчев ден.

Атена видя у Зи-лин всичко онова, от което беше избягала. Хаваите бяха започнали да я потискат, не помагаха нито тюркоазните вълни на плажа, нито шепотът на палмите, нито прекрасната панорама. Красотата засядаше на гърлото й като лепкав сироп, сънят бягаше от клепачите й. Стана нервна и избухлива, не се интересуваше от нищо. Съобщението за смъртта на Майкъл посрещна като спасение. Моментално започна да се готви за път и се качи на първия кораб за Китай, въпреки протестите на фамилията. Едва ли щеше да тръгне, ако баща й беше у дома. Но за късмет той се намираше на континента, зает с политическите си задачи.

В нейните очи Зи-лин се превърна в ярък представител на източната екзотика, за която беше чела като ученичка. Той беше изключително интелигентен и известен в средите си човек. Моментално усети докосването на силния му дух, изпита възхита и страхопочитание. Винаги беше мечтала да притежава подобен дух, или поне да бъде близо до него. Но може би най-важното, което я привличаше у този човек, беше откритото му възхищение от личността й. Виждаше го да потрепва в дълбоките черни очи, това я топлеше и радваше едновременно. Влюби се в него и беше горда от факта, че е в състояние да укроти този могъщ дух.

Едва сега си позволи да признае колко се беше страхувала от дългото пътешествие. Прие го като единственото спасение и прогони страха от душата си. Получила добро и продължително образование, тя живееше с чувството, че може да се слее с всяка нация на света, че може да приеме и заживее с различни ритуали и културни традиции.

Но Китай се оказа нещо съвсем различно, нагаждането й към местната култура изведнъж й се стори невъзможно. Едва сега, потопила се в пламенния поглед на Зи-лин, тя разбра, че опасенията й са били неоснователни. В крайна сметка Китай не е онази враждебна и затворена страна, която я посрещна. Чувствата на местните хора бяха като чувствата на всички хора по света. А любовта може да разцъфне навсякъде, дори и тук…

Той каза няколко думи, тя се разсмя, пръстите й леко докоснаха ръката му. Контактът я прониза като електрически ток. Отново се разсмя, опиянена от чудесното усещане.

Разбира се, той искаше да знае повече за името й.

Тя се усмихна на въпроса му, а той се удиви на начина, по който една усмивка може да променя човешкото лице.

— Често ми задават този въпрос, господин Ши. Кръстена съм на баба си по бащина линия. Тя е била гъркиня, срещнала дядо ми в Мала Азия по време на археологически разкопки в Хисар лик, Троя…

— Страхувам се, че за пръв път чувам за Троя — поклати глава Зи-лин.

— А за Омир чували ли сте?

— Омир? — преобърна странната дума в небцето си и отново въздъхна: — Не.

— Прекрасно — отвърна със светнало лице тя. — Значи вие ще ме запознаете с историята на Китай, а аз ще ви чета Омир и ще ви предавам уроци по древната история на западната цивилизация.

„Илиадата“ не му направи кой знае какво впечатление. Изпита уважение към сложната стихотворна форма, но основната тема му се стори прекалено сходна с древната история на Китай, изпъстрена с междуособни войни.

За сметка на това хареса „Одисеята“. Изключително много му допадна изобретателността и непоколебимата решителност на Одисей в тежката борба с многобройните врагове, неизменно молеше Атена да прекрати четенето преди отговора на поредната загадка, който държеше да открие сам. Така сравняваше ума си с този на легендарния герой. От гърдите му се откъсваше дълбока въздишка на задоволство, когато слушаше за справедливото отмъщение на Одисей.

— Общо взето това е една прекрасна приказка — прошепна той в хладната есенна вечер, след като Атена най-сетне затвори дебелата книга. Беше старо и очевидно ценно издание на гръцки език, от което тя свободно му превеждаше.

Все пак мислите му се въртяха не толкова около поезията на Омир, колкото около самата Атена. Тя имаше невероятната способност да попива информацията като гъба и да не я забравя никога. Беше в състояние да повтори дословно всичко, което той й разказваше за историята на Китай, при това по всяко време на деня и нощта. Зи-лин никога не беше срещал китайка, а и китаец, с подобна неутолима страст към познанието, към загадките на човешкото поведение. Беше свикнал да общува с хора, които са тесни специалисти в своята област и нищо повече. Започна да му става ясно, че списъкът на истинските му приятели (не на деловите партньори и познатите) е прекалено къс именно защото хората не са като него. Но Атена беше като него. Нейните познания обхващаха света, нейните концепции за живота бяха наистина глобални. По странен и необясним начин тя превъплъщаваше в себе си практическата приложимост на будизма — такъв, какъвто го възприемаше той. Буда учи, че човекът е превъплъщение на всичко в природата и живее в хармония с нея. Атена беше точно такъв човек. Чувстваше се отлично в Китай, така би се чувствала и на всяко друго място по света. Защото живееше в хармония с природата.

Зи-лин беше дълбоко убеден, че най-голямата слабост на Китай е неговата изолираност. Тя произхожда от вековния ужас, който китайците изпитват към всички „гуай лох“. Вместо да осъзнаят, че могат да научат много добри и полезни неща от „чуждестранните дяволи“, жителите на огромната страна предпочитат да останат глухи и слепи за всичко, което идва извън свещената територия на Средното царство.

Ето защо са търпели поражения, били са слаби и разединени. Затова страховитите „гуай лох“ са завладели всичко, което им харесва в Китай.

Зи-лин си даваше сметка, че е влюбен в Атена, че душата му изгаря по нея. Това го плашеше, ужасът му беше по-голям дори от онзи, който беше изпитал в нощта на убийството на Май. Защото в крайна сметка той си оставаше китаец, независимо от свободолюбивия си дух и космополитните разбирания. Никога не беше докосвал европейка, никога не беше изпитвал сладостта от възбудата с такава жена. Затова не беше никак чудно, че в нейно присъствие непрекъснато трепереше. Пиеше съвсем малко, но с нея неизменно имаше чувството, че е погълнал цяла бъчва оризово вино.

Най-много се страхуваше от физическия контакт. Имаше абсурдното чувство, че в мига, в който я докосне, цялата пламенна любов ще се изстреля през върховете на пръстите му, ще го накара да забрави всичко онова, което го прави китаец. Казано с други думи, той беше убеден, че обичта към тази жена ще му отнеме нещо друго, също така скъпо на душата му.

Въпреки това беше безсилен да се отдръпне. През деня беше по-лесно, тъй като работата му беше напрегната и изискваше цялото му внимание. Провеждаше редовни срещи с Бартън Сойър, а напоследък и със сина му Андрю, предаваше им всички важни сведения, които получаваше в качеството си на митнически служител. Срещаше се често и с най-малкия брат, докато със средния не беше така, тъй като се намираше прекалено далеч. Двамата задълбочено обсъждаха начините за допълнителни приходи от съвместния бизнес.

Баща му почина, последван само след няколко седмици и от майка му. Семейството се ограничи до тримата братя и…

Нощно време Зи-лин мечтаеше именно за това. Дълбоко в подсъзнанието си вече виждаше Атена като своя съпруга. И именно това го тревожеше. Непрекъснато мислеше за нея, особено през вечерите, в които не бяха заедно. Човек може да мисли толкова дълго само за своя бизнес и…

С Ху Ханмин се срещаше все по-рядко. Ученият се върна при комунистите и направи няколко безуспешни опита да привлече Зи-лин за тяхната кауза.

Тук отново се прояви неговата необичайна далновидност — той просто разбра по-рано от другите, че комунизмът е форма на управление като всички останали — нито по-лоша, нито по-добра. Идеологията му, въпреки козметичните нововъведения на Ху и хората като него, си остава една пълна безсмислица. Комунизмът е измислен от хора и пак от хора трябва да бъде приложен на практика. А Зи-лин отдавна беше стигнал до заключението, че теорията и живият човек са два взаимно изключващи се елемента от цивилизацията.

В това имаше случаи да се убеждава многократно още докато Май беше жива и той подкрепяше комунистическите й възгледи. Партията се ръководеше не от светли идеи, а от живи хора с присъщите на всеки човек недостатъци — алчност, себичност, вероломство, лъжа и най-вече — огромна жажда за власт. Може би Сун Ят-сен беше единственото изключение сред тях, но това доведе до неговото отстраняване от политическата арена.

Човекът не е склонен да чете теоретичните разработки и да ги прилага в практиката. Той се чувства длъжен да ги интерпретира. Зи-лин обаче отдавна знаеше, че всяка интерпретация води до корупция. Комунизмът е един непостижим идеал и нищо повече. На практика той е само инструмент, с помощта на който малка група хора налага неограничената си власт над мнозинството. Неговите идеи не толкова вдъхновяват масите, колкото ги държат в робско подчинение.

Една вечер сподели тези мисли с Атена. За пръв път в живота си си позволяваше подобно нещо, но много му се искаше да провери дали и нейната реакция ще бъде напълно отрицателна. На Май не би казал нито дума, тъй като знаеше колко наранена би се почувствала идеалистка като нея. По същата причина беше мълчал и пред Ху.

— Значи съвсем не си идеалист — констатира Атена, когато той най-накрая млъкна. В очите й се появи онази топла съсредоточеност, която Зи-лин беше забелязал в мигове на дълбока концентрация.

— Брат ми Майкъл беше идеалист. Както ти казах, той беше мисионер и обичаше работата си — очите й се насочиха към лодките, които подскачаха по развълнуваните води на Пу Донг зад прозореца. — Аз обаче не бях в състояние да приема неговата мисия, просто защото не приемам идеята за насилствена промяна на вярата. Католически мисионери са придружавали Писаро при похода му към Перу, същите хора са били и с Кортес по време на завладяването на Мексико. И в двата случая се стига до пълно унищожение на хилядолетна цивилизация. Не забравяй, че съм израснала в семейство на археолози…

— Проблемът на мисионерите е, че не допускат възможността за несъгласие с тяхната вяра. — Главата й отново се обърна, разлюлените води на Пу Донг бяха забравени. — Предполагам, че това важи и за твоята малка групичка от хора, жадни за власт…

В този миг Зи-лин разбра, че ще се ожени за Атена.

Зи-лин получи възможност за по-подробно опознаване на японците през 1931 година, малко след окупацията на Манджурия от японската армия. Този народ беше някак близо до мислите му, особено след като се запозна с начина, по който те подбираха онези форми на китайската култура и народопсихология, които най-лесно и безболезнено можеха да интегрират в собствения си бит. Беше убеден, че този интелигентен подход заслужава по-внимателно наблюдение, освен това и Япония, подобно на собствената му родина, е била затворена за европейската култура в продължение на векове.

Но за разлика от това, което стана в Китай, Реставрацията от периода Мейджи в Япония сложи край на дълголетната изолационистична традиция. Зи-лин се увери със собствените си очи как тази „културна революция“ позволи на страната да се освободи от предразсъдъците и да протегне ръце към достиженията на XX век, които не само възприе, но и доразви със самурайско себеотрицание и дръзновение.

Бившите елитни членове на японското общество бяха изправени пред алтернативата да се приспособят към новите времена или да загинат. Онези, които успяха да се приспособят, бързо поеха към върховете на новосъздадената бюрократична машина, прозорливо отчитайки новата класа, на която трябва да се опират — класата на търговското съсловие. Реставрацията ги превърна в новите герои на Япония заедно с рязкото нарастване на търговията и богатствата им.

Зи-лин беше убеден, че китайците могат да се поучат от този процес както в положителен, така и в отрицателен смисъл. Тревожеше го бързото развитие на японската икономическа инфраструктура — процес, който неизбежно щеше да доведе до милитаризация.

Отношенията между Япония и Китай продължаваха да са хладни и дори враждебни. Към тях се прибавяше и нарастващата алчност на новата търговска класа, която търсеше нови територии за своята експанзия и съвсем естествено започна да поддържа милитаристичните апетити на политиците, прикрити зад яростни патриотични лозунги.

Зи-лин разбираше, че това е една изключително опасна тенденция, тъй като корените на агресивния експанзионизъм се криеха в икономическия сектор, който отдавна беше наложил волята си над слабото правителство.

Когато Ху му разказа за серията от тайни срещи между Мао и генерал Чан в началото на 1936 година, той вече беше сигурен, че Китай отново ще стане арена на кръвопролития. Мисълта, че най-заклетите врагове в новата история на Китай са съзрели необходимостта от обединение срещу външния противник, накара кръвта да замръзне в жилите му. Единствено имперските амбиции на Япония бяха в състояние да ги обединят и те вече правеха сондажи в тази посока.

Но, както и се очакваше, преговорите бяха прекъснати без постигането на така необходимото споразумение. Гуоминданът и комунистите си останаха врагове.

От началото на века страната се разкъсваше от вътрешни междуособици. Зи-лин беше убеден, че, дори да притежаваха неговата прозорливост, сънародниците му едва ли щяха да обърнат внимание на дългосрочните перспективи пред Китай, на бъдещето на родината си.

Това беше тежка мисъл, но той беше принуден да признае пред себе си, че именно тя спомага за потушаване личната му неприязън към комунизма. Обединен Китай е първата и спасителна стъпка към бъдещето. Беше убеден, че избраният от Чан път към деспотизма е толкова погрешен, колкото и комунистическите възгледи за държавно управление. Отдавна подозираше, че руската върхушка е предала принципите на революцията и северният съсед на Китай се превръща в мрачна заплаха за страната, въпреки твърденията на Мао, че СССР е най-верният й съюзник. Не виждаше обаче друга сила за обединяването на страната, за въвеждането на ред и дисциплина както в армията, така и в обществения живот. Единствената сила, способна на това, си оставаше комунистическата партия.

Зи-лин и Атена се ожениха горе-долу по времето, когато Мао и Чан прекъснаха преговорите помежду си. Той държеше на будистка церемония, докато на Атена й беше все едно, тъй като не изповядваше никаква религия. Зи-лин изпита леко безпокойство от този факт, но то бързо се разсея и потъна в радостната еуфория, която го беше обзела.

Церемонията се състоя в храма Лон Хуа по настояване на Зи-лин. Заклеха се във вярност до гроб в Залата на небесните пазители, после гостите бяха поканени на банкет. През цялото време на масите се говореше за засилващото се влияние на Мао, за новата отбранителна доктрина на Чан, за японската окупация на Манджурия. Зи-лин беше ужасен от безгрижието на хората, за които тези събития (всички без изключение от жизненоважно значение за самия него) сякаш бяха част от живота на друга планета. Отдели се настрана и отправи мрачен поглед през един от прозорците. Мислеше за могъществото на Япония и Русия, неволно тръпнеше при представата за слабия и напълно беззащитен Китай.

После, когато сподели загрижеността си с Атена, тя му отговори трезво и спокойно:

— Ти си бизнесмен, Зи-лин. А тези проблеми са политически и следователно се нуждаят от политически решения.

— Но това не означава, че трябва да стоя настрана, нали? — В главата му се появиха Небесните пазители от младостта му. — Може би именно в такъв момент трябва да помогна…

— Честно казано, събитията отдавна са излезли от контрол и едва ли някой може да ги овладее — отвърна тя. — Имам чувството, че Китай е попаднал в буен поток. Накъдето отива водата, там ще се озове и твоята огромна страна…

— Но ние не сме безпомощни! — възрази той.

— Вярно е — меко промълви Атена. — Ние двамата сме безпомощни.

Наблюдаваше го изправен до прозореца. Новата къща беше сватбеният му подарък за нея. Вече трета седмица един „фенг шуи“ обикаляше из коридорите и стаите, за да установи правилното разположение на къщата върху земята (никой китаец не би живял в къща, построена върху гърба на Великия земен дракон) и да провери дали всички завои по коридорите са надясно (общоизвестен факт е, че демоните не могат да завиват надясно); дали брачното легло е монтирано както трябва — с лице към юг или изток, а не към север или запад…

— Зи-лин — тихо прошепна тя сега. — Ела да си легнеш… — помълча малко в очакване на отговор, после добави: — Искам те! — потръпна, думите с мъка излетяха от устата й. Какво усилие на волята се криеше зад тези простички слова! Но вече не можеше да се спре. Отметна завивките и попита: — Нима не те привличам? — гледаше неподвижния му гръб, имаше чувството, че е престанала да съществува за него. Той беше скован от парализиращ страх. Сега, в решителния миг, започна да усеща присъствието й като тежко желязо върху гърдите си. Коремът му омекна, сърцето му отмерваше секундите с болезнена сила. Не знаеше дали ще оцелее, не знаеше дали дедите ще му простят проявата на слабост пред лицето на „гуай лох“. От това ли се опасяваше? Че ще изгуби семейните традиции, всичко онова, което го свързва с Китай? Дали ще се превърне в един по-различен Ши? Тази мисъл го разтърси, духът му отказа да я приеме. Семейството, династията — това са изключително важни, свещени неща!

— Погледни ме, Зи-лин.

Той най-сетне се извърна и моментално разбра, че е загубен. Не можеше да й устои, каквото и да стане оттук нататък. Лежеше върху бледожълтите чаршафи с разпусната коса, приличаше на теменужено море на фона на залеза. Беше го измамила. Не носеше нощница, нищо не прикриваше голотата на тялото й. Матовата й кожа блестеше като скъпоценен камък на меката светлина на нощната лампа. За пръв път я виждаше гола и беше направо парализиран. Беше като басейн, в който мечтаеше да се гмурне с главата надолу. Беше смаян и ужасен от силата на своето желание да се разтвори в нея.

Беше дребна, но очертанията на тялото й бяха коренно различни от тези на ориенталките. Гърдите й бяха по-големи, кръстчето — по-тънко, бедрата — по-широки. В Китай имаше два вида жени — селянката с мазолести ръце и яко тяло, свикнало да се превива сред оризищата, и изтънчената дама, чиято кожа никога не е виждала слънце, ръцете й са меки като коприна, а краката й са стягани от ранна детска възраст, за да изглеждат малки и следователно красиви.

Атена не попадаше в нито една от тези категории. Имаше деликатна костна структура, плътта й блестеше от здраве. Ръцете й бяха силни, и сръчни, а краката й нямаха нищо общо със златните лилии на китайските благородници. Тя беше едно чуждо за тази страна същество.

На лицето й играеше закачлива усмивка, той неволно проследи погледа й и сведе глава надолу. Изпита ужас от огромната издутина в панталона си.

— Тялото ти даде отговор на моя въпрос — прошепна дрезгаво тя. — Въпреки че устата ти е затворена — голата й ръка се протегна към него, Зи-лин беше убеден, че никога не е виждал по-еротичен жест. — Ела при мен.

Имаше чувството, че главата му е абсолютно празна. Усети, че пресича килима по посока на леглото, но това ставаше без участие на волята му. Вървеше като насън, приличаше на преждевременно състарените мъже, които се валяха в мръсотията край пристанището, стискаха в ръце малки лунички и гледаха с изцъклени очи, изпаднали изцяло в плен на опиума…

Спря пред леглото и сведе очи към ръцете на Атена, които сръчно разкопчаваха колана му. Колкото по-малка част от европейското облекло оставаше върху тялото му, толкова по-непознат беше Зи-лин в собствените си очи. Накрая стана същото чуждо същество, каквото беше и тя…

Скоро остана съвсем гол. Дишаше едва доловимо, свещеният му орган беше твърд като дърво и леко потръпваше. Срамуваше се, но това чувство нямаше място в нейните очи. По един странен начин това още повече усили чувството му, че полудява. Никога не беше излагал на показ своята мъжественост, дори пред Май…

Атена протегна ръка и уви пръсти около него, после започна леко да го масажира. Зи-лин имаше чувството, че го галят с копринена ръкавица. Дробовете му се разтвориха да поемат кислород, вцепенението го напусна.

Лявата й ръка остана заета с члена му, а дясната докосна плоския му корем и любопитно тръгна нагоре към гръдния кош. Върховете на пръстите чертаеха концентрични кръгове по кожата му. Ноктите докоснаха зърната на гърдите му, слабините му изведнъж потрепнаха, усети тежест в кръста.

В душата му бушуваха непознати емоции, тъмни петна върху светлия диск на луната. Знаеше, че това е невъзможно, но присъствието им беше напълно осезателно.

Тя нежно го притегли към себе си, тялото му потъна в парфюмираните дълбини на женското й царство. В гърлото му заклокочи дрезгав стон, главата му се сведе надолу, устните му потърсиха меката плът на бедрото й.

Атена здраво го притисна. Той се оказа извит над нея в позата на страстен богомолец. Ръцете му обгърнаха кръста й, плъзнаха се надолу, обхванаха бедрата и слабините й. Тя имаше по-закръглени задни части от китайките и това изведнъж го накара да полудее. Езикът му нежно ги докосваше.

Изведнъж изпита непреодолимото желание да проникне в нея. Завъртя се и коленичи между краката й, свитите й пръсти нежно го насочваха.

— Ела в мен — прошепна тя по абсолютно същия начин, по който само преди миг каза: „Ела при мен…“

Пръстите й се плъзнаха нагоре по потръпващия му член, оставяйки необходимото свободно пространство. Набъбналата му главичка докосна влажните цветчета на женствеността й, от устата й се откъсна дрезгаво стенание. Дишането й стана напрегнато, коремните мускули окаменяха.

Проникна в нея бавно и внимателно, скоро усети как тя го обхваща от всички страни, точно както го вършеха пръстите й преди малко. Започна да движи главичката навътре-навън, карайки я да потръпва от приятни предчувствия. Гърбът му се надигна, очите му внимателно следяха ефекта от бавните движения на бедрата му.

Откри, че се контролира по безукорен начин. Това беше резултат от усилията на Май, която усърдно го учеше на креватното изкуство. За нея той положително не беше огнен любовник, а по-скоро мъж на нежността и търпението.

Дали би познала този Зи-лин сега, потръпващ от желание да потъне в знойната джунгла на непознатите емоции, нетърпелив като младеж?

Усети как контролът започва да му се изплъзва, въпреки изчислените с математическа точност и отдавна, отработени движения. Колкото по-дълбоко проникваше в Атена, толкова по-несигурен ставаше относно ефективността на своя акт: поза, паузи, нежно докосване тук и там за поддържане на еуфорията.

Имаше чувството, че галопира върху гърба на буен кон, забравил всякаква предпазливост, всякакво търпение… Беше безнадеждно заразен от женствеността на тази жена, всички разумни мисли излетяха от главата му. Когато тласкаше члена си дълбоко в нея, имаше чувството, че дъхът му я пронизва; когато го изтегляше, оставаше с впечатлението, че финият й парфюм е проникнал дълбоко в кожата му. Удоволствието беше неописуемо.

Атена беше тази, която се предаде първа. Ноктите й се забиха в гърба му, очите й се замъглиха.

— Легни върху мен! — дрезгаво прошепна тя. — Искам да чувствам тежестта на тялото ти във върховния миг!…

Той отпусна мускули и потъна в меката възглавница на гърдите й.

— О, да! Сега, сега!

Слял се с нея, той потъна във вълните на върховната наслада, горещото му семе се изстреля в пламналите и вътрешности, светът изчезна…

Войната с Япония се усещаше във въздуха. Беше началото на 1937 година. Бизнесът в Шанхай се развиваше нормално, а жителите на града просто бяха свикнали да живеят под напрежение.

Зи-лин правеше всичко възможно да спестява на Атена новините за все по-влошаващото се положение. Нейната душа просто не беше създадена за мъките и тревогите на войната. Освен това тя беше жена, а човек не може да обсъжда всички въпроси с жена си, дори когато тя е толкова необикновено същество като Атена. Тя, от своя страна, правеше всичко възможно за душевния му комфорт. Интелигентна и едновременно с това чувствителна, тя проявяваше далеч по-голям кураж от всяка китайка. Положението й беше ясно, въпреки опитите му да я държи настрана. Беше й достатъчно да слуша новините, да отделя зърното от плявата сред многобройните слухове. Постоянно задаваше въпроси и в крайна сметка Зи-лин отстъпи. Разказа й всичко, което знаеше, само и само да прогони от душата й абсурдните слухове.

На среща с най-малкия брат беше решено да продадат цялата си недвижима собственост — предимно складове, цехове и малки фабрики. Зи-лин нямаше никакво доверие в китайската армия и беше сигурен, че в случай на открити бойни действия тя бързо ще капитулира. Шансовете й срещу японците бяха равни на нула.

Андрю Сойър дойде да го посети в митническата канцелария през един студен и ветровит февруарски ден. Това беше изключение, тъй като Бартън Сойър и Зи-лин продължаваха да държат в тайна своите делови контакти.

Андрю се беше превърнал във висок и здрав млад мъж. Имаше леденосивите очи на баща си и сламената коса на майка си и вече беше доста по-висок от Зи-лин. Изглежда никога не забравяше за разликата във височината им и когато бяха заедно неизменно предпочиташе да седне. И сега направи така, придърпвайки простия дървен стол по-близо до бюрото на Зи-лин. Не свали дебелото си палто, бузите му бяха зачервени от ледения вятър, който вече от няколко дни фучеше по крайбрежието.

— Моля за извинение, вуйчо — започна почтително младежът. — Никога не бих си позволил да те безпокоя тук без основателни причини.

Андрю Сойър владееше книжовния кантонски диалект до съвършенство, далеч по-добре от баща си. Към Зи-лин неизменно се обръщаше на този език.

— Не се безпокой, моля те — отвърна Зи-лин и веднага концентрира вниманието си върху госта. — Работата ми е такава, че се радвам на всяка почивка. Особено пък когато ще я прекарам с теб, Андрю.

Зи-лин искрено обичаше този младеж, който изгаряше от желание да се учи и никога не повтаряше веднъж допусната грешка. Освен това у него нямаше нищо от обичайната надменност на „гуай лох“ по отношение на китайците, никога не забравяше на кого принадлежи тази страна. Харесваха го всички китайци, които го познаваха. Просто защото не се чувстваха притеснени от присъствието му.

— Много мило от твоя страна, вуйчо — склони красивата си глава Андрю. — Зная колко си зает… — млъкна и се поколеба за миг като буксуваща машина. Но Зи-лин усети, че иска да каже още нещо, и реши да му помогне.

— Изглеждаш ми разтревожен, Андрю — промълви той. — Мога ли да ти помогна с нещо?

Младият Сойър въздъхна с открито облекчение, приведените му рамене се поизпънаха.

— Ами просто се питах… — гласът му отново заглъхна, дланите му несъзнателно се потъркаха една в друга. — Не зная как да го кажа… Питах се дали… Дали не бих могъл да те посетя довечера у дома?… И да си поговорим…

Зи-лин със смайване видя болката в очите на младия човек.

— С баща ти всичко ли е наред? — попита той.

— Баща ми не знае нищо, вуйчо — отвърна Андрю и в гласа му се промъкна умолителна нотка: — Нека нещата си останат такива…

Зи-лин замълча, очите му не слизаха от лицето на Андрю. Това очевидно смути американеца и той неспокойно се размърда.

— Добре, добре — усмихна се Зи-лин. — Ти винаги си добре дошъл у дома, Андрю. — Отново му направи впечатление нескритото облекчение, плъзнало се по лицето на младежа. — Удобно ли ти е в девет часа?

— О, да. Разбира се, вуйчо — Андрю скочи на крака и сграбчи ръката му: — Благодаря ти! И извинявай, че те отклоних от работата…

Зи-лин пристъпи към прозореца и замислено се загледа след високата фигура на младежа, която с едри крачки се отдалечаваше по крайбрежната улица.

По капаците на прозорците потропваха студени дъждовни капки. Потънал в сметки и изчисления, Зи-лин се опитваше да намери безопасно място за собствеността на братята Ши в навечерието на военната буря. На вратата се почука и Атена въведе Андрю.

Зи-лин се обърна, на лицето му се появи любезна усмивка.

Беше махнал европейския костюм, с който ходеше на работа, а вместо него носеше традиционните блуза и панталон, над които беше наметнал халат от тъмносиня коприна.

— Радвам се, че дойде, Андрю — поклони се той. В гласа му имаше странна нотка — сякаш той беше инициатор на тази среща. — Заповядай, настанявай се. Атена вече е запарила чай.

Заеха места върху столове с драконови крака. Бамбуковите щори бяха спуснати и напълно ги изолираха от противното време навън. Върху тях бяха изрисувани бълващи огън дракони, над главите им летяха бели чапли, вдигнали клюнове към синия лазур.

След миг Атена се появи отново, в ръцете й имаше изящна табличка от лакирано дърво с две малки чашки чай. Остави ги на масата и тръгна да излиза, никой от двамата не я задържа.

В чест на госта си Зи-лин беше поискал чай от сорта „Черен дракон“ вместо обичайната жасминова смес, която се пиеше през зимата. Андрю не пропусна да отбележи това, както и факта, че са седнали с лице на югоизток — според изискванията на „ше“ — Часа на змията. Душата му се изпълни с благодарност от любезността на Зи-лин.

Дъждът упорито барабанеше по бамбуковите капаци, сякаш искаше да проникне в топлата стая. Кабинетът на Зи-лин се намираше в задната част на къщата. През деня оттук се разкриваше красива гледка към водата, а през нощта беше тихо и спокойно. Кабинетът беше отделен от останалите помещения чрез дълъг коридор, който имаше два завоя надясно.

Стиснал порцелановата чашка с длани, Зи-лин се наслаждаваше на топлината, която проникваше в тялото му. Отпи една глътка и я задържа в устата си, за да се наслади напълно на богатия аромат. Очите му крадешком опипваха Андрю. Красивото европейско лице, събрало в себе си чертите на майката и бащата, беше уморено и разтревожено, под очите му се очертаваха синкави кръгове.

— Миналата седмица видях Викин — промълви Зи-лин. — Имах работа на север и случайно попаднах на него. Изпраща ти най-добри пожелания и се надява, че през пролетта ще дойде насам да се видите.

Андрю само кимна с глава. Споменаването на стария училищен приятел не успя да го извади от мрачното настроение.

— Майка ти добре ли е?

— Да — кимна Андрю. — Благодаря.

— Човек винаги има нужда от здраво и единно семейство — промълви Зи-лин и отпи глътка от силния черен чай. — Само така индивидът може да постигне душевно равновесие, Андрю. Без семейство човек слиза под нивото на дивите зверове. Може да оцелее, но нищо повече. Лишава се от възможността да живее според заветите на Буда…

Ръцете му се скръстиха в скута, очите му се насочиха към прозореца:

— Каква буря! Вече сме в „Ли чун“ — началото на пролетта, само след месец настъпва периодът „Жин Ше“ — събуждането на насекомите — главата му мрачно се поклати: — Но това време изглежда се е побъркало!

— Вуйчо — вдигна глава Андрю и внимателно остави почти пълната чашка върху масата, — изправен съм пред ужасна дилема…

Гърдите му бурно се надигаха и отпускаха, очите му гледаха тревожно. Дошъл е при мен, а не при баща си, помисли Зи-лин. Защо? В съзнанието му изплуваха думите на младежа, казани следобед: Баща ми не знае нищо, вуйчо. Нека оставим нещата така.

Зи-лин също отмести чашата. Настъпи часът на откровения разговор. Не каза нито дума, добре знаеше, че не бива да засилва смущението на младия човек.

— От известно време насам се срещам с едно момиче, вуйчо — започна Андрю. Пръстите му се преплитаха и отпускаха, очите му гледаха надолу. — Аз… Аз не съм безотговорен човек. Имам сериозно отношение към нея… Имам чувства. Дълбоки и искрени чувства. Но едновременно с това съм някак… някак несигурен. Никой не знае, че се срещам с нея. Имам предвид близките си… Част от прислугата, разбира се, подозира… Особено А-Хип… — Андрю млъкна и отпи глътка от горещата течност.

Дотук всичко е напълно в реда на нещата, помисли Зи-лин. Младежът просто е влюбен.

Чашката се върна в чинийката пред Андрю, порцеланът тихо иззвънтя.

— Наскоро ми призна, че е бременна — промълви той, вдигна глава и заби поглед в лицето на Зи-лин. — Потърсих любовта в душата си, вуйчо. Но не я открих. Не я обичам и не искам да се оженя за нея.

Зи-лин замислено почука свитите си пръсти един в друг.

— Ще ме извиниш, ако изтъкна очевидните факти, Андрю — промълви той. — Но ми се струва, че нещата могат лесно да се уредят. Иди при баща си и…

— Не! — прекъсна го с вик Андрю. — За този проблем не трябва да знае нито баща ми, нито някой друг от семейството! Вуйчо, тук става въпрос за бъдещето ми като тайпан!

— Трябва да ми кажеш защо, Андрю.

— Защото момичето е китайка — сведе глава младежът.

„Буда!“, въздъхна в себе си Зи-лин.

— От което следва, че е замесено и семейството й, така ли?

— Точно така.

Зи-лин направи няколко дълбоки вдишвания и издишвания. Едно е „гуай лох“ да се отбива в някой публичен дом и да изпитва сексуална наслада с китайска проститутка, но съвсем друго е той да има тайна връзка с момиче от класата на мандарините. Особено когато този „гуай лох“ е наследник на една от най-големите търговски империи в Шанхай. Семейството му притежава всичко — авторитет, пари, влияние. Твърде възможно е бащата на момичето да има делови отношения с Бартън Сойър и в такъв случай той ще иска удовлетворение. Андрю ще трябва да се ожени за дъщеря му и нещата ще претърпят сериозна промяна. В това отношение опасенията на младежа са напълно основателни. Ако Бартън Сойър прехвърли титлата „тайпан“ на Андрю, цялата му компания ще се окаже длъжник на семейството на булката. А това старият Сойър никога няма да допусне. Бавно и с нежелание той ще стигне до заключението, до което младежът вече беше стигнал и до което Зи-лин се приближаваше в момента: новият тайпан на „Сойър & синове“ трябва да бъде някой от по-малките братя на Андрю. Зи-лин отлично познаваше и двамата — веднага си даде сметка, че никой от тях не притежава деловите способности на Андрю и не става за тайпан.

— От коя фамилия е момичето?

— Жиу.

— Жиу Хи-мин?

— Да, вуйчо — прошепна Андрю, притиснал с длан ушите си.

Охо, въздъхна в себе си Зи-лин. Жиу Хи-мин беше един от най-известните профсъюзни лидери в Шанхай, под негово влияние бяха поне 70 процента от работниците в „Сойър & синове“. Ако реши, може да предизвика сериозни затруднения в дейността на компанията.

— Страхотна бъркотия, вуйчо — въздъхна Андрю и разтърка очи. — Признавам, че положението е ужасно!

Зи-лин наблюдаваше бамбуковите капаци на прозорците, които потрепваха от напорите на вятъра. Новината беше лоша, последен пирон в ковчега на дълбокото му безпокойство от приближаващата се война. Имаше предчувствието, че предстоящите събития ще променят из корен съдбата на родината му. А дилемата на Андрю още повече ги засили. Спомни си какво беше казала Атена: Ние двамата сме безпомощни. В този момент обаче разбра, че тя греши.

Извърна очи към младежа, който вече откровено ридаеше.

— Спокойно, Андрю! — повиши глас той. — Това едва ли е най-подходящото поведение за един бъдещ тайпан! Човек трябва да бъде силен дори пред смъртната опасност! Никога не показвай слабостта си! Тайпанът винаги трябва да е силен, иначе враговете му ще го разкъсат! Защото тайпанът мисли не само за себе си, а за цялата своя империя, изградена с цената на много пот и сълзи!

— Да, вуйчо — промълви младежът и избърса сълзите от очите си.

— Горе главата!

— Да, вуйчо.

— Господарят на търговската къща не трябва да бъде виждан със сведена глава. Това е знак за поражение. Но ти няма да търпиш поражения, Андрю. В противен случай ще се простиш с надеждата да заемеш мястото на баща си.

— Разбирам, вуйчо.

— Добре — кимна Зи-лин. — А сега да поговорим за дъщерята на Жиу Хи-мин. Не я обичаш, така ли?

— Не, вуйчо.

— Значи бракът отпада. А можеш да се обзаложиш, че Жиу ще поиска точно това — погледът му стана пронизителен. — И ще бъде абсолютно в правото си.

Андрю мъчително преглътна, но не отмести очи.

Каква благоприятна възможност ми предоставя този младеж, въздъхна в себе си Зи-лин. Буквално ми тика в ръцете бронята, с която толкова успешно се обгръщат „гуай лох“. Сега ми остава само да внимавам, докато пъхам острието си под нея. Такъв шанс каца на рамото веднъж в живота. Внимавай, предупреди себе си той. Внимавай да не нараниш крехкото съкровище!

Успял да прикрие радостната възбуда, която го обземаше, Зи-лин насочи мислите си към Жиу Хи мин — мургав китаец с жестоки очи, груб и алчен далеч над нормалното. Алчността… Може би именно алчността ще ни помогне да му заложим капан. Години наред този човек се точи на складовете ми в Хуан Чен, направо лигите му текат, като минава покрай някой от тях. А умен и предвидлив бизнесмен като мен несъмнено би искал да се отърве от всякаква недвижима собственост в Шанхай, особено в светлината на това, което предстои… Все още малцина осъзнават този факт. Да, складовете в Хуан Чен ще бъдат ключът към разрешаване на проблема… Но трябва да бъда крайно предпазлив. Жиу Хи-мин не е глупак, преговорите с него ще бъдат трудни и продължителни. Без съмнение ще поиска висока цена за това, което Андрю е сторил на дъщеря му.

— Дори от такива трудни ситуации се намира изход — каза на глас той. — Всичко е въпрос на преговори. И, разбира се, на пари.

— Не разполагам с достатъчно пари, вуйчо.

— Нито пък с опит да водиш преговори от този вид. Предлагам да бъдеш с мен на всички срещи. Присъствието ти ще бъде онзи признак на унижение, който ще радва нашите противници. Жиу Хи-мин положително ще захапе тази въдица. Ще има чувството, че държи баща ти в ръцете си…

— Това не бива да се допуска, вуйчо!

— И няма да се допусне, Андрю. В това отношение можеш да бъдеш спокоен. Аз ще водя преговорите с Жиу Хи-мин, а междувременно ти ще събираш безценна информация за тях. Но… — показалецът на Зи-лин предупредително се вдигна: — Такива уроци струват скъпо!

— Ще ти платя каквото…

Вдигнатата ръка на Зи-лин го накара да млъкне.

— Никога не използвай такива груби похвати в бизнеса, Андрю! Още повече че аз не искам пари. По-скоро ще ти поискам малък залог…

— Готов съм на всичко, вуйчо.

— Не на всичко, момчето ми — усмихна се Зи-лин. — Не забравяй, че трябва да мислиш преди всичко за „Сойър & синове“.

Андрю кимна с глава.

— Залогът е насочен към бъдещи услуги. Може би ще настъпи време, когато аз ще имам нужда от помощта ти. Пряко или чрез посредник. Ще го познаеш по втората част от един сувенир, който ще ти подаря. Видиш ли го, трябва да си спомниш за настоящия разговор и да изпълниш желанието ми.

— Каквото и да е то, вуйчо?

— Каквото и да е то, Андрю.

— Да бъде както желаеш, вуйчо — поклони се дълбоко младежът. — Заклевам се в честта си на бъдещ тайпан, заклевам се в честта на дедите си!

„Нека боговете ми бъдат свидетели, че ще превърна този младеж в един от най-великите тайпани, които е познавал Китай, въздъхна в себе си Зи-лин. Свързан съм с него толкова тясно, колкото и той с мен. Благодарение на заслепението му получавам възможност да изляза от бездействието, което заплашва да ме унищожи. С помощта на всички богове — малки и големи, той изгради моста, който ще ме свърже със Запада!

Велики Буда! Може би най-накрая ще се осъществи мечтата ми да стана Небесен пазител на Китай! Днес поставям началото на дългата битка за измъкване на тази страна от калта, натикана там както от собствената си глупост, така и от коварството на «чуждестранните дяволи»!“

Жиу Хи-мин беше огромен мъж с груби черти на лицето и черни като копчета очи. Поведението му беше предизвикателно, опитите му да извади Зи-лин от равновесие — постоянни.

В крайна сметка обаче не можа да скрие дълбокия традиционализъм на възгледите си от внимателното око на Зи-лин. Луанхуа — момичето, забременяло от Андрю, все пак беше негова дъщеря, част от плътта му. И това предизвикваше огромния му гняв. В крайна сметка тя все пак беше само дъщеря и това автоматически я превръщаше в нещо тривиално. Далеч по-важни за него бяха синовете му — хората, които щяха да продължат рода.

Зи-лин предвидливо беше потърсил и открил китайско семейство, което с радост се съгласи да ожени сина си за момиче от известната фамилия Жиу. Богатството на тези хора беше напълно достатъчно, за да прогони подозренията на Жиу Хи-мин и да го накара да въздъхне от облекчение. Защото на практика, въпреки богатството и известността на фамилията Сойър, той никога не би позволил на дъщеря си да се омъжи за един „гуай лох“. Естествено, мислейки за дългосрочните си цели, Зи-лин пропусна да запознае Андрю с този факт. Но нещата с Жиу Хи-мин стояха точно така — той ненавиждаше чужденците толкова дълбоко, че дори богатството и влиянието на един бъдещ тайпан не биха го принудили да направи компромис. Беше му достатъчно противно да върши бизнес с проклетите чужденци всеки ден, едва ли би допуснал мисълта, че трябва и да се сродява с тях. Вземаше парите им и това беше единственият начин да сдържа гнева и презрението си. Но да допусне един „гуай лох“ в семейството си? Никога!

Жиу Хи-мин разглеждаше „гуай лох“ не само като варвари, но и като пеленачета по отношение на културата. Китайската нация притежава културни традиции от четири хиляди години, какво са в сравнение с тях някакви си двеста-триста? Не, той не искаше дори да чува за такива варвари!

В замяна на това твърде много искаше складовете в Хуан Чен.

На четвъртия ден от преговорите той най-сетне показа признаци на смекчаване в твърдата си позиция. В стаята се появи младо момиче, в ръцете си държеше табличка с жасминов чай. Беше на не повече от двадесет, година-две по-възрастна от Лианхуа.

Зи-лин внимателно я разгледа, тъй като тя беше единственият член от семейството на Жиу Хи-мин, който изобщо се появи по време на продължителните им разговори. Даваше си сметка, че този факт не е случаен и момичето има определена роля.

Подозренията му се потвърдиха, когато момичето поднесе чая, но остана в стаята. Отпусна се до една от страничните масички, сключи ръце в скута си и наведе глава.

— Това е Шен Ли — небрежно подхвърли Жиу Хи-мин. — Приятелка от детинство на Лианхуа — поднесе чашката към устните си, очите му изобщо не се насочиха към момичето. — Днес, след като дъщеря ми вече е жена… — змийският му поглед се закова върху лицето на Андрю, — … тя ще има задължението да задоволява някои хлапашки желания…

Зи-лин имаше чувството, че Жиу Хи-мин е докарал момичето тук с единствената цел да го унижи. Говореше за него като за плюшеното мече на дъщеря си, отдавна захвърлено в някой ъгъл.

— Лианхуа ще бъде прекалено заета с подреждането на новия си живот и собственото си семейство, за да носи допълнителен товар. Следователно, като част от нашето споразумение, Ши Зи-лин, аз ти предлагам да вземеш това момиче. Прави с нея каквото пожелаеш, това не ме интересува. Ще кажа на дъщеря си, че си предложил на Шен Ли далеч по-висока заплата от тази, която й давам аз. И толкоз, въпросът ще бъде приключен.

Зи-лин се съгласи, главно защото имаше чувството, че това момиче трябва да бъде максимално далеч от семейството на Жиу Хи-мин.

Доста по-късно, след като отдавна беше настанил Шен Ли на работа в приятелско семейство, той откри истинските причини, поради които Жиу Хи-мин е настоявал да се отърве от нея.

— Дойдох в къщата на Жиу заедно с мама — сподели момичето при едно от редките посещения на Зи-лин в дома на своите приятели. — Бях прекалено малка, за да върша истинска домакинска работа, затова ме направиха компаньонка на Лианхуа. — Беше облечена в брокатена роба, която почти не прикриваше слабичката й фигура с тесен ханш. Имаше гъста, гарвановочерна коса, вързана на конска опашка, поведението й беше безкрайно почтително. — За изненада и гняв на Шиу Хи-мин ние станахме приятелки — продължи разказа си Шен Ли. — Той току-що беше открил, че баща ми е японец… Майка ми беше на смъртно легло и той преровил документите й, за да потърси евентуални роднини за предаване на тялото. Надяваше се, че така ще си спести разноските по доктори и погребение…

Двамата се разхождаха един до друг, пролетният ветрец развяваше полите на дрехите им. Зи-лин крачеше мълчаливо, потънал в дълбок размисъл.

— Но ние нямахме никакви роднини и Жиу Хи-мин беше принуден да поеме разноските. После си ги приспадна от заплатата ми и в продължение на половин година аз не получих нито стотинка. Това не ме интересуваше. Мой дълг беше да се погрижа за мама, така както тя се беше грижила за мен. Щях да се почувствам дълбоко омърсена, ако бях принудена да приема подаянията му по отношение на мама.

Лодки се поклащаха по вълните на Пу Донг, навсякъде около тях се издигаха грамадите на нови заводи и фабрики.

— Вие проявихте изключително внимание към мен, Ши-журен — промълви момичето, използвайки най-почтителното обръщение в китайския език. — По тази причина се чувствам длъжна да ви призная своя позор. Не очаквам от вас да ме задържите, нито пък да ми плащате. Сега съм сама и ще поема по пътя си. Никога повече няма да ме видите.

Зи-лин наблюдаваше лицето й — една перфектна ориенталска скулптура. Големи бадемови очи с тежки клепачи, гъсти вежди, плоски монголоидни скули, уста със съвършени очертания. Лицето й не беше с типично китайски овал, това вероятно се дължеше на бащата японец. Зи-лин ясно усети духовната сила на това младо момиче, в съзнанието му с болезнена яснота се появи споменът за Май, която беше също така силна и едновременно с това женствено привлекателна.

В този момент слънцето надникна иззад сивкавите облаци и ги обля със златиста светлина. Зи-лин усети как в душата му помръдва забравена струна, изведнъж му се прииска да се завърне към китайските си корени — така, както беше по време на съжителството му с Май. Крачейки рамо до рамо с Шен Ли, той изведнъж се почувства на светлинни години от всички „гуай лох“.

И разбра защо не беше взел Шен Ли у дома си, а я повери в ръцете на приятели. Има един момент, в който Западът и Изтокът не могат да намерят допирна точка, независимо от усилията на двете страни. Нещо като огънче, около което се въртят китайци и европейци, но никога не успяват да се достигнат.

Шен Ли, въздъхна в себе си той и отново я погледна. В превод името й означаваше „Победа“.

Най-сетне дългата събота свърши. Зи-лин изпрати момичето до къщата на своите приятели и се прибра у дома. Атена го чакаше на прага с важна новина — беше бременна.

Дълго време Атена не подозираше нищо. Знаеше, че съпругът й върши важна и едновременно с това секретна услуга на Андрю Сойър. Но нищо повече.

По време на бременността си продължи да изучава китайската история, политика и култура. Зи-лин направи няколко опита да я запознае с основните концепции на будизма, но тя прояви неразбиране към скритите внушения на тази изтънчена религия. Далеч повече се интересуваше от археологията — голямата страст на семейството й.

Събра малък екип и започна разкопки в северозападните покрайнини на Шанхай, близо до Стария град. На шестия месец от бременността съкрати престоя си там от шест на три часа дневно, но го стори неохотно, отстъпвайки пред настояванията на Зи-лин. На седмия той каза, че е време да се откаже от всякакви подобни разходки. По това време вече имаше достатъчно изкопани старини, които да запълват времето й между стените на къщата.

Атена не почувства никакво охладняване от страна на Зи-лин, въпреки видимото нарастване на корема й. Не усещаше липсата на вътрешна връзка помежду им просто защото не подозираше за съществуването на подобен вид близост. Това не се дължеше на личните й недостатъци, а по-скоро на начина, по който е била възпитана.

За своя чест Зи-лин направи всичко, което беше по силите му. Но всичките му опити да обясни вътрешните връзки между хора, изповядващи будизма, бяха осъдени на провал. Атена беше в състояние да обхване целия свят в своя мироглед и това беше достатъчно постижение за един „гуай лох“, но въпреки това не можеше да разбере и оцени уединението и сливането на индивида с Вселената — най-важната съставна част от философския мироглед на източните народи.

Той не престана да я обича поради този факт. Просто не можеше да я обича толкова пълно, колкото му се искаше. Или колкото се нуждаеше…

Атена усети раздвижването на силите, които я заобикалят. Не знаеше какво става, но почувства, че атмосферата се променя. Отначало отдаде всичко на бременността си. Бебето в утробата й се развиваше добре, беше живо и изключително активно. С приближаването на раждането тялото й започна да се променя. Вече нищо не й изглеждаше както преди.

Кога и защо започна да подозира, че нещо не е наред със самия Зи-лин, тя не беше в състояние да определи. Беше прекалено ангажирана с новия живот в утробата си, с промените в собственото й битие. Вече не можеше да изпълва дългите часове на деня с изследване на старини, все по-често се улавяше да мисли за бъдещето. Стана раздразнителна, започна да живее с чувството, че всички заговорничат срещу нея. — Започна да подозира Зи-лин.

Отначало не знаеше точно в какво. Имаше чувството, че вече не го разбира така, както в първите дни на тяхната връзка. Все по-често си спомняше за онзи слънчев неделен ден в гробището. Усещаше как топлите лъчи на слънцето галят лицето й, чуваше сладката песен на птичките, потъваше в очите на Зи-лин. Но тези спомени някак подсилваха сегашните й подозрения.

Искаше непрекъснато да е до него, започна да страда от отсъствията му. В такива мигове ръцете й покриваха издутия корем, сякаш искаше да предпази неродената рожба от бягството на съпруга си. Изтръпваше от ужас при мисълта, че той ще ги напусне. Не можеше да си представи, че ще остане сама с детето си в огромния мравуняк, наречен Китай. Още повече в навечерието на страшна война…

Затваряше очи и започваше да диша дълбоко и равномерно. Какво ми става, по дяволите, питаше се в такива моменти тя. Зи-лин ме обича, положително ще обича и детето. Къде ли може да отиде? С тези мисли обикновено заспиваше.

Зи-лин, от своя страна, не изпитваше никакви угризения от връзката си с Шен Ли. По онова време в Китай беше нещо съвсем нормално човек да си има любовница. Но по-важното беше, че тази връзка не го отчуждаваше от Атена и малкия му син, наречен Джейк на името на дядо й. Дори напротив — благодарение на факта, че получаваше отклик на онази част от същността си, която беше недостъпна за Атена, той стана по-спокоен, по-жив и по-щастлив човек.

След като Шен Ли стана негова любовница и се превърна в част от живота му, той постепенно престана да се страхува от Атена. Престана да изпитва чувството, че губи нещо скъпо при всяко съвкупление с нея. Защото онова, което му отнемаше любовта към „гуай лох“, получаваше обратно от предаността на Шен Ли.

Две години след като я взе от Жиу Хи-мин, тя му роди син. Роди го преждевременно, почти два месеца по-рано от нормалния срок. Беше слабичко дете, което още на третия ден се разболя от детски паралич.

Шен Ли бдеше неотклонно над рожбата си, спеше не повече от час-два на денонощие. Зи-лин се опитваше да й помага колкото може, но знаеше, че присъствието му винаги ще бъде недостатъчно. Преди повече от година я беше преместил в малка самостоятелна къщичка, която купи със собствени пари.

Проблемите обаче не се изчерпваха единствено със здравето на невръстния му син. Войната с Япония най-сетне избухна, ослепителната й светкавица разтърси цял Китай. Фронтът стигна до Шанхай и по-голямата част от северните провинции. За момента китайската армия удържаше натиска на огромната и добре организирана японска войска, но Зи-лин ясно виждаше какъв ще бъде краят.

Началото на бойните действия утежни още повече тайното майчинство на Шен Ли. Зи-лин отказа да й вземе дойка, тъй като се страхуваше, че ще се разчуе за японската й кръв. А това би било фатално за нея, особено в параноичен момент като този.

Вече имаше да мисли за двама синове, предстояха му важни и бързи решения от огромно значение за бъдещето на всички. Беше октомври 1936 година. Японската армия беше превзела повечето големи градове на север, в нейни ръце бяха всички комуникации. На юг японците владееха голяма част от долината на Янгцзъ — от Кантон до планинската верига Йишан. Стабилността на китайските позиции около Шанхай бързо се топеше.

Родината се изправяше пред решителния миг на своето съществуване, точно както го беше предвидил Зи-лин. Дойде време и за решителни действия от негова страна. Знаеше, че ако не ги предприеме сега, мигът ще бъде изпуснат завинаги. Надяваше се, че разбира каква огромна саможертва му предстои. Последиците от нея щяха да станат известни след много години, тогава той можеше и да не бъде жив, за да ги оцени. Знаеше, че всичко това прилича на играта „уей ки“ — направиш ли първата стъпка, връщане назад няма.

Решителността му значително намаляваше, когато беше с Атена и Шен Ли, когато притискаше крехките телца на синчетата към гърдите си. Мислите му неволно се концентрираха върху болката, която ще причини на най-близките си хора, но срещу тази болка на везната беше поставено бъдещето на цял Китай. Той съзнаваше, че всички жертви ще бъдат оправдани, ако помогне на родината си да излезе невредима от пепелищата и самоунищожението.

Нощем, независимо дали се намираше при Атена или Шен Ли, той често напускаше топлата постеля и излизаше навън, сред мрака на самотната нощ. Само тогава очите му овлажняваха, а по скулите му се търкулваше самотната сълза на самосъжалението.

Той беше мъж с две семейства, но твърде скоро щеше да изгуби всичко. Тогава вече нямаше да има време за самосъжаление. Китай го зовеше.

Японците бяха тези, които разрешиха дилемата. Винаги бяха го правили, поне в неговия случай. Заради тях и заради тайната на Шен Ли той беше принуден да я оставя сама в къщата.

Момченцето, кръстено Ликиу — „Началото на есента“, по настояване на Шен Ли, тъй като се беше родило в последната лятна сряда на август, постепенно започна да се оправя от леката форма на детски паралич, с която се беше родило, теглото му пое нагоре бавно и мъчително. Но си остана болнаво, Шен Ли и Зи-лин постоянно го тъпчеха с лекарства.

В една от нощите, когато Зи-лин не беше с нито една от жените си, Ликиу отново се разболя. Температурата му бързо се покачи и някъде около Часа на кучето (единадесет вечерта) Шен ли имаше чувството, че вътрешностите на детето буквално се топят. Кожата му беше гореща и суха, опъната толкова силно върху плътта, че под нея прозираха бавно пулсиращите вени и артерии.

Разтри го със спирт, сложи му студен компрес, но нищо не помагаше. Започна да я обзема паника. Нямаше приятели, нямаше на кого да се обади и да потърси помощ. Накрая се реши, уви детето в одеяло и изскочи в нощта. Тъмнината й се стори враждебна и опасна, познатите улици и градинки около къщата изведнъж се превърнаха в силуети, от които се излъчваше заплаха.

През отворените прозорци, хвърлящи жълтеникава светлина, се чуваше потропването на сметало, по-нататък ритмично почукваха плочките на ма-жонг. Тази вечер обичайните звуци й се струваха по-различни, изпълнени с мрачни предчувствия.

Тя тичаше все по-бързо по тесните улички, изпълнени с вонята на гниещи боклуци и опиум, постепенно се озова в центъра на града. Мина покрай офисите на „Матиас Кинг“, Азиатската петролна компания, банката на Хонконг, „Сойър & синове“, пивоварната „Еуо“, „Британско-американски тютюни“, „Гиб & Ливингстън и компания“, филиала на „Стандарт ойл“, който се грижеше за уличното осветление на всички градове в Китай.

Шен Ли не виждаше нищо, мислеше единствено за скъпия си мъничък Ликиу, който изгаряше в ръцете й.

Атена чу в просъница блъскането по вратата. Събуди се напълно едва когато в стаята влезе дойката. Разтърка очи, облече копринен халат и тръгна след възрастната жена.

Шен Ли стоеше до входната врата, тялото й трепереше от студ и страх. Дойката закърши ръце и закудкудяка на диалект, който Атена не разбираше.

Изплашена от постъпката си и изправена пред господарката на този дом, която освен всичко друго беше и „гуай лох“, Шен Ли направи опит да се оттегли. Но горещото телце на бебето в ръцете й я принуди да остане.

— Госпожо… — прошепна безпомощно тя. — О, госпожо…

— Какво обичате? — попита Атена.

— Детето ми…

— А-Хан — направи повелителен жест Атена. Дойката пое бебето от ръцете на Шен Ли и започна внимателно да го преглежда. Шен Ли я гледаше с огромни, немигащи очи. Дишането й беше накъсано и все още неспокойно. Най-накрая се овладя, обърна се към Атена и каза:

— Искам да видя Ши-журен.

Но в този момент Зи-лин беше далеч от Шанхай. Седеше в баржа с изключени светлини, пуснала котва на източния бряг на един от хилядите притоци на Хуан Пу. Нощните птици пееха звънката си песен, насекомите свистяха като самолети. Приведен напред, той тържествено подаде на най-малкия си брат дебел пакет, увит с червен плат.

Мазолестите ръце на брат му го поеха и механично прецениха тежестта му.

— По дяволите! — възкликна той. — Това тук са страшно много пари!

— Всичко, което притежавам — отвърна с потрепващ от вълнение глас Зи-лин. — С изключение на двете къщи и онова, което съм отделил за жените и синовете си.

— Значи за себе си не си оставил нищо? — погледна го внимателно братът.

— Там, където отивам, парите са без значение.

Братът пъхна пакета под колана си.

— Намислил си нещо изключително опасно.

— Животът е такъв — отвърна Зи-лин. — Правя го за всички нас…

— Може би никога вече няма да се видим — тихо промълви братът. — Но ние сме семейство, нали?

Зи-лин замълча, очите му бяха насочени към фосфоресциращата повърхност на реката. Някъде в далечината изпляска риба.

— Трябва да внимаваш в отношенията си с Мао, батко. Той може жив да те изяде! Чувал съм какви ли не слухове, но не съм им обръщал внимание. Но за Мао се говорят наистина страшни неща. Той никога няма да ти позволи да бъдеш лидер.

— Не искам да бъда лидер — приведе се напред Зи-лин, лактите опряха на коленете му. — Ще бъда доволен, ако победим японците и обединим Китай под знамето на комунизма. Това ще бъде един значителен успех. Лаврите, разбира се, ще обере Мао. Неговата грандомания бързо ще го превърне в национален герой, в жива легенда… Но ти добре знаеш, братко, че в тази страна легендите имат свойството да се превръщат в прах. Всичко тече, всичко се променя. Но Китай действително има нужда да се изправи на крака!

— Според мен качествата, които превръщат Мао в естествен лидер, твърде скоро ще го унищожат. Идеите му са прекалено радикални. След революцията ще настъпи време на репресии и извращения на революционната идея — той сви рамене. — Кой може да каже докъде ще ни отведе това? Но когато му дойде, времето, аз положително няма да умра с него.

— Ами аз какво да правя, в името на Свещения Бял тигър?

— Ще отплаваш за Хонконг — отвърна Зи-лин. — Но няма да ходиш при брат ни. Инструктирал съм го подробно, той ще знае за твоето пристигане. Използвай разумно парите, които ти дадох. Инвестирай ги внимателно, стани богат. Но името си задължително трябва да смениш.

— Ново име? Но защо? Нима по този начин няма да обидя духовете на дедите ни?

— Те са уведомени — засмя се Зи-лин.

— Дано! — въздъхна братът.

— Е, добре — кимна с глава Зи-лин. — Сам ще те прекръстя. Така духовете ще чуят и ще разберат — погледна брат си и отново избухна в смях: — На теб ти трябва един хубав прякор, братко. В Хонконг всички имат прякори. Ти ще се казваш Трите Клетви, Тцун…

Атена, разбира се, не можеше да разбере нищо. После изведнъж проумя, че Зи-лин съвсем не я обичаше така, както се беше надявала.

Някъде дълбоко в душата си изтръпна от ужас, че не разбира постъпката на Зи-лин и следователно не може да му прости. Отлично знаеше, че мъжете в тази страна имат навика да държат любовници, но никога не бе допускала, че такъв ще се окаже и собственият й съпруг.

Тя просто не можеше да повярва, че той е имал нужда от друга жена. Почувства се дълбоко унижена, сякаш бяха натикали лицето й в калта. Нима Зи-лин наистина е мечтал да му се кланят? Защо тогава се ожени за нея? Кланянето е нещо, за което мечтае всеки китаец, но Зи-лин?

Част от съзнанието й отново изтръпна от тези мисли. Как е могла да се счита за гражданин на света, след като не може да възприеме обичаите на отделните народи? Най-сетне си даде сметка, че винаги е била в състояние да абсорбира факти и данни, да разбира и най-екзотичните обичаи, но когато нещата опрат до възприемане на тези обичаи в личния й живот, тя е толкова в плен на собствените си възгледи и възпитание, колкото са били нейните деди и прадеди. Макар да беше влюбен в Хавай, баща й никога не възприе културните традиции на жена си. Нито едно от децата им не получи хавайско име, не беше възпитано в местните традиции. Атена поруменя от срам.

Възропта срещу това чувство, точно както възропта срещу унижението. Но тази битка беше обречена на провал. Не можеше да понася писъците на чуждото дете, не можеше да гледа Шен Ли — тънка, гъвкава и изящна, изправена пред нея с наведена глава, кротка като агънце.

Обзе я гняв. Тази жена превъплъщаваше в себе си всичко онова, което липсваше на самата нея. И беше успяла да й открадне сърцето на Зи-лин. Сбъднаха се най-мрачните й опасения.

Завъртя се и с крясък изгони всички слуги от къщата. Ревящото дете беше поставено на стол с копринена възглавничка. Едва тогава Атена се обърна с лице срещу съперницата си.

Очите й горяха, чувстваше се като вълчица, открила липсата на малките си от леговището. Ако Зи-лин беше тук в този момент, той едва ли би я познал.

За пръв път в живота си Атена изгуби разум и чувство за рационално поведение. Покорното поведение на китайката я възпламеняваше още повече. Ръката й се стрелна напред, главата на Шен Ли отскочи от тежкия удар. Нанесе й втори удар, гърдите й бурно се повдигаха и отпускаха.

Сведе поглед към проснатата на пода Шен Ли. Полите на палтото й се разтвориха, под тях се показаха дългите изящни бедра, деликатната и откровено съблазнителна извивка на ханша, блестящата кожа…

Атена нададе животински рев, извъртя се и изчезна по посока на кухнята. Когато се върна, в ръката й имаше желязна маша. Краят й светеше, нажежен до червено, ленив дим изпълни пространството на входното антре. Огънчето помръдна като живо, после полетя надолу, към нежната, тръпнеща плът на младата жена…

Книга трета

Хсинг-и

Хармония на мисъл и действие

Лято, в наши дни

Хонконг / Токио / Москва / Пекин / Вашингтон

— Петстотин на Фа Шан!

— Осемстотин за Куция Су! Той е днешният фаворит!

— И двамата грешите, за Бога! Техните гребци са слаби като детска пикня! Хилядарка на лодката на Тцун-Трите клетви!

— Колко сте неблагодарни на нашия домакин! — извика четвърти глас. — Залагам шибаната си седмична надница, че „Драконът“ на Т. И. Чун ще бъде пръв!

Това възпламени нова вълна от залагания, още по-разгорещена от предишната.

Присвил очи, Т. И. Чун ги наблюдаваше от рубката на едномачтовия си платноход „Луун Ван“ — „Кралят на драконите“. Беше кръглолик мъж, който би могъл да бъде както на шестдесет и пет, така и на осемдесет години. Тялото му беше невисоко и слабо, коприненият костюм в цвят на ментов чай беше скроен така, че да подчертава фигурата му. На краката си имаше меки кожени мокасини, направени по поръчка чак в Лондон.

Денят беше неделя — „Двойната петица“. Според китайския календар това означаваше петият ден на петия месец. На този ден Т. И. Чун по традиция организираше празнично плаване на борда на яхтата си за приятели, делови познати и врагове. Вземаше ги от централния пристан и потегляше оттатък острова, към мястото на традиционната регата „Луун Ван“. Тя се провеждаше едновременно в Стенли, Тай По и Яматай, но най-престижната част от нея беше тук, в Абърдийн.

— Две хиляди за Фа Шан! Неговата яхта спечели първата и третата от предварителните гонки! Току-що видях как един огромен гларус кацна на носа му! Имам силно предчувствие в свещения си орган!

— С негова помощ вземаш всичките си решения! — извика някой и тълпата избухна в смях. — Две хиляди и петстотин за Куция Су! Така ми нашепват Боговете на дъжда!

— Три хиляди за Т. И. Чун! Нали той спечели миналата година? Боговете са ми свидетели, че и тази ще стори същото!

Никой не спомена на глас за слуховете, които плъзнаха след миналогодишната регата. Официален протест нямаше, но повечето от присъстващите знаеха, че яхтата на Т. И. Чун беше направила непозволена маневра, предизвикала сблъскване между друга яхта и лодката на Тцун-Трите клетви само на стотина метра преди финала. Именно така Т. И. Чун се беше добрал до победата. Днес всички се питаха дали не е настъпил моментът за отмъщението на Тцун.

Говореше се, че регатата „Луун Ван“ се провежда отпреди 2300 години. Според легендата, поетът държавник Чу Юан се превърнал в национален герой, като се удавил в езерото Донтин в днешната провинция Юнан в знак на протест срещу нечовешката политика на управляващия принц.

Флотилия от местни рибари тръгнала да го търси, но всичко било напразно. В крайна сметка хората се отказали и успокоили духа на поета, хвърляйки оризови питки във вълните на езерото. Така злите духове щели да го оставят на спокойствие.

Разбира се, имаше и други легенди за произхода на „Луун Ван“, но Т. И. Чун особено много харесваше именно тази.

Яхтите с издължени силуети и ярко изрисувани драконови глави на носа започнаха да се подреждат на стартовата линия и той насочи вниманието си към вълненията, съпътстващи всяко състезание от този род. Лодките имаха по петдесет гребци, на носа седеше човек с барабан, който даваше такт. Собствениците им бяха транспортни магнати като Т. И. Чун и Тцун-Трите клетви, риболовни компании, спортни клубове. Участваше дори и една полицейска яхта, но никой не залагаше на нея, тъй като останалите участници в регатата предварително се бяха погрижили за провала й.

През последните няколко години главни претенденти за отличието бяха яхтите на Т. И. Чун и Тцун-Трите клетви. Залаганията бяха огромни, откритото съперничество придаваше на регатата особено пикантен привкус. Двамата могъщи тайпани мереха сили на финансовата арена и това даваше храна на най-невероятни слухове. Тълпата им завиждаше и ги боготвореше, те бяха жива легенда за обикновените хора, които никога нямаше да стигнат до подобни висини на лично благополучие. Регатата „Луун Ван“ обаче позволяваше на тези хора поне за няколко часа да бъдат наравно с великите тайпани, да вкусят от сладостта на победата или горчивината на поражението. Разбира се, чрез най-често срещания в Китай начин — залагането.

По традиция главните участници в регатата не залагаха и тази героична проява на въздържание усилваше още повече комарджийската страст на публиката. С изключение на сър Джон Блустоун. Високата му фигура стърчеше на мостика редом с Т. И. Чун. Двамата си разменяха по някоя дума и сякаш изглеждаха загрижени от повишаването на напрежението край себе си. Отваряха поредната ледена бира „Сан Мигел“ през равни интервали с точността на роботи. Пиеха направо от бутилките, на дълги и жадни глътки.

Линията на участниците в регатата се оформи, красивите корпуси на яхтите леко се полюшваха върху вълните на залива Абърдийн. На осемстотин метра от тях се полюшваха златночервените вимпели на финала, разстоянието дотам беше разчистено от различните морски съдове, които бяха на постоянна котва в пристанището.

— Вятърът се усилва — обади се един от гостите на Т. И. Чун и огледа небето с присвити очи. Изплю се във водата и добави: — Северозападен… Може би ще окаже влияние на гонката… Но по какъв начин? Коя лодка ще се затрудни и коя ще бъде улеснена, за Бога?

— Сега ще си проличи опитът на капитаните — промърмори друг. — Проклет дъжд! Как да залага човек в подобно време?

— Уменията на капитана личат, независимо от времето — констатира авторитетно трети. — Какво означава шибаният дъжд, ако боговете са с него? Ще победи този, на когото е писано! — на устата му се появи подигравателна усмивка. — Какво става със свещения ти орган? Сигурно се е превърнал в червейче! Все още имаш време да си оттеглиш залога…

— Пепел ти на устата! — промърмори първият. — Вече съм направил избора си и нищо не може да ме накара да го променя! Нито боговете, нито шибаното време!

— Браво, достопочтени Ву! Това се казва дух! Искаш ли да заложим на дъжда? Аз казвам, че няма да завали преди последния тур. Ти какво ще кажеш?

Достопочтеният Ву близна дебелия си показалец и го вдигна високо над главата си.

— Тук грешиш, Достопочтени Суун! — изръмжа със задоволство той. — Приемам залога, нека боговете ми помагат!

Т. И. Чун мълчаливо се усмихна. Приличат на деца, които играят на зарове, помисли си той. Докато аз самият имам по-други идеи как да харча парите си. Беше убеден, че само интересната гонка и възможността за наддаване бяха събрали толкова много хора на яхтата му. Пристанищните води отмиваха лошите мисли, гостите весело се закачаха и си подвикваха. Но всички те се страхуват от мен, въздъхна Т. И. Чун. Всички, с изключение на Блустоун. Този „гуай лох“ е могъщ, но не толкова, колкото си мисли…

— А-а-а! — изригна тълпата. — Тръгнаха!

— Вятърът се усилва, при това е насрещен!

— Лодките отдясно набират преднина! Дявол да ги вземе проклетите „гуай лох“! Гледайте, гледайте!…

Яхтата на Т. И. Чун стартира лошо, но насрещният вятър забавяше тази пред нея. Скоро тя се изравни с лодката на Куция Су, задмина я и пое по пенестата диря, оставена от водача — яхтата на Тцун-Трите клетви. Разстоянието се преполови, настъпваше времето за решителни действия.

— Вижте как легна на вълните! Не може да задмине лодката на Достопочтения Тцун!

— Кръв и пикня! — изруга Суун. — Той се крие от вятъра в сянката на Тцун и скоро ще се възползва!

— Да, да! — развикаха се останалите. — Суун е прав, точно така ще стане!

Всички се бяха надвесили над перилата, потни и възбудени. Небето помръкна, топлият вятър се усили. Атмосферното налягане бързо се понижаваше.

Лодките на Тцун-Трите клетви и Т. И. Чун взеха последния завой и тръгнаха обратно, преследвачите им бяха съвсем близо зад тях. В този момент започна да вали.

— Ей! — радостно извика Суун. — Боговете са с мен!

Лодките наближаваха финала. От борда на „Луун Ван“ се виждаше как гребците напрягат гърбове, лъскави от пот И дъждовни капки. Във въздуха гърмяха ракети и фойерверки, шумът ставаше непоносим.

Т. И. Чун остана до сър Джон Блустоун и доволно отпиваше от бирата си. Двамата си разменяха тихи реплики и бяха напълно спокойни. Сякаш предварително знаеха изхода от състезанието.

— Ако лодката на Достопочтения Чун не направи нещо… — въздъхна загрижено Суун.

— Ето, ето! — възбудено го прекъсна Ву. — Тръгнаха!

Развоят на събитията можеше да се наблюдава съвсем ясно, въпреки пурпурната заря на хоризонта и тежките водни струи, които се спускаха полегато откъм връх Виктория.

— По дяволите! Проклетата буря ще развали точно финала!

— Хилядарка, че регатата ще завърши!

Сега вече се виждаше, че преднина имат гребците на Тцун-Трите клетви. Във въздуха продължаваха да се носят неистови крясъци, накъсвани от трясъка на фойерверките. Комарджиите залагаха като луди.

Лодката на Т. И. Чун започна отчаяния си финален спринт. Петдесетте гребци увеличиха усилията, гърбовете им се снижаваха и изправяха в пълен синхрон. Скоро успяха да се изравнят със съперника, красиво изписаните драконови глави сякаш оживяха и нетърпеливо се устремиха към напиращата буря.

След миг ги връхлетя зеленикавата стена на дъжда. Островът се стопи в мрака, за момент останаха сами сред вълните. Дори тумбестите джонки, които поклащаха черните си туловища зад пристана на стотина метра по-нататък, изведнъж се превърнаха в неясни петна.

Зрителите обаче не помръднаха. Надвесени през перилата, те напрегнато се взираха в далечината, всеки таеше надеждата пръв да види лодката победител.

— Кой е пръв?

— Кой спечели? Достопочтения Чун или Тцун-Трите клетви?

— Проклето да е шибаното време и всичките метеоролози! Не виждам нищо!

След малко тълпата нададе вик на тържество.

— Т. И. Чун печели! Победител е Достопочтения Чун! Само с няколко сантиметра! Съперниците му чупят гребло! — Велики Боже! — изкрещя Суун. — Днес е моят щастлив ден!

И моят, въздъхна доволно Т. И. Чун и мислено потърка ръце. В главата му изплува древната китайска поговорка: „Уловиш ли вятъра, нищо не може да те спре.“

Пороят намаля и познатата панорама отново изплува около залива. Състезателните лодки унило подскачаха по вълните, гребците бяха полегнали напред в крайно изтощение, пороят плющеше върху главите им.

Новата серия разноцветни фойерверки разцъфна сред дъжда като екзотично цвете. На яхтата се сервираше шампанско. Светнал от радост, банкерът Суун вдигна чашата високо над главата си.

— За здравето на Т. И. Чун — победител за втори пореден път в регатата!

Отговори му мощен рев, крясъците се сляха с ниско надвисналите облаци, от които продължаваше да се лее топла вода.

Сър Джон Блустоун издебна момент на затишие и изведе Т. И. Чун от тълпата бизнесмени, които го бяха наобиколили.

— Само благодарение на съдбата ли спечелихте днешната гонка? — попита той.

— Че на какво друго? — сви рамене Чунг и огледа с присвити очи високия чужденец.

— Миналата година някаква джонка пресече пътя на водача, сега пък се счупи гребло на един от съперниците. И двата инцидента станаха на броени метри преди финала. И в двата случая от тях печели вашата лодка.

— Съдбата често си прави шеги — отвърна с безразличие Чунг.

— А ако откаже?

— Тогава трябва да я подтикнем, господин Блустоун — отвърна Чунг и изчетка някаква прашинка от безупречния си костюм.

И двамата проявяваха предпазливост, опипваха почвата от всички страни. Това беше съвсем естествено поведение за хора, решили да сключат нов делови съюз.

Събрал е всички тайпани, за да им покаже могъществото си, помисли Блустоун, докато надничаше в умните тъмни очи на Т. И. Чун. Особено като им демонстрира и близостта си с мен. На мен пък иска да покаже докъде се простира властта му, имам чувството, че съм в художествена галерия. Сега главното е да разбера дали показва цялата си власт…

— Спечелихте ли нещо днес? — попита небрежно Блустоун.

— От къде на къде? — погледна го безизразно Т. И. Чун. — Знаете, че участниците в гонката нямат право да залагат.

— Просто си помислих, че отново сте ми подготвили изненада — усмихна се леко Блустоун.

— Нима очаквате да се занимавам с дребен комар? — потъмня лицето на китаеца.

— А защо участвахте в регатата?

— За да победя, господин Блустоун — малко троснато отвърна Т. И. Чун, очевидно раздразнен. — За да не позволя на Тцун-Трите клетви да трупа дивиденти. Те ще му трябват по-късно в бизнеса, който струва стотици милиони… — Овладя се и сви рамене: — Но най-главното е честта…

Блустоун ясно разбра, че събеседникът му имаше предвид съвсем други неща. Огънчето, появило се в очите на Т. И. Чун, беше сигурно доказателство за това.

Загадката е в Тцун, въздъхна в себе си Блустоун. Защо двамата се мразят толкова силно? Как бих могъл да се възползвам от тази омраза? При това бързо, още през следващите седмици?

Камисака отвори на почукването му и ахна от изненада.

— Буда! — прегърна го тя. — Изглеждаш така, сякаш си бил в страната на сенките!

Ничиреншу знаеше, че допуска грешка, като идва тук, но въпреки това го стори. Много по-разумно би било да прекоси града и да отиде във фамилната вила на Кисан. Умът му отчиташе този факт, но сърцето говореше друго.

Отбягна къщата на Кисан, защото там не се чувстваше в безопасност. Докато тук, в тази „усагигоя“ в сърцето на Токио, в душата му нахлуваше спокойствието…

След нападението срещу планинската хижа в полите на Сабята той получаваше чести пристъпи на отчаяние. Върхът настъпи по време на екзекуцията на Джерард Столингс. Би трябвало да изпитва удовлетворение от смъртта на човека, който уби Мариана Мейрък, но на практика не стана така. Някъде дълбоко в съзнанието му продължаваше да мъждука ужасното видение — шибано от едрокалибрените куршуми, тялото на Мариана се откъсва от скалата и литва в бездънната пропаст. Усещаше топлата й кръв върху лицето си, чувстваше как драска с нокти по скалата, решен да я достигне на всяка цена…

В момента, в който беше сигурен, че ще успее да я спаси, тя тикна остатъка от „фу“ в ръката му. Защо? Защо не притежава и другата част, която го свързва с Джейк Мейрък?

На практика беше уверен, че двамата са свързани далеч преди тези трагични събития. От разпокъсания и непълен дневник на майка си, открит сред личните й вещи, ставаше ясно, че двамата с Джейк са наследници на смъртната вражда, която е съществувала между техните майки.

Именно майката на Джейк беше пребила Юмико, след което я беше дамгосала с нажежено желязо, за да увековечи варварската си жестокост и да й отнеме баща им.

Нима край реката Сумчун не беше се повторил именно този ужасен миг?

Но сега ставаше въпрос за „фу“ — източника на неограничена власт. Джейк беше притежавал част от него, после и той… От един и същ източник. Кой? Юмико? Дали майката на Джейк не е откраднала част от собственото „фу“ на Юмико по време на онова нападение? Но откъде ще се появи това „фу“ в една японка, каквато е Юмико?

И не по-маловажно — чия сила представлява то? Резидентът на Джейк Мейрък? Защо тогава и той — Ничиреншу, притежава част от него? Техните резиденти са на два противоположни полюса.

Тези въпроси зададе на своя резидент веднага след инцидента на Тцуруги.

— Ти си бъдещето — отвърна Резидента. — Можеш ли да възприемеш това?

— Мога да възприема всичко на този свят, но не и това, което представляват двете парчета кехлибар…

— И какво е то?

— Не искам да имам нищо общо с Джейк Мейрък. Подозирам, че изровеното парче от „фу“ няма нищо общо с майка ми. По-скоро е сложено там от теб, при това нарочно. Отдавна имаш желанието да ме свържеш с Джейк Мейрък, по един или друг начин.

— Дори и да е така…

— Не! — изкрещя в слушалката Ничиреншу. — Няма да стане!

— Мисля, че по този въпрос изобщо нямаш избор — долетя по жицата спокойният и някак безжизнен глас на Резидента. — Първо — това „фу“ действително принадлежи на майка ти. Второ — ти си длъжен да изпълняваш заповедите ми. Нима допускаш, че променяме бъдещето, предопределено от майка ти, просто ей така? Аз никога не работя по този начин. Нещата са предварително планирани, всеки участник в събитията играе строго определена роля.

— Това вече е прекалено! — извика Ничиреншу. Мариана продължаваше да пропада през пластовете на въображението му, кръвта й отново оплиска лицето и раменете му. Очите й не изпускаха неговите. — Не можеш да се правиш на Господ! Тази манипулация е отвратителна и едва ли има някакви шансове за успех.

— По-добре се моли на Буда или на превъплъщението, в което вярваш, операцията да има успех! — леко повиши тон Резидента. — Иначе ни чака пълна разруха!

— В какво отношение?

— В каквото се сетиш! Америка, Русия, Китай — всички ще пострадат. Под заплаха е съществуването на целия свят!

— Какво общо има това с мен и Джейк Мейрък?

— Ще разбереш, когато се срещнете.

— Вече на няколко пъти се срещахме — отвърна Ничиреншу. — И единствен резултат от тези срещи беше смъртта.

— Нещата ще се променят от „фу“. То ще ви свърже завинаги, ще ти даде живот. Можеш да бъдеш сигурен в това.

Не вярвам в Буда, не вярвам изобщо в нищо — това искаше да каже той. Затова не вярвам и на теб. Но не го каза.

Главата му гореше, изпълнена с разпокъсани мисли. Изтощен до крайност, той политна и се отпусна в прегръдката на Камисака. Тя успя да блъсне вратата с крак, после го въведе в миниатюрната дневна.

Наведе се с цената на известни усилия и отмести учебниците от футона, който беше нагънат във формата на диван. После двамата заедно се строполиха отгоре му.

Тя направи опит да се отдръпне, но той я задържа.

— Чай…

— Не сега — промърмори той, заровил глава в рамото й. — Не си отивай…

Камисака се почувства разтревожена и радостно възбудена едновременно. Вдигна ръка да го погали по главата така, както майка й правеше с по-малките й братя. Сърцето й се свиваше от мъка заради болката му, но в душата й се промъкна радостно ликуване. Той отново се беше върнал при нея! Той има нужда от нея! Тя отлично знаеше, че би могъл да отиде в друго убежище, но беше дошъл именно тук, при нея!

— Ничиреншу-сан — прошепна тя и целуна косата му. Какво се беше случило с него? Неговият свят беше пълна загадка за нея. Четеше вестници и знаеше, че съществува наемен убиец на име Ничиреншу. Но някак не можеше да свърже това създание на чуждия и враждебен свят с мъжа, когото обичаше с цялата си душа.

Сега обаче, видяла лицето му, тя изведнъж пожела да узнае всичко. Искаше да разбере какво може да доведе човек до толкова разнебитено състояние. Искаше да разбере какво е направил, защо го е направил…

Най-сетне си даде сметка, че може да го задържи при себе си само ако вникне до корените на душата му, ако разбере мотивацията му. Дали ще убие още някого, когато излезе оттук? Не знаеше, не се интересуваше. Не искаше да я напуска и това беше всичко.

Безгрижието й по отношение на тази страна от живота му беше напълно умишлено. Отказваше да види тъмната част от този живот с упоритостта на капризно дете. Интересуваше я единствено другата, светлата част — свързана с щастието да бъде до него.

Сега обаче нещата изглеждаха различно. За последните шест месеца някак изведнъж беше пораснала, неусетно се беше превърнала в жена. Ничиреншу беше нейната грижа и отговорност. Трябва да я поеме, ако иска неговата любов, ако иска пълнота в отношенията им. А някъде дълбоко в душата си усещаше, че това ще помогне и на него…

Но как да направи първата крачка?

Коленичи на пода до отпуснатото му тяло. Носеше леко дневно кимоно, отдолу имаше тънко копринено бельо. Обикновено се обличаше в европейски дрехи, но у дома все още предпочиташе удобството на традиционното японско облекло.

Знаеше, че едва ли ще го утеши с думи, едва ли ще го накара да излее душата си. Затова предпочиташе да мълчи.

В съзнанието й изплува стихчето „хайку“ от детството, което майка й беше превърнала в нещо като приспивна песен:

Вече не остана никой от онези, които гордо носеха своите копия…

Тези думи се бяха превърнали в заклинание в детските й години, с тях заспиваше, с тях се събуждаше… Никога не успя да вникне в техния смисъл, за нея бяха просто част от поезията на Шики, пречупена през мелодията, измислена от майка й.

Разбра значението им много години по-късно, в един малък токийски музей. Там попадна на дървена плочка с летописи на Андо Хирошиге, в които се споменаваше за тържествен парад на самураите по случай присъединяването на няколко централни японски провинции към столицата Едо и създаването на японската държава. Това станало по време на шогуната Токугава. Веднага си представи как на мястото на блестящите воини днес се поклаща единствено суха трева, а храмовете на древните „даймийо“ тънат в забвение.

Сега същото стихче я караше да мисли за Ничиреншу. Стори й се, че Шики греши, въпреки тъжната красота на мисълта му. Защото пред нея беше един жив самурай от времето на Токугава. Вероятно беше последният, вероятно изобщо не си даваше сметка какъв анахронизъм е неговото съществуване. Някой трябва да му го покаже.

Въпреки тези мисли продължаваше да мълчи.

През отворения прозорец долиташе грохотът на модерно Токио — странна какофония от съскане на гуми, ръмжене на мотори и вой на сирени. Неоновото сияние на нощния град изпълваше малката „усагигоя“ с бледа, фосфоресцираща светлина, оцветяваше в розово и синьо стените и тавана, нейните скули и неговите коси. Електрическият вентилатор жужеше като нощно насекомо. От стълбището долетя потропване на обувки, кратък разговор, затръшване на врата.

Тишина.

Макар и потопена в съвременния живот на Токио, Камисака обърна взор към миналото. В Едо е имало единствено ефирни коприни, безупречни прически и изтънчено поведение, присъщо на жените самураи. По външни маниери то се доближава до поведението на куртизанките, но същността му била блестяща и твърда като самурайска стомана.

В стаята се промъкна неподвижно спокойствие, какофонията на токийската нощ бавно заглъхна. Във въздуха се настани „ма“ — чувството за пауза в пространството…

Може би защото нямаше какво да каже, Камисака премина към действие.

Ръката й бавно прекоси пространството между тях и го докосна, кожата й изглеждаше призрачносиня от неоновото сияние. Това беше жест на безкрайна обич и грижа и Ничиреншу веднага го разбра, макар да беше обърнат с гръб към нея.

Тялото му бавно се извъртя на футона, очите му се заковаха в нейните. Ръката й остана на бедрото му. Връзката беше по-силна дори от най-силния вик, притежаваше недостижима за гласа дълбочина.

Камисака със смайване установи, че той е плакал, още по-смаяна беше от факта, че й позволява да види това. Сърцето й се разтопи, очите й се насълзиха, но тя стисна клепачи и успя да запази спокойствие. Нямаше никакъв смисъл да показва как мъката му събужда емоциите в собствената й душа. Несъмнено би го приел като признак на слабост от нейна страна, като повод за унижение…

Сега вече искаше да говори, но нямаше кураж да наруши всеобхватното „ма“, настанило се в стаята. Беше убедена, че с помощта на едно леко докосване беше успяла да го изтръгне от лапите на агонията.

— Умишлено се върнах тук — прошепна той, затвори очи и се остави на нежното докосване на пръстите й. — Високо в планините стана нещастие, умря един човек. Времето беше лошо… Имаше буря, имаше кръв… — говореше тихо и унесено, сякаш насън. — Тя се изтръгна от ръцете ми… Кръвта й ме обля… За частица от секундата душите ни се сляха… После бурята я отнесе в пропастта…

— Земята се беше размекнала от дъжда. Започна свличане, повлече ни и двамата… Аз се хванах за дънера на едно дърво, исках да спася и нея… — клепачите му здраво се стиснаха. — Исках да я спася!

Камисака неволно започна да го люлее в прегръдката си така, както го беше правила майка й. Гласът й затананика старата приспивна песничка, думите на стихчето излитаха разпокъсани, натежали от сълзи…

Джейк се събуди от нетърпимия блясък на строшени стъкла в главата си. Беше сънувал Мариана. Лежеше гол в стая, запълнена със странна, разсеяна светлина. Беше студено, трябваше да подскача до пълно изтощение, иначе тялото му бързо се сковаваше. Стените и таванът на странната стая бяха боядисани в сиво, едната представляваше огромен панел от дебело стъкло. Отвъд него беше Мариана. Намираше се в апартамента им, заета с обичайната за всяка домакиня дейност. Стана от леглото, отиде до тоалетната, изми се, после се облече и среса косата си. След това седна пред тоалетната масичка в спалнята и започна да пише писма. Привърши, хапна лека закуска и седна в любимия си люлеещ се стол с вестник „Поглед в огледалото“ в ръце. Изглеждаше така, сякаш очаква някого. След известно време разбра, че чака него.

Притисна нос към дебелото стъкло и я повика. Звукът от гласа му отекна като в тунел, вълните на ехото с грохот се стовариха върху главата му.

Мариана не му обръщаше внимание.

— Ето ме, тук съм! — крещеше с пълно гърло Джейк. После се събуди от блясъка на натрошени стъкла, прегракнал до онемяване.

Изстена и в съзнанието му се появи споменът за пиянството с Микио Комото. Откъм фузумата се разнесе дискретно почукване. Надигна се от футона и подвикна:

— Влизай, буден съм.

Вратата се плъзна встрани и на прага се появи оябунът. Беше свеж и току-що избръснат, облечен в лек памучен панталон и светла риза. Дървените чехли на краката му стъпваха безшумно върху татамито.

— На това буден ли му викаш? — ухили се той.

— Уф! — изпъшка Джейк.

Комото му подаде чаша, пълна догоре с нещо, което приличаше на бича кръв.

— Какво е това? — направи опит да я подуши Джейк.

— Ако имаш някакво уважение към тялото си, трябва да я изпиеш — отвърна Комото. — Наведнъж, друг начин няма… — от устата му излетя весел смях при физиономията на Джейк, който почти се задави от гъстата лютива течност. Носът му моментално протече. — Прочиства и синусите — добави той и пое чашата. — Ще се видим след двадесет минути. Тоши-сан ще ти покаже къде е банята.

В рамките на посоченото време Джейк се почувства отново човек, макар че състоянието му трудно би могло да се нарече перфектно. Ризата с къс ръкав му беше съвсем по мярка, докато панталонът от мек памук се оказа малко къс.

Стана му някак тъжно, струваше му се, че дефектът на японската дреха е свързан по някакъв начин със смъртта на Мариана в тази страна, под един от непристъпните върхове на най-високата й планина.

Закуската им беше спартанска — оризови сладкиши и чай. Никой от двамата нямаше желание за нещо по-сериозно в стомаха си.

— Къде отиваме? — попита Джейк, когато Комото, стана и го поведе през градината.

— Открих, че човек трябва да освежава живота си — отвърна Комото и отвори вратичката на една от колите пред къщата. — Сложните проблеми могат да се решават в творческа атмосфера. Уморих се от мрачната къща и тежкия ни разговор. — Запали мотора и изкара колата на алеята. — Затова отиваме да се позабавляваме.

Не след дълго Джейк установи, че за Микио Комото забавлението означава „пачинко“. Навлязоха в Гинза и потънаха сред сиянието на огромните неонови реклами. Улиците и тротоарите грееха в разноцветни светлини, дори небето беше избледняло от тях.

Скоро се изправиха пред хромираната врата на една зала за „пачинко“. Джейк познаваше тази игра от годините на следването си в Токио, слухът му отдавна беше свикнал с потракването на металните топчета във вертикалната стъклена кутия, запълнена с различни улеи и препятствия.

Играчът си купува шепа топчета, подрежда ги в специалния стартов улей и ги изстрелва нагоре с помощта на силна пружина, от която стърчи метално лостче. Именно тази пружина се казва „пачинко“ и е дала името си на цялата игра. Целта е да се спечелят максимален брой точки с наличните топчета.

Джейк никога не беше печелил каквото и да било, но това не му пречеше да стои с часове пред машината, омагьосан от ярките мигащи лампички, бръмченето на различни електронни сигнализатори, оглушителния звън при улучване на печеливша комбинация.

Спомените му от „пачинко“ не бяха особено добри. Един мрачен зимен следобед избяга от лекции и започна да играе.

Колкото повече наближаваше сесията, толкова по-често отсъстваше от университета. Тъжен и самотен, той се отдаде на играта не толкова със страст, колкото с отчаяние. Търсеше онова психическо облекчение, което напоследък не можеше да намери дори в залите за бойни изкуства.

Следобедът, напоен с отровна цинкова светлина, най-сетне се източи. Повлече се към стаята си в студентското градче, обувките му хрущяха по замръзналия сняг. А там завари телеграмата, свила се като змия в леглото му. Разкъса плика с треперещи ръце и прочете краткото съобщение. Семейство Мейрък беше загинало при автомобилна катастрофа. Челен удар е движеща се в противоположна посока кола, чийто шофьор се оказал пиян…

Сега вече нямам никого, помисли си Джейк. Ръката му инстинктивно се протегна към велурената торбичка. Остана му единствено „фу“ — една тънка нишка, която го свързваше с миналото.

Макар че семейство Мейрък бяха успели да му вдъхнат усет за миналото, бяха му разказали всичко за майка му и баща му, той продължаваше да се чувства откъснат от света.

Заниманията в университета бяха едва преполовени, но Джейк си събра багажа и още на другия ден отлетя за Хонконг. Интересът му към учението угасна завинаги.

Цели три години не беше се прибирал в колонията, малцината приятели отдавна го бяха забравили. Оказа се абсолютно сам. Семейство Мейрък бяха космополити, животът им в Хонконг по нищо не се различаваше от живота, който бяха водили в Шанхай — самотен и независим, без близки хора около себе си.

Изпаднал в дълбоко отчаяние, Джейк се гмурна в опасния мрак на хонконгските улици. Той също се беше превърнал в космополит, в безотечественик. Благодарение на наученото от Фо Саан бързо си създаде нови връзки и приятелства, няколко месеца по-късно вече се радваше и на известна репутация.

Репутация, благодарение на която го откри Ундерман.

— „Пачинко“ стана популярна в момента, в който автоматите бяха пуснати в обращение — зае се да обяснява Комото, докато двамата бавно пристъпваха в дългата зала с дрънчащи по стените машини. От многобройните тонколони се лееше оглушителна рок музика, но никой от посетителите не й обръщаше внимание. Мъже, жени и младежи настървено дърпаха металните лостове, изцъклените им от напрежение очи не изпускаха светещите индикатори. — Говори се, че играта е измислена от някакъв индустриалец, фалирал непосредствено след войната. Складовете му били задръстени със стоманени топчета за лагери, които вече никой не търсел… — от устата на оябуна излетя кратък смях. — Не зная дали е така, но след войната японците имаха нужда от нещо като „пачинко“. С помощта на ярките светлини и оглушителната музика ние успявахме да забравим годините на нищета и унижение. Тази забава е евтина и увличаща, помагаше ни отлично да запълваме свободното си време.

Спряха зад гърба на някаква старица, която блъскаше лоста с яростно настървение. Долната част на лицето й беше покрита с марлена маска против грип и това беше доказателство за доброто й възпитание.

— Преди години клановете на Якудза, включително и този, който управлявам аз, са водели жестоки битки за контрол над заведенията за „пачинко“ — добави Комото и зае място пред автомата до старицата. Извади едно топче и започна да играе. Джейк с учудване следеше действията му. Оябунът сграбчи металната кутия и я разтърси, бавно и внимателно огледа разположението на металическите прегради, нагласи лостчето. Постави топчето в улея и рязко го дръпна. Металната сачма се стрелна нагоре и с оглушително потракване започна да се блъска в металическите прегради. Замигаха разноцветни лампички, зазвънтяха камбанки. В резултат бяха спечелени цяла дузина топчета.

Машината беше заредена отново. Церемонията се повтори, резултатът отново беше смайващ.

— Как го правиш? — не можа да се въздържи Джейк.

Лицето на Комото светеше от задоволство.

— Като дете обикалях игралните зали заедно е баща си — отвърна. — Той беше оябун и хората по техническата поддръжка охотно ме учеха на някои трикове. Наричаха ги „кугиши“ — „нокътчета“… През нощта, след затварянето на заведението, те отварят всяка машина поотделно, зареждат я с топчета и нагласят положението на металните пластинки. — Раменете му леко помръднаха. — Основен принцип в играта на „пачинко“ е балансът. Разтърсиш ли кутията, балансът отива по дяволите и топчето тръгва по съвсем други пътища.

— Джейк се сети за Тошима-ку — територията, която толкова ревниво защитаваха клановете на Комото и Кисан. Какво я прави толкова привлекателна? Мигащи лампички, ураган от звуци… Някъде наблизо задрънча камбанка, очите на играчите завистливо се извърнаха по посока на щастливеца.

— Спомняш ли си за нещо особено по време на моето нападение в къщата за „О-хенро“? — попита той. — Нещо, което е нарушило баланса на властта в Тошима-ку?

Комото се замисли, после леко кимна с глава:

— Смъртта на Шизуки.

— Кой е той?

— Високопоставен полицейски служител. Началник на новосформирания отдел за борба с организираната престъпност. Много умно копеле, доколкото зная, е имал отличен вкус. Беше сгоден за дъщерята на Танаба — началника на полицията, седмици ги деляха от сватбата…

— Как умря?

— Нищо особено, ако не се брои кръвта… Тълпата го е блъснала от перона на метрото точно срещу връхлитащия влак. Бил е обезглавен на място…

— А какво стана с отдела му? — попита Джейк.

— Не знам точно — сви рамене Комото. — Може би са му намерили нов началник. Този пост трябваше да заеме Хигира-сан, но ти го уби по време на нападението си…

Пред очите на Джейк се мярнаха хлътнали бузи и трескаво пламтящи черни очи.

— Ченге ли беше този човек? — попита с недоверие той. — Изглеждаше близък приятел с Ничиреншу!

— Това е невъзможно! — отсече Комото.

— Но ако предположението ми е вярно, ще се окаже, че смъртта на Шизуки не е била нещастен случай… — Джейк следеше топчето, изстреляно от спусъка на възрастната жена пред него. Подскачаше от зона в зона, печелеше нови територии… Може би това е ключът към загадката, мислеше той.

— Няма как да се установи това — поклати глава Комото. — Измина доста време, вече никой не може да докаже, че става въпрос за убийство.

— А ти видя ли някаква картина от инцидента?

— По телевизията или снимки във вестниците? — Беше успял да напипа „ба-мак“ — божествената пулсация. Фо Саан го учеше, че в подобно състояние не бива да се концентрира върху нищо. Той направи обратното и фокусира вниманието си върху всички заобикалящи го звуци и светлини, превръщайки ги в сензори с точно определени параметри.

Топчето на старицата продължаваше да подскача в улеите. Това му напомняше за нещо, но все още не беше в състояние да определи точно какво.

— Разбира се — кимна Комото. — Приех новината за смъртта на Шизуки с огромно удоволствие. С него имах доста стари сметки, които все някой ден трябваше да разчистя.

Разширявай игралното поле! Следвай „ба-мак“! Мрак и светлина, преплитащи се в съзнанието му. Сред тях бавно започна да се оформя един образ…

— Но имаше нещо много странно в тази смърт — добави Комото. — Откриха трупа, но отсечената глава изчезна…

Да, главата! Твърдата коса стърчеше като четка, над ръба на кошницата стърчаха челото и част от ухото… Тази кошница беше на масата в заведението на Кисан в момента на нападението!

— О, Буда! — прошепна Джейк, очите му гледаха изцъклено.

— Какво има, Джейк-сан?

— Шизуки е бил убит, вече съм сигурен в това. Видях главата му в нещо като кошница или кутия за шапки… Там, в офиса на Кисан! Когато проникнах там, всички се бяха надвесили над нея! Кисан, Хигира и Ничиреншу… Видях я само за миг, после се отприщи адът и нямах време за размисъл.

— А какво те накара да си я спомниш сега?

— „Ба-мак“ — отвърна Джейк. Нишките, по които се движеше стоманеното топче за „пачинко“ изведнъж му се сториха като космите по главата на бедния Шизуки.

— Имах възможност да се запозная подробно с документите, които получих от вас — каза Ву Айпинг. Жанг Хуа кимна.

— И какви са изводите ви?

— Признавам, че съм много доволен. За пръв, имаме реални шансове да унищожим Ши Зи-лин.

Наблюдателната кула се издигаше на два етажа над главите им, в подножието й бяха разположени помещенията за почивка на караула. Великолепен пример за архитектурния гений на династията Мин, помисли си Ву Айпинг.

Пръстите му механично пригладиха тънката хартия на копията от документите, които беше получил от Жанг Хуа при предишната им среща в квартала Хонг Миао. Тук, върху Китайската стена, той се чувстваше на сигурно място.

— Напуснах любовницата си — съобщи Жанг Хуа и лицето му се разкриви от подигравателната усмивка на Ву Айпинг.

— И мислите, че сега вече сте в безопасност, така ли? — попита Ву Айпинг и поклати глава. — Приличате ми на мишка, другарю министър. И вече ще ви наричам точно така — мишка… Много интересен екземпляр. Въобразявате си, че всичко е отминало, че вече сте нов човек. Но Буда или другите богове, в които вярвате, отдавна са регистрирали вашето престъпление. — Устните му се разтегнаха в зловеща усмивка и Жанг Хуа неволно потръпна. — Мишка, мишка…

Въздухът тежеше от влага, човек неволно се стремеше към по-малко движения. Небето беше безоблачно, но лишено от цвят, колосано от жегата.

Ву Айпинг, който стърчеше почти с глава над по-младия от себе си министър, продължи да крачи по гладките плочи. За разлика от Жанг Хуа той изобщо не се потеше. Това му доставяше допълнително удоволствие. Мишка, въздъхна той. Мишка в капан. Сега вече мога да те умъртвявам бавно и с наслада.

Беше му забавна организираната на това място среща, иронията на ситуацията му носеше дълбоко удовлетворение. Невежите „чуждестранни дяволи“ поддържаха единодушното становище, че Великата китайска стена е била изградена единствено със защитна цел. Но това беше далеч от истината. Една от най-важните функции на това уникално съоръжение е била транспортната. Върху гладката й повърхност спокойно са се движели конски каруци, пренасящи храна и стоки от първа необходимост до труднодостъпните планински райони на страната.

— В тези документи се крие ключът към поражението на Ши Зи-лин — изсмя се победоносно той. — Което означава, че съм бил прав да ви вербувам. Ролята на патриот ви отива, макар че все още се борите срещу нея.

— Вече съм запознат с по-голямата част от плана на Зи-лин. Този „Митре“, или сър Джон Блустоун, е главният му коз в Хонконг. Проблемът е пряко свързан с „Кам Сан“ и това ме тревожи… Но на този въпрос ще се върнем по-късно.

— Разузнавателните данни сочат, че оттеглянето на „Матиас Кинг“ е довело до значителни промени в плана. Петдесет процента от западното участие в проекта „Кам Сан“ остават свободни. Половината от тях държи компанията „Пак Ханмин“, докато „Матиас Кинг“ се отказва от другата половина в най-неподходящия момент, точно преди финалната фаза.

— Очевидно е, че Ши Зи-лин е решил да вкара в играта фирмата на своя агент „Файв стар пасифик“ и с това да постигне двоен удар: да осигури необходимите капитали за началото на строителството и едновременно с това да установи пълен контрол над него.

Продължаваха да вървят по стената и скоро стигнаха до Бадалинг. Потънаха под свода на извит портал, който, макар и наскоро реставриран, изглеждаше все така внушителен. Излязоха от другата страна и се насочиха към Жангжакоу, известен с популярното наименование Калган. Името идваше от монголското „калг-ха“, което означава „проход“. Ву Айпинг свърна наляво и започна да се изкачва по стръмна каменна стълба. Озоваха се на една от най-високите части на стената, на едно ниво със стражевата кула. На север се виждаха очертанията на огромния язовир „Гуан Тин“, завършен само преди няколко години.

— Естествено, това е начинът, по който Ши Зи-лин вижда нещата — продължи Ву Айпинг. — За нас е важно да мислим като врага, да се промъкнем в съзнанието му, да отгатваме следващите му ходове. Да открием мисловния му модел, приятелю. И аз вече започвам да го правя.

Изсумтя и се облегна на масивния парапет, очите му се насочиха към далечния хоризонт, механично търсещи линията на сливане между небето й земята. В краката им лежаха грозните кафеникави постройки на съвременна казарма.

— Но тук аз съзирам една опасност, която остава незабележима за него. Този Блустоун може да е негов агент, но си остава „гуай-лох“, „чуждестранен дявол“… Следователно не може да му се вярва и трябва да бъде държан под око. Мисля, че играе по свирката на Ши Зи-лин, защото иска да се докопа до проекта „Кам Сан“.

— Но той няма как да знае тайната, заложена в този проект — възрази Жанг Хуа.

— Виждам, че наистина сте патриот — въздъхна Ву Айпинг. — Споделям вашата загриженост, „Кам Сан“ действително е от жизненоважно значение за нашето оцеляване. Било е изключително трудно да запазим тайната му от чуждестранните инвеститори. Ние имаме нужда от парите им и нищо друго. Разбира се, „Кам Сан“ ще им даде това, което искат. Това, от което се нуждае Хонконг. Но същевременно ние ще получим могъщия меч, с чиято помощ ще отсечем пипалата на съветската заплаха, обгърнали ни от всички страни.

Ву Айпинг изчака да се разминат с групичка чуждестранни туристи, чиито фотокамери жужаха като скакалци във висока трева. В далечината смътно се очертаваха непристъпните зъбери на върховете близнаци Тигър и Дракон, между които минаваше тесният път към Ши Сан Лин — свещената гробница на династията Мин.

— Подозирам, че главният проблем на Блустоун и съответно на Ши Зи-лин е проблемът с финансовите задължения. Според разузнавателните сведения „Файв стар пасифик“ е понесла сериозни загуби при финансовия срив в Колонията през 1982 година. Митре неколкократно предупреждава Ши Зи-лин, че компанията е притисната от кредиторите. Но сега, след като се появява благоприятният шанс, „Файв стар пасифик“ хвърля целия си ликвиден капитал в изкупуването на акции от „Пак Ханмин“. Крайната цел е получаване на контролния пакет и осигуряване на трайно присъствие в проекта „Кам Сан“. Блустоун предупреждава, че компанията се излага на огромен финансов риск, но Ши Зи-лин му заповядва да купува с неотслабващи темпове.

— Това е добре — обади се Жанг Хуа. — Не предприемайте нищо и внимавайте Блустоун да не си навира носа твърде дълбоко в „Кам Сан“. Съгласен съм с тази тактика.

Ву Айпинг му хвърли презрителен поглед.

— Сега разбирам защо никога не сте надскочили нивото, на което се намирате в момента — процеди той. — Аз не искам да унищожа „Файв стар пасифик“, а Ши Зи-лин. Ясно е, че тази компания е ключът към неговите тайни планове. Към „Кам Сан“, който е изцяло мой проект! Зная, че той е противник на тайните ни планове по отношение на централата. Надява се, че посредством своята търговска къща ще успее да държи в ръцете си достатъчно власт, за да саботира моите усилия. Ето защо аз искам „Файв стар“ да бъде оставена на мира. Искам да го накарам да затъне дълбоко в мрежата на „чуждестранните дяволи“, без надежда да се измъкне оттам.

Помълча малко, после избухна в смях:

— О, да! Мисля, че открих разрешението! Ще поставим капан на Ши Зи-лин вътре в собствената му компания!

— Не разбирам.

— Естествено, че няма да разбирате! — подхвърли жлъчно Ву Айпинг и събеседникът му неволно потръпна. — Но не очаквайте да ви давам разяснения, не съм толкова глупав. Искам да бъда абсолютно сигурен, че ще спипаме неподготвен Ши Зи-лин. Затова няма да се подлагам на никакви рискове.

Умът му напрегнато работеше. Пропусна да съобщи на Жанг Хуа, че останалите членове на неговата група вече търсят банките и финансовите институции, отпуснали краткосрочни кредити на „Файв стар“. По всичко личеше, че те ще се окажат смайващо много на брой. Макар да изглеждаше относително стабилна, компанията беше затънала до гуша в дългове.

Вече беше създадена фиктивна фирма за изкупуване на тези дългове, името й беше „Яо Син Кюн“. Ву си даваше сметка, че за тази операция ще бъдат необходими милиони. Нито един от собствениците на фирмата нямаше пряк достъп до тези суми, които в основната си част се теглеха от държавния бюджет и от бюджета на отделни предприятия. Включително Научноизследователският институт на самия Ву Айпинг, Рискът беше огромен, но си заслужаваше. В крайна сметка не само ще разоблича предателството на Ши Зи-лин, но и ще сложа ръка върху „Файв стар пасифик“, въздъхна Ву Айпинг.

Започна да се спуска от Великата стена, на лицето му играеше усмивка. „Мишката“ Жанг Хуа покорно го следваше.

— Радвай се на последните си спокойни дни, Ши Зи-лин — извика той и вдигна ръце към небето.

Микио Комото се срещна с Джейк в една денонощна закусвалня в стария квартал Асакуза, разположена непосредствено до храма Канон. Една от най-големите забележителности на Токио, Храмът на богинята на милосърдието, привличаше денонощно плътен поток от туристи. Паркът около него винаги беше оживен.

Свечеряваше се. Хората бързаха да се приберат у дома за вечеря, майките викаха децата си от градината, старците невъзмутимо продължаваха да играят „го“, отегчено разменяйки помежду си последните клюки за деня.

Смогът, съдържащ в себе си някаква странна смесица от водни капки и изгорели газове, проблясваше като сапфир под последните лъчи на слънцето. Очертанията на храма ставаха още по-внушителни в сгъстяващия се мрак.

Закусвалнята представляваше голям фургон на колела с малки дървени масички, край които бяха наредени отопляемите поцинковани корита с готова храна. Предлагаше китайски и японски макарони, пиле на грил и „оден“ — задушено месо с най-различни зеленчуци и подправки, обилно полято с люта горчица. Именно това си беше избрал Джейк.

Микио придърпа един стол и също си поръча „оден“. Хората около тях оживено разговаряха и, както често се случваше в Япония, споделяха един с друг такива интимни неща от живота си, каквито за нищо на света не биха споделили със съпругите си.

— Какво откри?

— Нищо — мрачно отвърна Джейк. Поля храната си с допълнително количество горчица, взе чифт евтини пластмасови пръчици и лакомо се нахвърли върху нея. Раздели се с Микио пред игралната зала, проведе кратък телефонен разговор с японеца, с когото се беше свързал в обществената баня, после се насочи към квартала Ропонги. В продължение на три часа напразно се беше опитвал да измъкне от информатора си нещо съществено. — Отново сме там, откъдето тръгнахме…

— Не съвсем, Джейк-сан — промърмори Комото. Хранеше се със смайваща бързина, опрял купичката със задушено в брадичката си. — Аз също не стоях със скръстени ръце. Подскачах от цвят на цвят като работлива пчеличка, събирах капчици нектар. Малко преди да тръгна насам, получих една доста интересна информация. Може би ще се окаже, че Шизуки-сан е имал сериозен съперник за ръката на началническата щерка…

През една-две маси от тях седеше възрастен японец, който поливаше макароните си със саке от доста време насам. Облегнал се назад, той подхвана тъжна и протяжна мелодия. Имаше приятен тенор и пееше добре като истински професионалист. Алкохолът очевидно не му пречеше и песента се лееше ясна И чиста като планински поток.

В главата на Джейк изведнъж нахлуха картини от нощта на нападението срещу къщата за „О-хенро“. Окъпаната от дъжда зеленина, мокрият асфалт, отразяващ разноцветните неонови реклами… Стана му тежко, изпита остро чувство за непоправима загуба.

Тръсна глава и отмести очи от възрастния певец.

— Как научи това?

— Имам интереси в недвижими имоти тук-там — сви рамене Комото. — Един от моите хора си спомня момичето, тъй като било първото, на което продал „усагигоя“ в един от новите си блокове. Който, между другото, съм построил аз… Сигурен е, че не прекарва времето си сама. Но работата е там, че той никога не е виждал Шизуки-сан. Показах му снимка, беше абсолютно сигурен. Мъжът, който е навестявал момичето, е бил от съвсем друг тип…

Джейк си представи как Шизуки-сан полита от претъпкания с хора перон, а влакът връхлита от тунела, включил мощните си прожектори. Помисли си за стърчащата коса и част от ухо, които бяха в кутията на онази маса. А край нея седяха трима: Кисан, Хигира и…

— Показа ли и други снимки на своя човек? — вдигна глава той.

Комото се усмихна, в ръката му се появи контрастна черно-бяла фотография. На нея беше запечатано лицето на човека, когото Джейк никога не можеше да забрави.

Лицето на Ничиреншу.

Даниела разбра, че я следят, в момента, в който напусна сградата на управлението. Пред нея се простираше огромната равна повърхност на площада. Невръстни деца тичаха подир гълъбите, загрижени майки ги следваха. Една наистина пасторална картина в центъра на Москва.

Колата тръгна след нея. Над града бавно се спускаше вечерният мрак, трафикът беше доста оживен. Почти всички автомобили тук бяха с държавни номера, шофьорите чинно се нареждаха пред светофара. Само един не го направи — този, който подкара след нея. Беше лесно да го засече и тя неволно се запита дали именно това не е целта на упражнението. Но кой би искал да я предупреди, че е следена?

Обърна се и решително се насочи към черната волга. Зад волана седеше русокос здравеняк. Цял живот се беше движила сред подобни типове и ги познаваше добре.

Наведе се към спуснатото прозорче, на лицето й се появи заплашително изражение. Не беше трудно, тъй като наистина мразеше да я следят.

— Кой си ти?

Русокосият стреснато извърна глава, сякаш едва сега я забелязваше.

— Качвайте се.

— За кой отдел работиш? — потръпна Даниела, в гласа й се появи металически оттенък.

— За никой — отвърна онзи, извъртя се и отвори задната врата. — Моля, другарко генерал, качете се. Изпратиха ме да ви взема.

— Кой ви изпрати? — попита с любопитство тя и бавно се настани в колата.

— Скоро ще бъдем там — отвърна шофьорът. Говореше с лек и непринуден тон, сякаш се познаваха от години. Колата се насочи към средното, запазено за чайки платно и бързо набра скорост. Даниела внимателно следеше посоката на движение. Прекосиха центъра на града, русокосият караше отлично. Излязоха на магистралата. Водите на Москва река мрачно проблясваха, край отсрещния бряг се точеше дълга редица от високи, наскоро построени жилищни блокове.

Русокосият мъж насочи волгата към „Кремевская“ и прекоси моста по един от сивите гранитни мостове. Паркът „Горки“ остана зад гърба им.

Излязоха на околовръстната магистрала и се понесоха с повече от сто километра в час. Колите в околните платна започнаха да редеят. Пътуваха така в продължение на петнадесетина минути и очевидно излизаха от града.

От време на време Даниела улавяше погледа на шофьора в огледалцето за обратно виждане. Внезапната му маневра обаче я хвана напълно неподготвена. Волгата напусна лявата лента за движение, пресече пътя на някакъв син ЗАЗ и се насочи към близкия изход на магистралата. Отзад изскърцаха спирачки, разнесе се гневен клаксон. Но русокосият не намали скоростта, ловко взе острия завой към естакадата и напусна бетонното платно.

Край прозорците се мярнаха тъмни дървета, спирачките изскърцаха и колата се люшна в острия ляв завой. Моторът изръмжа на по-ниска предавка, завоят скоро свърши и волгата се понесе с пълна скорост обратно към града. Небето бързо потъмняваше, сиянието на огромната метрополия го превръщаше в бледо платно.

Русокосият шофьор прекоси Москва река по друг мост и се насочи на север, далече от широките булеварди и очите на официалната власт.

— Следяха ли ни? — попита Даниела.

— Едва ли — сви рамене шофьорът и я погледна за миг в огледалцето. — Но предохранителните мерки са задължителни.

Даниела позна уличките, по които минаваха.

Всички те водеха към Червения площад. Русокосият свърна в една от пресечките, които вървяха успоредно с него. На Кутузовски проспект зави на изток, намали скоростта и волгата се плъзна по тиха уличка, от двете страни на която се издигаха стари, но добре поддържани къщи с гранитни основи и тухлени стени.

Паркира пред една от тях и слезе да й отвори вратичката, съвсем като униформен шофьор.

— Нагоре по стълбите, другарко генерал — промълви все така приятелски той. — Ако обичате…

Даниела продължително го изгледа, после се обърна и пое по гранитните стъпала. Прозорците бяха осветени, завесите в топли тонове — спуснати. Изправена пред масивната врата, тя изведнъж се почувства гола и беззащитна. Бравата изщрака още преди да протегне ръка към звънеца, на прага се изправи позната висока фигура с красиво удължено лице. Погледна в хладните светли очи и изведнъж се запита какво се крие зад тяхното привидно спокойствие.

— Имате доста странни представи за начините, по които се урежда среща с дама, другарю Лантин.

— Влезте — кратко отвърна той, отдръпна се да й направи път и затвори вратата зад гърба й. После закрачи напред и тя беше принудена да го последва, за да чува думите му: — Гладна ли сте? Дано да е така, защото съм приготвил блини…

Озоваха се в просторна, ярко осветена кухня. Стените и подът светеха без нито едно петънце. В дъното имаше широк мраморен плот, от двете му страни блестяха огромен фризер хладилник и професионална печка „Вулкан“. Бяха последен модел, очевидно внесени съвсем наскоро от чужбина. От тавана висяха метални куки, на които бяха окачени медни тенджери и тигани. Лантин й обърна гръб и продължи с домакинските си занимания. Носеше черен панталон от фина вълна и меки мокасини, бялата му риза беше току-що огладена. Всичко беше западно производство, очевидно скъпо.

— Изглеждате доста декадентски, другарю Лантин! — подхвърли малко по-остро от необходимото Даниела, раздразнена от начина му на поведение.

Лантин се разсмя и тя с изненада откри колко променено изглежда лицето му. Ако не бяха тънките мустачки, несъмнено би го взела за двадесетгодишен хлапак.

— Юри — отвърна той. — Юри и Даниела. Между тези стени няма „другари“. — Очевидно беше очаквал отговор, тъй като след няколко секунди намали пламъка на газовата горелка и се обърна да я изгледа: — Но какво има?

Даниела се раздвижи. Бавно обиколи просторното помещение, надничайки по ъглите и отваряйки вратите на многобройните шкафчета.

— Това ли търсите? — попита Лантин и извади портативен магнетофон от чекмеджето на масата в средата. — Сама можете да се уверите, че е изключен.

Даниела го пое, извади касетката и я постави на мраморния плот.

— Къде е камерата? — хладно попита тя.

Лантин махна с ръка към огледалото до вратата. Обективът беше хитро вграден в рамката. Даниела се наведе, проследи кабела и бързо откри видеомагнетофона, монтиран под умивалника. Извади касетата и я постави на плота редом с другата.

— Нямаше нужда да си правите този труд — промърмори Лантин. — Тая машинка изобщо не работи.

— Не съм изненадана — сви рамене Даниела. — По-добре го махнете оттам, мястото е прекалено влажно.

Размениха си продължителни погледи, после Лантин усети миризмата на разтопеното масло и рязко се обърна към печката.

— Нямах намерение да правя запис на нашия разговор — промърмори той. — Проявявате прекалена подозрителност.

— Няма такова нещо — отвърна тя, надзърна зад рамото му и проследи сръчните действия на пръстите му върху тестото: — Къде се научихте на това?

— Мама — кратко отвърна той и прибави няколко капки студена вода. — Тук някъде сигурно се търкаля готварска книга, но блините човек трябва да си ги меси сам.

Хапнаха на масата в кухнята, съвсем неофициално, като мъж и жена. Но храната беше далеч от обикновената скромна вечеря: блините от пшеничено брашно бяха поднесени с черен хайвер и разтопено масло, водката в кристалната каничка беше леденостудена. Даниела остана с впечатлението, че празнуват нещо, в главата й изведнъж се появи една неотдавна прочетена статия. В нея се твърдеше, че първата стъпка на американките към сърцето на избрания мъж неизменно включва поднасянето на любимата му храна…

Познаваше силата на тялото си, знаеше какво е въздействието му над мъжете. Не можеше да бъде другояче, тъй като тя беше една изключително прагматична жена. Опозна предимствата на тялото си още съвсем млада, душата й беше изпълнена с решимост да ги използва докрай, за да изкачи трудните стъпала на бюрократизираното съветско общество.

Даниела не беше лека жена, тя просто използваше секса както умните мъже около нея използваха своите връзки и влияние. Бързо открила, че никой от тях не е склонен да се довери на умствените й способности, тя прибягваше до гъвкавото си тяло и пак постигаше това, което иска да им внуши.

Така беше постъпила с Карпов, така беше постъпила и с полковник Валентинин, и с лейтенант Толчин преди него. Беше убедена, че методите й ще имат успех и при Юри Лантин, но веднага си даде сметка за доста по-различната обстановка, в която се намираше. Именно към тази обстановка се беше стремила в продължение на години, но присъствието й тук бе свързано и с огромни рискове.

— Трябва да ме поздравите — промърмори Лантин след богатата вечеря, вече успял да поднесе гъстото и ароматно турско кафе, което Даниела много обичаше. Случайност ли беше това, или част от програмата? — Нашата марионетна война с Китай се развива изключително успешно.

— Имате предвид сблъсъците с виетнамците в граничните райони на провинция Юнан?

Лантин бавно кимна с глава.

— Тази сутрин агенция „Синхуа“ излезе с нова декларация срещу „въоръжените провокации“ и предупреди, че към района се насочват нови тридесет дивизии от Китайската народна армия.

— Да разбирам ли, че това е ваша заслуга?

— Карпов несъмнено би казал, че заслугата е негова — усмихна се Лантин. — Но идеята действително беше моя. Както и една друга — да изпратя в Япония екип на отдел С със задачата да ликвидира Ничиреншу.

Даниела се задави, изпита усещането, че обилната храна се качва обратно в гърлото й. Сърцето й лудо заблъска.

— Вашата заповед беше да изпратя екип на КВР, който да наблюдава отблизо действията на Ничиреншу — прошепна тя, правейки отчаяни опити да възстанови спокойствието си. — Карпов знае ли какво сте сторили?

— Карпов е… как го казваха западняците?… В малкото ми джобче… Достатъчно му е да се кичи с ордени и парадни униформи, да има няколко копейки в джоба си… — на лицето на Лантин се появи широка усмивка. — Изпийте си кафето, Даниела. Наистина е добро. — Напълни отново чашата си, тишината се нарушаваше от тиктакането на старинен стенен часовник зад вратата, което изведнъж й заприлича на дишането на възрастен астматик.

— Значи се намесихте и поехте ръководството на един от моите екипи — установи след известно време тя.

— Просто направих малки корекции в програмата му — поклати глава той.

— При което пренебрегнахте началническите ми правомощия и ме направихте за смях!

— Нищо подобно, само им дадох няколко допълнителни указания.

Даниела изведнъж си даде сметка, че този разговор му е някак странно приятен.

— И всички са мъртви! — отсече тя с тон, в който нямаше никакво съмнение относно вината и отговорността за унищожените агенти.

— Така е — поклати глава той. — Просто не отчетох опасността от намесата на онзи американски агент.

— Джейк Мейрък.

— Същият — отвърна той и насочи поглед към тъмния прозорец. — Чудя се какво е търсил там… Даниела отказа да се хване на въдицата.

— Операциите на отдела са моя работа! — отсече тя и веднага установи, че точно това е отговорът, който Лантин беше чакал от нея. Ръката му се спусна под масата и се появи обратно с някакъв предмет.

— Да разбирам ли, че и това е ваша работа? — тихо попита той.

Даниела с мъка се въздържа да не извика. Света Богородице! Той разполага с шифъра на „Медея“!

Питър Енг чакаше в огромното мраморно фоайе на къщата на Андрю Сойър, издигаща се в полите на планината над залива Шек-О-бийч. Построена в типично американски стил, сградата изобилстваше от солидни букови мебели и широки вградени гардероби. По стените бяха окачени картини от неизвестен художник. На една от тях беше изобразен Даниел Мартин Сойър — дядото на Андрю, облечен в ловен костюм и изправен на фона на любимите си планини във Вирджиния. На стената срещу него имаше огромен портрет на Бартън Сойър — бащата на Андрю. Той също беше с ловен костюм, но зад него се виждаха хонконгското пристанище Виктория и първите постройки на днешния квартал Колуун, появили се преди около седемдесет години.

Енг знаеше, че портрет на самия Андрю е окачен в кабинета му. На него той не беше облечен в ловен костюм, но за фон си беше избрал връх Виктория и това, макар и частично, спасяваше семейната традиция.

Енг трябваше да дискутира важни въпроси с домакина, но все още го караха да чака в хладното фоайе. След няколко минути чакълът на алеята пред входа пропука под гумите на тежка лимузина, той скочи от стола си и пристъпи към вратата.

Хвана дръжката и я отвори с дълбок поклон.

— Добър вечер.

— Добра да е и за теб, млади племеннико.

Във вестибюла пристъпи дребен китаец с торбест панталон и широко, зле скроено сако. Ярките му очички любопитно огледаха вътрешността на салона и се заковаха върху препарираната бизонска глава над вратата, която водеше към кабинета на Андрю Сойър.

— И това ли е една от противните традиции на „гуай лох“? — изви вежди той.

— Имаш предвид бизона ли, вуйчо? — това обръщение се използваше като знак на почит сред близки хора, които рядко са кръвни роднини. В случая обаче то можеше да се тълкува и буквално, тъй като двамата действително бяха вуйчо и племенник. — Това животно се въди в Златните планини. Бащата на уважаемия мистър Сойър го застрелял още като юноша. Взел го със себе си, когато се преселил тук, преди близо сто години…

— Трофей, значи — промърмори с едва доловима погнуса Достопочтения Чен.

— При тях това е свързано с доказателство за мъжественост — поясни Енг. — Подобни ритуали се срещат и на други места по света…

Черните, подобни на копчета очички на Достопочтения Чен се спуснаха към лицето на Питър Енг.

— Но „чуждестранните дяволи“ си остават „чуждестранни дяволи“, нали така, млади племеннико? Продължават да трупат пари в банките, продължават да разсъждават като животни. За съжаление ние имаме нужда от тях… — очите му отново се насочиха към трофея: — Никога не забравяй как гледат на нас. Точно като на този трофей, нали? Изгарят от желание да ни препарират и окачат в спалните си…

— Я ми кажи, млади племеннико, докога ще скланяме глава и ще се примиряваме с робството? Не е ли по-добре да се откажем от този живот? — очите му ярко запламтяха. — Никога не забравяй, че си китаец, синко!

— Аз съм шанхаец, точно като теб — поклати глава Енг. — Но какво да кажем за кантонците, за Чиу-чоу? Те са…

Нямаше смисъл да продължава. Достопочтения Чен изрази отношението си кратко, но ясно — обърна се и се изплю в ъгъла.

— Ето защо сме роби, вуйчо — упорито добави Енг. — Защото сме разединени. Ако китайците се сплотят, те…

— Никога! — прекъсна го мрачно Достопочтения Чен. — Тази идея е обречена. Шанхайци, кантонци и Чиу-чоу никога не могат да работят заедно, просто защото не си вярват. — Никога! — повтори на глас той.

— Уважаемият господин Сойър те очаква — склони глава Енг.

— Ще ти кажа нещо, млади племеннико — промърмори Чен. — Едва ли щях да бъда тук, ако този „гуай лох“ Сойър не беше се появил на последната ни среща в Макао.

— Работим заедно, вуйчо. „Грийн Панг“ и „Сойър & синове“ трябва да търсят взаимната изгода, но едновременно с това трябва и да се подкрепят.

За момент Достопочтения Чен замръзна от гняв. Дали този хлапак Питър Енг не ме учи на маниери, скръцна със зъби той, но после отхвърли тази мисъл. Младежът просто е верен служител на Андрю Сойър и в това няма нищо лошо. Дълбоко в себе си Чен не приемаше подобно отношение на китаец към „гуай лох“, но нямаше друг избор, освен да се примири. На всичкото отгоре Енг беше прав: съюзът между тях действително носеше взаимна полза. Затова няма смисъл да се държи толкова остро. Отдавна се беше научил да се усмихва, докато сърцето му оставаше каменно.

— Нали затова приех предложението ти? — направи се на учуден той. — Но не очаквай да променям мнението си. Всички сделки между моята триада и „Сойър & синове“ ще се осъществяват единствено чрез теб.

Андрю Сойър ги очакваше в просторния си кабинет. Изправен на крака, той направи дълбок поклон и побърза да предложи на Достопочтения Чен най-удобното място в помещението — собствения си тапициран с кожа стол. Той се намираше в единия от ъглите на челно място сред гарнитура от удобно канапе и ниска масичка с бронзови крачета.

— Много съм доволен, че ми отделихте от времето си, Достопочтени Чен — проговори Сойър, който умишлено използваше шанхайския диалект. Наблюдавайки скованата усмивка на китаеца, той си даде ясна сметка, че предстоящият разговор няма да е от лесните. Сипа уиски „Джони Уокър“ по чашите, предложи лед, но всички отказаха.

Вътрешно доволен от богатия избор на напитки върху спомагателната масичка, Достопочтения Чен остана хладен към любезния прием на домакина. Широко известен е фактът, че „чуждестранните дяволи“ не притежават истински добри маниери, и макар да нямаше почти никакви персонални контакти с този Андрю Сойър, той не допускаше, че макар и тайпан, домакинът му може да бъде по-различен от останалите.

Отпи една глътка и направи опит да се отпусне. Не беше лесно, тъй като в присъствието на „чуждестранните дяволи“ винаги се чувстваше притеснен. Никога досега не беше се доверявал на чужденци, за разлика от своя млад племенник. Но той е китаец, при това роднина. На него поне можеше да се довери.

— Позволих си волността да приготвя лека закуска — продължи Сойър. — Не обичам да обсъждам важни въпроси на празен стомах. Според мен гладът пречи на ясното мислене.

— Точно така — съгласи се с неудоволствие Достопочтения Чен. Колко пъти беше казвал това на синовете си? Да научиш нетърпеливите младежи на истински бизнес е една от най-трудните задачи на този свят.

Сойър се извърна към блестящия с никелираните си части бюфет, заемащ почти една четвърт от огромното помещение. След миг се върна при гостите си с табличка, върху която апетитно димяха задушени бамбукови връхчета.

— „Дим сум“ — установи Достопочтения Чен, без да издава изненадата си. — Доста рядко блюдо за този час от денонощието.

— Точно така — съгласи се Сойър. — В ресторантите винаги ги поднасят мазни и претоплени, затова разчитам единствено на личния си готвач.

Отлично знаеше как да се държи в компанията на китайци и беше убеден, че усилията му по отношение на „дим сум“ ще бъдат оценени по достойнство.

Когато предложи това меню на своя помощник, Енг даде да се разбере, че е готов да се заеме с приготвянето и сервирането, но Сойър категорично отказа.

— Питър, най-важното е аз лично да сервирам на Чен — посочи той. — Достойнството ми няма да пострада, а той несъмнено ще бъде поласкан. В крайна сметка ние го поканихме тук, на чужда за него територия. Не му е било лесно да приеме…

Започнаха да се хранят и Сойър мислено се поздрави за правилния избор на поведението си. Наблюдавайки несъразмерните дрехи на дребничкия мъж, той с мъка потисна усмивката си. Настанен в огромното кресло, той изглеждаше още по-незначителен. Изпита странното чувство, че Достопочтения Чен е кукла, на която е вдъхнат живот с помощта на някакъв непознат алхимичен процес.

Спомни си коледната приказка без край, която му разказваше баща му. Чакаше я цяла година, изгаряше от нетърпение да чуе продължението. Постепенно приказката се превърна в най-важната част на празника, далеч по-желана дори от подаръците, които го чакаха под богато украсената елха.

Сега му се струваше, че Достопочтения Чен е герой именно от нея — „Орехотрошачката“… Вече не помнеше почти нищо от фабулата, нито пък имената на героите. Изведнъж му стана тъжно. Ако дъщеря му беше оцеляла, той несъмнено щеше да й разказва тази приказка и всяка Коледа щеше да си спомня нови и нови подробности. Така магията й щеше да остане вечно жива…

Приключиха с крехките „дим сум“ и преминаха на добре сварени оризови топчета, увити в млади листенца от лотос. По традиция с тази храна се поднасяше и чай от хризантеми.

Достопочтения Чен облиза устни и се оригна — сигурен знак, че е останал доволен от качеството на храната. Вдигна очи към Андрю Сойър и колебливо си помисли: „Може би пък съм сгрешил с тоя… Защото маниерите му са наистина впечатляващи.“

На лицето му бавно се появи усмивка — този път топла и искрена.

— Това не ми харесва — каза Сойър, след като изпрати Достопочтения Чен.

— Кое, тайпан?

— Нищо не ми харесва.

Енг вече беше успял да му предаде за срещата си с Тцун-Трите клетви.

Сойър крачеше из библиотеката и леко докосваше вещите в нея: ъгълчето на филигранната рамка върху бюрото, кожената подвързия на „История на гражданските войни в света“ от Брус Катън, ахатовото преспапие. Като повечето американци и той мислеше по-добре, когато се движи.

— Мислех, че искате участие в „Пак Ханмин“ и „Кам Сан“ — промълви Енг.

— Може би — сънливо проточи Сойър. — Може би…

— Е, тогава решавайте. Разполагате с всички детайли от предложението на Тцун-Трите клетви, което ми се струва съвсем почтено.

— И наистина е такова — отвърна Сойър. В очите му за миг се отрази меката светлина на настолната лампа. Краката му потъваха в дебелия персийски килим, произведен преди повече от двеста години. — При положение, че човек желае да инвестира почти два милиарда долара в бъдещето на Хонконг.

— Но ако ние не желаем това, би трябвало да последваме „Матиас Кинг“ и да се изнасяме оттук — отбеляза Питър Енг.

Сойър прекрати обиколката си.

— Да разбирам ли, че ти си за тази сделка?

Почти усети свиването на раменете на другия, макар да не можеше да го види в здрача на стаята.

— Нали това искахме? „Стисни шанса за гушата“ — така гласи една стара китайска поговорка…

— Знам тази поговорка — въздъхна Сойър и възобнови обиколките си. — Знам и една друга, американска: „Дай на човека достатъчно дълго въже и той ще се обеси с него.“

— Какво означава това?

— Означава, че всяка минута на този свят се ражда по един глупак — отвърна сериозно Сойър.

— Мислите, че Тцун крие нещо за „Пак Ханмин“?

— Или за „Кам Сан“. В случая разликата е без особено значение.

— Какво ви кара да мислите така?

— Ако имах точен отговор на този въпрос, несъмнено щях да те пратя да натрупаш бързо богатство, Питър… — Сойър въздъхна и поклати глава: — Тцун ни го предлага прекалено лесно…

— Причините му са съвсем разумни.

— Естествено. Иначе балонът веднага ще се спука. Такива оферти трябва да изглеждат както законни, така и съблазнителни. Но всичко се развива прекалено бързо. Нямаме време за задълбочен размисъл. Той иска да скочим, да вземем емоционално решение, подчиняващо се Бог знае на какво… Алчност, завист… Тук има нещо гнило.

— Жалко, че нямаме възможност да им хвърлим по един по-внимателен поглед — кимна Енг. — Така нещата значително биха се опростили.

— Честно казано, не ме е грижа какво става в „Пак Ханмин“ и „Кам Сан“. Ето какво ще направиш… Минава полунощ, но въпреки това ще позвъниш на Тцун и ще му кажеш, че се отказваме. Ако почне да те разпитва защо, просто ще се извиниш и ще затвориш.

— А после? Слагаме точка, така ли?

— Не веднага — отвърна Сойър и се отпусна в любимото си кресло от мека обработена кожа. — Ще изчакаме да видим дали отново ще ни потърси. Доколкото съм осведомен, неговото време изтича утре сутринта, до отварянето на борсата. Ако никой не купи акциите на „Матиас Кинг“ в проекта „Кам Сан“, с него ще бъде свършено. Няма да има друг изход, освен да пусне акциите на „Пак Ханмин“ на пазара. Ако наистина стане така, ние можем да ги изкупим евтино, далеч под цената, която ни предлага в момента…

— А ще го сторим ли, след като твърдите, че има нещо гнило?

— Говоря за конкретната сделка, а не за евентуалните последици от нея. В крайна сметка ние не знаем почти нищо за сделките и управлението на „Пак Ханмин“. Докато по отношение на „Кам Сан“ имаме твърдите гаранции на Пекин. Правителството на Китай едва ли ще си позволи да провали една сделка, която е от жизнено значение за страната.

— Но той няма да я изпусне — възрази Енг. — Просто не може да си го позволи.

— Но не може да си позволи и това, което го очаква на борсата утре сутринта.

— Това са само предположения.

— Но дяволски вероятни предположения, Питър.

— Не разбирам.

— Не се безпокой — засмя се Андрю Сойър. — Убеден съм, че и Тцун се чувства като теб.

— Влиянието на КВР не се простира чак толкова далеч — отбеляза Лантин. — И затова искам да знам какви игри играете с китайците.

Книжката с шифъра плуваше пред очите на Даниела. Какво би станало, ако татко беше разбрал за тайния живот на мама, запита се тя. Какво ли наказание щеше да й измисли?

Лантин взе книжката и се изправи.

— Веднага след като моите хора откриха този код, аз го изпратих за анализ при един познат, който работи в Психиатричния институт „Сербски“. — Имаше предвид клиниката за душевноболни, в която КГБ обработваше шпиони и дисиденти. — Разказах му къде и при какви обстоятелства е бил открит този документ, дадох му пълна представа за общата картина. Едва след това го попитах защо… — палецът на Лантин гальовно докосваше корицата на кодовата книжка. — И знаете ли какво отговори той? Че вие несъзнателно сте се стремяла да бъдете разкрита! — Високата му фигура се отдели от прозоречния перваз, очите му се заковаха в нейните: — А аз ще отида още по-далеч — вие сте била убедена, че ще ви разкрият само ако някой по-умен от вас намери място в споменатата картина!

— Ясно е, че не се страхувате от Карпов и преценката ви е била правилна. Той никога не би стигнал до подобни разкрития. Дори не би се сетил да ги търси.

— А вие защо ги потърсихте?

— Защото при първата ни среща във вашия кабинет веднага забелязах нещо особено у вас… Нещо, което Карпов е пропуснал да забележи, особено след като е започнал да спи с вас…

— Това са мъжки фантасмагории! — отсече Даниела. — Не сте забелязали нищо подобно, всичко е плод на развинтеното ви въображение.

— Научих доста неща на вашата дача — усмихна се Лантин. — Преди всичко, че поддържате интимни отношения с Карпов. А после и това… — Кодовата книжка помръдна между пръстите му.

— Как я открихте? — не можа да се стърпи Даниела.

— Чрез майка ви — разшири се усмивката на Лантин.

— Как така чрез майка ми? — хладно го изгледа тя.

— Тя е имала нужда от скривалище за своята тайна… За иконата си.

— Знаете за религиозните й убеждения?

— Разбира се. Отбелязани са в досието й.

— Защо тогава никой не я закачаше?

— Заради вас, Даниела. За нас вие винаги сте била от първостепенно значение и не крия, че заслуга за това носи Карпов. Той искаше да бъдете щастлива и правеше всичко възможно да запази връзката ви с майка ви. Ако бяхме я репресирали като вражески елемент, вие положително щяхте да се обърнете срещу нас.

— Тя не беше враг! — гневно го погледна Даниела. — Тя обичаше Русия!

— Обичаше една друга Русия — поправи я Лантин. — Не нашата.

— Защо го изтъквате едва сега?

— Просто ви обяснявам как успях да открия тази книжка.

Това е лъжа, въздъхна в себе си тя. Той просто иска да ми покаже, че ме държи в ръцете си.

— Когато човек има тайни, той неизбежно се подлага на риск — продължаваше Лантин. — Тайните са силно оръжие само докато са притежание на собственика си. Но когато бъдат разкрити, те често имат ефекта на бумеранг.

На практика тя имаше намерението да сподели с Лантин част от тайната на „Медея“. Просто защото искаше да се отърве от Карпов, който започваше да тежи като воденичен камък на шията й. Той вече пречеше на кариерата й, тъй като искаше да я задържи там, където е, за да може да се ползва от нея. Но тя отдавна беше надраснала сегашната си позиция и гледаше далеч напред. Желаеше доста повече от това, което можеше да предложи Карпов.

Стана й криво, че Лантин сам се е добрал до материалите, които имаше намерение да му предостави. Това разваляше всичко. В устата й се появи горчив вкус, изпита погнуса от начина, по който всички около нея се опитваха да я използват. Напразно се беше заблуждавала, че държи козовете в свои ръце — на практика те винаги се оказваха в мъжете, с които беше свързана. Битката беше предварително обречена на провал. Сега най-важното е да се присъедини към победителите.

Нямаше какво повече да губи и се приготви да победи този мъж в собствената му игра. Разказа му за „Медея“ толкова, колкото счете за необходимо, наблягайки главно върху вътрешните борби в китайското правителство. Инстинктивно усещаше, че подобна информация ще бъде от първостепенен интерес за него.

За награда получи положителен отговор. Той пожела да продължава в поетата посока, пренебрегвайки хонконгския проблем. Очевидно беше твърде заинтригуван от игрите в Пекин.

— „Медея“ има ли представа коя фракция ще победи? — попита той, след като Даниела приключи с краткото си изложение.

— Все още не е сигурен.

— Това е важно, бих казал — дори критично — отбеляза той. — Ако успеем да получим предварителна информация за печелившата групировка в Пекин, ние спокойно можем да разширим започнатата марионетна война. Знаем ли кои са, лесно ще ги поставим под контрол. Просто като им дадем това, което искат. Ще станат кротки като магаренца, на които даваме моркови…

Даниела слушаше и наблюдаваше блясъка в очите му под полуспуснатите клепачи. Трябваше да разбере какви са стимулите на този човек, в противен случай беше загубена. Той не само разполагаше с далеч по-голяма власт от нея, но беше и мъж. Даваше си сметка, че мнението му за нея едва ли се различава от това, което имаше за Карпов. И тя беше в малкото му джобче… Това положение трябваше да се промени. Не с думи, а с нещо друго — далеч по-убедително.

Стана й премина в дневната. Беше обзаведена с тежки кожени мебели, тапетите бяха тъмни, по мъжки сдържани. Атмосферата беше мрачна. След кратката си инспекция Даниела вече беше сигурна, че в този дом няма трайно женско присъствие. Интересно, промърмори си тя. Какви ли са сексуалните му навици? Вече знаеше, че обича да манипулира хората, да открива слабите им места и да се наслаждава на парализата им.

Напомняше й за един зъболекар, при когото беше ходила като момиче заедно с майка си. Излъга, че му се е свършил новокаинът и буквално поглъщаше виковете й, докато бъркаше с бормашината в дупката на зъба й. Още тогава Даниела забеляза издутите му панталони, но години по-късно разбра смисъла на този акт.

Сега в душата й се промъкна подозрението, че Юри Лантин е точно като онзи зъболекар. Реши да го провери чрез кодовата книжка и каза, че си я иска обратно. Разбира се, той отказа. Но тя настоя. Той отново отказа. Не й беше в характера да се моли, освен това не искаше да засилва подозренията му. Затова скочи отгоре му и силно го зашлеви.

Лантин я удари с книгата и тя политна към лавиците на стената. Без да спира нито за миг, той скочи напред, сграбчи предната част на блузката й и рязко дръпна. Платът се разкъса и гърдите й изскочиха навън. Както обикновено, тя не носеше сутиен.

Присвила очи, Даниела наблюдаваше реакцията му. Гърдите й бяха много хубави и тя отлично го знаеше. Тялото й се изви назад, от устата й излетяха тихи хлипове.

Ударът върху гърдите й беше толкова силен, че тя нададе неволен вик. Той пусна книгата и впи пръсти в зърната, болката й му носеше очевидна наслада.

Едната му ръка се плъзна надолу, промуши се под коланчето на полата и напипа бикините. Дръпна я рязко към себе си, устните му се впиха в гърдите й. Действаше грубо, но Даниела изпита огромно удоволствие. Не го показа, разбира се — това би разрушило илюзиите му.

Той я желаеше. Мислите му бяха близо до изнасилването, но ситуацията не беше такава. Просто защото Даниела му го позволи. Беше й приятно да играе ролята на безпомощна жена, освен това усети как тялото й тръпне от възбуда.

Тя искаше да бъде обладана, да усети тръпката на необузданите чувства, вълнението от измяната и опасността.

Когато видя високото му мускулесто тяло освободено от дрехите, когато усети наедрялата му мъжественост в слабините си, тя вече беше готова. Пожела да се слее с тази мъжествена сила, да стане частица от нея.

Всеки стон, който се изтръгваше от гърлото му, всеки гърч на голото му тяло, всяка тръпка в слабините му беше една малка победа за нея на това странно бойно поле. А когато горещото му семе се стрелна на плътна струя дълбоко в нея, тя стегна вътрешните си мускули и потъна в омайните тръпки на собствения си оргазъм.

После, почти несъзнателно, тя изведнъж разбра, че най-сетне е открила това, което цял живот беше търсила — неограничената власт и ключа към нея.

Джейк пожела да отиде сам в малкото жилище. Микио не възрази, макар вътрешно да беше убеден, че това е пълна глупост.

— Поне я изчакай на улицата — загрижено рече оябунът. — Ще паркираме отпред една от моите коли и ще я вдигнем мирно и тихо в момента, в който се появи. А след това ще разговаряте на някое тихо и спокойно място.

— Няма да стане — поклати глава Джейк. — Отмъкнем ли я от улицата като обикновен престъпник, нищо няма да науча от нея.

— Но той би могъл да те чака вътре — предупреди го Микио. — На негово място бих постъпил точно така.

— Всичко, свързано с Ничиреншу, носи рискове — отвърна Джейк. — А в случая просто нямам друг избор.

Микио се ядоса не на шега. Не толкова от думите на Джейк, колкото от прекалената загриженост, която проявяваше за безопасността му.

— Притежаваш прекалено анахронично чувство за чест, особено пък за един „гайжин“ — промърмори той. — Сякаш си самурай, отдал живота си на Токугава…

Ръката му бавно се повдигна, в дланта лежеше автоматичен пистолет с късо дуло, блестящ като някакъв странен бръмбар.

— Домо, Микио-сан — усмихна се Джейк и поклати глава: — Това не ми е необходимо.

Свечеряваше се. Токийските улици бяха задръстени от хора, които бързаха да се приберат навреме за вечеря.

Джейк се отби в някакъв магазин и купи една прясна риба, която помоли да му увият в лист предварително приготвена и доста плътна оризова хартия. После подаде на продавача седем книжни канапчета в червено и бяло, с които да стегне пакета. Човекът беше възрастен и разбра какво се иска от него. Ако беше по-млад, положително трябваше да му дава обяснения.

В горния десен край на пакета прикрепи „аваби“ — нещо като етикет във формата на ухо, който по стара традиция се слагаше върху подаръци и означаваше пожелание за дълголетие.

Тикна пакета подмишницата си и забърза към малкото апартаментче. В този час на денонощието беше напълно безсмислено да търси свободно такси. Дори и да откриеше такова, неизбежно щеше да потъне в безнадеждното задръстване по улиците на Токио. А не му се искаше да бъде смачкан като сардина в някой от вагоните на метрото.

Стигна пред входа и вдигна глава. Предварително беше разучил кои са прозорците на апартамента й. После бавно обиколи блока. Микио се беше погрижил да го снабди с цялата налична информация за разположението му. Прозорците светеха. Това означаваше, че може и да го очакват. Джос, сви рамене той, върна се обратно и потъна във входа.

Качи се в малък асансьор, който бързо го издигна до етажа. Затвори вратата зад гърба си и бавно тръгна по дългия коридор. Стъпките му отекваха в тишината.

Спря пред вратата и се ослуша. Грохотът на уличното движение се чуваше някак приглушено, сред него странно отекна сирената на самотна баржа. Зад околните врати се долавяха обичайните шумове. Последните остатъци от дневна светлина бързо се топяха, мястото им още по-бързо заемаха разноцветните отблясъци на неоновите реклами. Тъмнината нямаше място тук, сред огромната метрополия.

Откри, че му е необичайно топло, ударите на сърцето му бяха по-силни от звуците на града. Защо усеща пулсацията в средата на гърдите си? Направи няколко дълбоки вдишвания и издишвания, за да се концентрира.

Челото го засърбя, неволно вдигна пръст да се почеше. И установи, че пръстът му е мокър от топла пот. Близна го с език, сякаш искаше да се увери, че това наистина е соленият секрет на тялото му.

Гледаше право пред себе си, в блестящочерната полирана повърхност на вратата. За момент му се стори, че вижда отражението си в нея. Потръпна и изведнъж разбра, че е уплашен. Дясната му ръка бавно се повдигна към звънеца, очите му я наблюдаваха някак учудено — сякаш принадлежеше на друг човек.

За миг не чуваше нищо, освен ударите на сърцето си. Грохотът на трафика се стопи, изчезнаха тъжните вопли на товарните баржи по реката. След секунда всичко ще бъде безкрайно различно, защото той ще има отговор на множеството въпроси, които го измъчваха.

Вратата рязко се отвори.

— Да?

Отражението му беше изчезнало.

— Камисака Танаба?

— Хай.

Той стори нисък поклон.

— Името ми е Джейк Мейрък. Стар познат на Ничиреншу.

Успя да зърне тъмните пламъчета на страха в очите й. Дали Ничиреншу не е вътре?

— Кой сте вие?

Беше облечена в яркозелено кимоно с ръбчета от фина дантела, под яката и ръкавите се виждаха краищата на бельо в доматен цвят. На краката й имаше леки снежнобели „таби“ от корково дърво. Дали винаги се облича така, когато е сама, запита се Джейк.

— Донесох ви подарък — промълви той и протегна пакета. Пипалата на психиката му се протегнаха навътре, зад гърба на младата жена, търсейки признак за присъствието на Ничиреншу. — А подаръци носят само приятели…

Тя го гледаше така, сякаш очакваше лицето му всеки миг да избухне в пламъци.

— Мъжът, когото споменахте, няма приятели! — с мъка разлепи устни тя. — В това съм абсолютно сигурна.

— Не съм казал, че съм негов приятел — усмихна се Джейк, после настойчиво добави: — Моля ви, наистина трябва да поговорим!

Тя се поколеба за миг, после протегна ръка за подаръка и отстъпи крачка назад с официален поклон. Джейк се наведе да събуе обувките си.

Напрегнал мускули, той запази бойната стойка на тялото си с леко свити колене. Краката му светкавично се раздвижиха, центърът на тежестта му остана ниско в стомаха — мястото, което се нарича „хара“. Плъзна се с дясното рамо напред, очите му с един поглед обхванаха миниатюрната кухничка, нишата за спане със снежнобял футон, банята. Апартаментчето беше празно.

Върна се в коридорчето, откъдето младата жена го наблюдаваше, неподвижна като статуя.

— Трябваше да бъда сигурен — поклони се отново Джейк. — Сумимасен, Танаба-сан.

В очите на Камисака се появи смайване. Чужденците в Япония казват благодаря само с широко разпространения израз „домо аригато“, докато „сумимасен“ се използва рядко дори от кореняците. Почти невъзможно е да се даде точен превод на тази думичка, която освен „благодаря“ изразява и още куп други неща: извинение за получена услуга от непознат, чувство за дълг, невъзможност да се отблагодариш в момента за направената услуга…

— Бихте могли просто да ме попитате — промълви тя.

Интересът на Джейк се повиши. Камисака беше облечена като гейша от предвоенните години, но говореше като всяко съвременно момиче в Япония. Ако беше спестила думите си, той положително би я взел за вярна самурайска съпруга, сякаш изскочила направо от епохата Едо. За това несъмнено щеше да допринесе и фактът, че тя не отвори подаръка си пред него. Така изискваха древните традиции. Подаръците се отварят в уединение, за да се избегне завистта на околните и евентуалното разочарование от избора на човека, който ги прави…

— Искате ли чай?

Очите й му казаха, че продължава да се тревожи. Това беше напълно разбираемо.

— Благодаря, с удоволствие.

Седнаха един срещу друг, разделяше ги ниска масичка от ебонитово дърво. Обсипана с фина дърворезба, тя беше прекалено елегантна за такова скромно жилище. Камисака умееше да поднася чай. Заедно с ароматната течност предложи оризови сладкиши и „тофу“.

— Ще ми простите ли, ако ви задам няколко прями въпроса? — попита той.

— Сам ще прецените дали ще ви простя, или не, Мейрък-сан.

Този отговор му даде необходимата пауза. Винаги трябва да преценяваш качествата на опонента си, учеше го Фо Саан. И не забравяй, че подцениш ли го в началото, никога няма да поправиш допуснатата грешка.

Но Джейк беше много далеч от мисълта да подценява Камисака. Макар и млада, тя вече успя да му покаже умствените си качества. Душата му се изпълни с неволно уважение към нея, а и към Ничиреншу. Защото в крайна сметка тя беше неговото момиче.

— Кога за последен път се видяхте с Ничиреншу? — започна той.

— Според мен първо трябва да ми обясните причината за такъв прям въпрос — усмихна се тя.

— У Ничиреншу има една вещ, която ми принадлежи. Късче кехлибар, оформено като задната лапа на тигър. Взел го е от съпругата ми, която почина…

— О, съжалявам! Наскоро ли почина?

— Миналата седмица — отвърна Джейк и неволно започна да пресмята. Колко дни изминаха оттогава, по дяволите? Какво ми става? — Тя е била с Ничиреншу… — механично отбеляза болката в очите на момичето и изведнъж си даде сметка, че я беше причинил напълно умишлено. Засрами се от себе си. Защо си отмъщава на това чисто създание? Какво общо има то с неговите гняв и мъка?

— Сега разбирам защо изглеждате толкова изтощен — изненада го отново тя. — Бузите ви са хлътнали, под очите ви има торбички. Като ви видях на прага, имах чувството, че сте маратонец на края на силите си…

Колко елегантно, въздъхна в себе си Джейк и усети как бузите му пламват. Това момиче притежава не само пъргав ум, но и изтънчено възпитание.

— Наистина съм уморен — чу се да казва той, а гласът му прозвуча така, сякаш идваше от далечния край на тесен тунел. — А в моя бизнес това е сериозна предпоставка за злополука.

— Значи бизнесът ви е лош — отвърна тя и допълни малките чашки. — Имах чичо с подобен бизнес на вашия… Много го обичах. Отрупваше ме с подаръци, беше в състояние да разсее и най-мрачното настроение. Но умря, при това съвсем внезапно. От преумора, обясни баща ми, когато го попитах защо чичо Тейсо престана да идва у дома… — очите й станаха топли и изпълнени със съчувствие. — Не бих искала това да се случи и е вас…

— Е, какво толкова? — промърмори той, изпълнен с необяснимо самосъжаление. — Вие дори не ме познавате…

Камисака седеше напълно неподвижно и това още веднъж подчерта безупречните й маниери.

— Според мен животът ви е накарал да свикнете с емоциите — тихо промълви тя. — И това е тъжно. Нима толкова малко вярвате в човечността, че подозирате в лъжа всекиго и всякога?

Думите й бяха лишени от агресивна острота, прозвучаха тихо, мелодично и някак успокоително. И именно затова Джейк се замисли над тях. Даде си сметка, че е права, че той наистина живее сред паяжината на постоянни лъжи. И този начин на живот беше принудил сърцето му да закоравее. С тръпка на ужас проумя, че от доста време насам не е в състояние да прави разлика между истина и измислица. После разбра и нещо друго — клокочещият в душата му гняв е предизвикан от красотата и топлината на тази жена. Жената на Ничиреншу…

А Мариана — неговата жена, е студена като лед. И безвъзвратно загубена…

— Аз не бих… — замълча, изпитал затруднение да изрази чувствата, които го вълнуваха. — Признавам, че сте съвсем различна от това, което очаквах да видя…

— А какво очаквахте? — усмихна се тя. — Може би да ви забия нож в гърба?

Той замълча и това беше достатъчно признание за правотата на думите й.

— В душата ви се таи насилие.

— В душата на Ничиреншу също — тръсна глава Джейк.

Пазарлъкът започна.

— Не твърдя, че го разбирам изцяло, нито пък, че съм напълно доволна от нашите отношения — въздъхна тя. — Но той е самурай, един истински анахронизъм… Би се чувствал далеч по-добре в света на миналото… Затова му прощавам всичко.

— Дори убийствата?

— Аз изповядвам будизма и не мога да толерирам отнемането на човешки живот — погледна го право в очите Камисака. — Но съм достатъчно гъвкава, за да зная отговора на подобен въпрос и да се примиря с него.

— Но вие живеете с него! — възкликна Джейк. Усети как започва да се дразни от спокойния глас и сдържаните маниери на тази жена. — Спите в едно легло с него, готвите му, обслужвате го! Нима не разбирате, че сте му отдала душата си, за Бога? Как можете да го правите, когато прекрасно знаете с какво се занимава извън тези стени?

— А как мога да живея, когато прекрасно зная колко несъвършен е светът? — отвърна с въпрос Камисака.

— Това не е никакъв отговор!

— Приличате на онзи, който искал пълно съвършенство в градината си. Искате от себе си невъзможното, очаквате го и от другите. Съвсем естествено е да останете разочарован от тях, да живеете с чувството, че сте предаден. Но вие не сте предаден от хората около вас, Мейрък-сан. Вие сте предаден от собствените си морални критерии.

— Трябва да приемате света такъв, какъвто е. А не такъв, какъвто вие желаете да бъде. Душата ви е изпълнена с гняв също като неговата. Дълбок и неукротим гняв. Дали някога ще се освободите от него? Нямате представа колко различни ще бъдете… И вие, и той… — на лицето й се появи усмивка. — Ето, виждате ли? Желая доброто и на двама ви!

— Ние сме коренно различни! — гневно отвърна Джейк.

— Добре, той е убиец — погледна го сериозно тя. — А вие? Какво представлявате вие?

— Не съм тук, за да говоря за себе си!

— Разбира се. Това беше глупаво от моя страна… — Дали в очите й не се мярна ирония?

— Ще отговорите ли на въпроса ми?

— Вече ви отговорих, но вие вероятно не ме слушахте…

— Чух всяка дума, излязла от устата ви!

— Нямам предвид слуха, а сърцето ви, Мейрък-сан.

— Не започвайте с баналните проповеди — изсумтя той.

— О, сега вече разбирам! — извика тя. — Нещата губят смисъл, когато няма борба. Ако Ничиреншу беше тук, вие двамата щяхте да се вкопчите в борба на живот и смърт. И само след като успеете да го убиете, вие ще видите смисъла… Нали така? Ако бях истинска жена на самурай с остър „вакизаши“ под масата, вие несъмнено щяхте да сте доволен от това, което успеете да измъкнете от мен. Въпреки опасността да скоча и пронижа сърцето ви!

Джейк съзря съжалението в очите й и си даде сметка, че е абсолютно права. Наистина очакваше битка, дори се беше подготвил за нея. Никой в неговия свят не зачита лесните победи.

Неговият свят. Съвсем различен от света на тази млада жена срещу него, съвсем различен от света на Мариана. Защо? Защо се беше увил в мантията на безчувствеността? Това състояние се роди край реката Сумчун, циментира душата му, лиши го от почти всички качества, контото правеха добър оперативен агент. Превърна го в никой.

Спомни си за призрачното отражение на собственото си лице върху лакираната врата на Камисака. Да, това е той, от плът и кръв… Един неясен образ, един призрак… Сърцето му се сви от мъка, но остана някак кухо. Можеше да бие още много години, но щеше да си остане един бездушен механизъм, напълно лишен от емоции. Но Мариана е мъртва, какво тогава е значението на това разкритие?

С премрежен поглед проследи как Камисака бърка в ръкава си и поставя малък пакет върху полираната маса.

— Мисля, че това е ваше — простичко рече тя.

Тази жена притежаваше безценната дарба да не дава оценки, да не прави опити да наднича в душата на събеседниците си. Друг на нейно място положително би добавил нещо от сорта на: „Вероятно ще се въздържите да го отворите, въпреки уверенията ми, че няма да избухне в лицето ви…“ Но тя не каза нищо. Постави ръце върху масичката и застина. Джейк се загледа в бродерията на ръкава й. Зелено върху зелено, майсторски преплетени шарки, още по-майсторски внушения… Пръстите й бяха издължени и деликатни. И те, подобно на кимоното, излъчваха тайнствена сила…

Дълго седя абсолютно неподвижен като каменна статуя. В ноздрите му нахлуваше ароматът на тялото й, свеж като лятна нощ. Очите му бяха насочени в малкото пакетче, опаковано като за подарък. Във фината оризова хартия проблясваха тънки златни и сребърни нишки, които му напомниха за блестящите шнурчета, с които беше опаковал сватбения подарък на Мариана. Тя беше тази, която пожела да си разменят подаръци, сякаш ритуалът на бракосъчетанието не й беше достатъчен. Джейк едва сега започна да проумява защо му беше поискала това допълнително уверение за силата на чувствата му…

Най-накрая протегна ръка и започна да развива хартията. Отначало помисли, че Ничиреншу, колкото и невероятно да звучи това, изведнъж е решил да му върне липсващата част от „фу“. Защото в пакетчето наистина имаше късче кехлибар. Стилът на изработката не можеше да бъде сбъркан. Извърна го с лицето нагоре и изведнъж започна да трепери.

В ръцете си държеше главата и раменете на внушителен тигър. Част от същото произведение на изкуството — в това нямаше никакво съмнение. Вдигна го срещу светлината и внимателно се зае да изследва прозрачността и нишките на минерала. Да, това е същият тигър. Още една част от „фу“!

— Какво става, Господи?

С мъка потисна желанието си да изкрещи, преглътна и глухо попита:

— За пръв път ли виждате това, Камисака-сан?

Тя леко се извърна и кимна с глава. Самообладанието й го влудяваше.

— На кого е?

Гарвановочерната коса обвиваше бялото й лице в съвършен ореол. Очите й останаха бистри и спокойни.

— На Ничиреншу — отвърна. — Каза, че го е получил от майка си.

Но Джейк вече беше престанал да я слуша.

В понеделник Хонконг започна да се готви за посрещането на тайфун, родил се някъде над необятните простори на океана. Проверяваха се заслоните в пристанищата Козуей и Абърдийн, а също и по-малките, разположени по другите точки на острова. Във вътрешността обаче опасността беше друга, там стотици и хиляди бизнесмени очакваха със свити сърца камбанния звън, който щеше да оповести отварянето на борсата Хан Сей.

Паниката рязко нарасна в момента, в който по радиото официално съобщиха за оттеглянето на „Матиас Кинг“. Час след отварянето на борсата тя вече достигаше своя връх. Хората ясно виждаха как се сбъдват най-мрачните им предчувствия. Мнозина си даваха сметка, че ако обезценяването на ценните книжа продължи със същите темпове, в края на деня ще бъдат свидетели на неудържима верига от банкрути.

Неспокойни и изпълнени с ужас очи следяха екраните, върху които акциите на довчера процъфтяващи компании отбелязваха рязък спад, а после направо се сгромолясваха. Чифт от тези очи принадлежеше на Тцун-Трите клетви. Акциите на неговата компания „Пак Ханмин“ падаха с ужасяваща бързина, тъй като позициите й бяха силно разклатени от участието й в проекта „Кам Сан“ и отказа на Сойър да се включи на мястото на „Матиас Кинг“.

Вцепенен от тревога, Тцун се облегна в стола си на балкона на борсата и затвори очи. С мъка преглътна лепкавата топка в устата си и безмълвно прокле лошия си късмет. Нищо не можеше да направи, ръцете му бяха вързани. Беше получил нареждане да не търси повече Андрю Сойър, макар инстинктът да го предупреждаваше, че по този начин ще накара Сойър да се държи настрана.

Утрото потвърди това и той вече знаеше, че деловото предложение отправено към Питър Енг, е било чисто самоубийство. Оферти като тази, която беше отправил на Андрю Сойър, трудно, можеха да останат тайна в град като Хонконг. Защото залагането е единственото нещо на този свят, което китайците обичат повече от клюките.

От стремителния спад на „Пак Ханмин“ ставаше ясно, че някой от „Сойър & синове“ е споделил информацията за проекта „Кам Сан“ с останалите тайпани. Това обезценяване не можеше да се дължи единствено на съобщението за оттеглянето на „Матиас Кинг“.

„Пак Ханмин“ рухваше пред очите му и това без съмнение се дължеше на офертата, която беше отправил към Сойър. Не би трябвало да си позволява подобен ход, особено пък сам. Би било далеч по-разумно да си държи устата затворена, особено в момент като този. Но решението взе Резидента, вслушал се в чужди съвети. И резултатите бяха налице. За съжаление той се пържи на огъня, докато Резидента е далеч. По дяволите!

Направи опит да се успокои, но кратък поглед към екрана беше достатъчен за обратното. В рамките на по-малко от минута цената на акциите му беше паднала с нови два пункта. Не, това е невъзможно! Два пункта за толкова кратко време! Ако нещата продължават да се развиват с тези темпове, „Пак Ханмин“ скоро ще бъде принудена да обяви фалит!

Тцун стисна юмруци, приведе се напред и заповяда на брокера си да купува. Беше принуден да направи този ход, друг изход просто нямаше. Но ресурсите му бяха ограничени и скоро с потръпване и кратка справка в бележника си установи, че вече е купил всичко, което можеше да си позволи. Стомахът му се сви. Очите му неволно потърсиха върху екрана индекса на „Пак Ханмин“. Вече няколко минути цената оставаше без промяна. От отварянето на борсата беше изгубила седем пункта и половина, но в момента се държеше.

Започна да се поти и това беше лошо предзнаменование. Реши да не използва ленената кърпичка, която стискаше в ръка. Всички да вървят по дяволите, изръмжа в себе си Тцун-Трите клетви. Няма да проявявам слабост пред своите врагове!

„Пак Ханмин“ се държеше. Ако това е цялата ми загуба през този кошмарен ден, аз ще бъда истински щастлив, въздъхна в себе си той. „Ще запаля ароматични пръчици в семейната гробница и ще отправя благодарствена молитва към духовете на дедите си.“

Лудницата долу продължаваше. Тцун-Трите клетви гледаше в тълпата брокери с широко отворени очи, сякаш виждаше ада. През 1971 и 1972 също беше така, но тогава борсата „Хан Сенг“ вървеше нагоре, оборотът й се удвояваше всяка година. Сега обаче нещата се обръщаха. Процесът започна преди три години, когато Великобритания официално прие да върне колонията на Китай през 1997 година. Но началото беше бавно незабележимо, нямаше нищо общо със сегашната лудница.

Неудобният европейски костюм на Тцун започна да овлажнява подмишниците. Мразеше тези дрехи чувстваше се неудобно, когато под краката му беше твърда земя, а не потръпващата от леки вибрации палуба. Присви очи и отново погледна екраните. „Пак Хан мин“ продължаваше да се държи. Е, положението не чак толкова лошо, рече си той и изпусна дълбока въздишка на облекчение. Опасният момент може би вече и зад гърба ми…

Настъпи времето на изчакване. Силно подценени, акциите му бяха уязвими, особено ако се появи желаещ да ги изкупи наведнъж. Преди години той изкупи основния пакет на компанията „Ксиу Х. К.“ точно по този начин. Грабна го под носа на фамилията Ксиу, която се оказа с недостатъчно капитал за обратно изкупуване.

Сега си даваше сметка, че може да се окаже в същото положение. Преди три години веригата от магазини и складове на Ксиу изглеждаше апетитно парче, което впоследствие действително донесе немалко печалби за конгломерата „Пак Ханмин“. После обаче той получи заповед да ги продаде и да насочи капитали към Новите територии. Неразумно решение, рече си тогава той. Лишено от логика решение, тъй като веригата даваше огромна печалба. За разлика от пазара на недвижими имоти, който вече беше започнал да се свива от заплахата на приближаващата се 1997-а.

Съдба.

Всичко се върти в кръг, ако се замисли човек. Макар да притежаваше най-големия танкерен флот в света, Т. И. Чун имаше големи капиталовложения в банковото дело, рефинансирането на недвижима собственост и злато добива. От друга страна „Сойър & синове“ станаха най-големият производител в колонията след оттеглянето на „Матиас Кинг“, а „Файв стар пасифик“ беше лидер сред собствениците на недвижими имоти.

Всяка една от тези три компании можеше да прояви оправдан интерес към акциите на „Пак Ханмин“. Съвсем в реда на нещата би било някоя от тях да изкупи тези акции на сегашната им смешна цена, да спекулира с тях на борсата и да ги пусне за продажба, след като стойността им се повиши три, а дори и четири пъти. Другият вариант беше по-прост, но по-страшен: да ги задържи като своя собственост, принуждавайки „Пак Ханмин“ да изплати своя дял от проекта „Кам Сан“.

Тцун-Трите клетви скръцна със зъби. Очите го заболяха от взиране. Примигна няколко пъти и отново насочи поглед в екраните. Вече не знаеше какво му се иска повече — повишение или по-нататъшно понижение на неговите акции. И в двата случая нещата щяха да са неблагоприятни. Единственият му шанс беше запазването на сегашното ниво, разбира се, с допустимите леки отклонения.

По обед положението беше относително стабилно. Акциите на „Пак Ханмин“ очевидно бяха стигнали разумната долна граница и останаха там. Приличаха на тежко болен човек, чийто пристъп вече е овладян и шансовете му за оздравяване започват да нарастват.

Тцун-Трите клетви си позволи чаша чай и купичка сусамени макарони, които му донесоха направо в борсата. Цяла сутрин поддържаше телефонна връзка с кантората си и даваше онези делови нареждания, които обикновено идваха от борда на яхтата му.

В един и четвърт цената на акциите му се повиши с половин пункт и той отправи една безмълвна молитва към боговете. В крайна сметка май ще излезе, че съм действал правилно, въздъхна в себе си той. Огромните и навременни покупки на собствените му акции очевидно бяха отстранили конкуренцията. Желаещите да влязат в играта явно се опасяваха, че ще се сблъскат с наддаването му за всяка отделна акция, която биха желали да притежават. А ако той притежава достатъчно количество за да запази контролния пакет, нищо няма да му попречи да откаже изкупуването на останалите и така спекулантите ще претърпят сериозни загуби. Такава е същността на блъфа, усмихна се Тцун и започна да се отпуска. Най-лошото вече е зад гърба ми!

Телефонът, който го свързваше директно с мястото за наддаване, иззвъня малко след един и половина. Тцун бързо вдигна слушалката.

— Някой току-що купи петдесет хиляди акции на „Пак Ханмин“ — информира го брокерът му.

— Кой? — попита Тцун и усети как сърцето му пропуска един такт.

— Не знам. В момента проверявам…

— Обади ми се веднага след като научиш — заповяда Тцун и затръшна слушалката. Дано да е еднократна покупка, помоли се на боговете той.

Вече не можеше да остане на стола си. Приведен над перилата, той не отделяше очи от екраните. Котировките оставаха непроменени, но времето сякаш се разпадаше на отделни фрагменти с всеки удар на сърцето му.

Телефонният звън сякаш прободе мозъка му. Той подскочи и грабна слушалката. Пластмасовото покритие изведнъж стана мокро от пот.

— Да?

— Току-що бяха купени нови петдесет хиляди акции.

О, Буда!

— От същия купувач?

— Да.

Господи, значи сметките ни са били погрешни! Някой иска главата ми! Акулите са надушили кръвта! От часове не съм купувал нищо и те пробват каква е ситуацията. Чудят се дали имам достатъчно капитал за покритие.

— Кой е той? — дрезгаво излая в слушалката Тцун.

— Все още не можем да установим, сър — отвърна брокерът. — И двете покупки са анонимни.

— Искам име! — изръмжа Тцун и затръшна телефона.

Котировките върху екрана започнаха да се променят. Сърцето на Тцун-Трите клетви пропусна един такт, ръката му неволно се вдигна към гърдите. За страничния наблюдател този жест несъмнено би трябвало да изглежда съвсем нормален, сякаш искаше да оправи жилетката си. Индексът на „Пак Ханмин“ се повиши с два пункта!

Започва се, мрачно въздъхна той. Някой иска да ме глътне, а аз нямам сила да го спра. Телефонът отново издрънча.

Дейвид Ох се настани пред изумруденозеления терминал, свързан пряко с гигантския мозък на компютъра GRP-3700, който се намираше в подземията на вашингтонската централа на Агенцията. Мрежата включваше обезопасен телефонен модем с вграден факс, който беше в състояние да обработва всякакви печатни материали и чертежи. С негова помощ той можеше да се включи в различните информационни нива на Агенцията, прибягвайки до личните си кодове. Колкото повече кодове набираше, толкова по-дълбоко потъваше в секретните файлове.

Беше сам в малката и задушна стаичка. Вратата беше заключена още преди четиридесет минути, когато вкара в компютъра двата пръстови отпечатъка, взети от апартамента на Джейк Мейрък. През цялото това време ги сравняваше с милионите отпечатъци, съхранявани в паметта на компютъра. Почти непрекъснато получаваше указанието „Продължавайте“, а това означаваше, че някъде сред огромния лабиринт на съхраняваната информация се крият данни за хората, проникнали в апартамента на Джейк на другия край на света.

Половинчасовото изследване на известни като противници личности не донесе никакъв резултат. Дейвид Ох ги елиминираше един по един, но надписът „Продължавайте“ в горния десен ъгъл на екрана започна да го дразни. Премина през най-известните оперативни агенти на КГБ и през „организираните“ терористи — членовете на организации като „Червените бригади“, „Черният септември“, „Баадер-Майнхоф“ и — японските екстремисти от фракцията „Червена звезда“.

После се зае с тъй наречените единаци — терористите, които работят по поръчка. Прехвърляше файл след файл, но резултатът продължаваше да е нулев.

— По дяволите! — не се сдържа Дейвид. Мълчаливият отговор на терминала беше все така лаконичен.

Продължавайте!

Но какво остана?

Оперативните агенти на КГБ в левия политически спектър.

Нищо.

Продължавайте!

Оттеглилите се от активна дейност. Нищо.

Продължавайте!

Натисна няколко клавиша, за да провери помощното меню на програмата. Трябваха му опции. Оказа се, че не е използвал само една от тях. Вкара в действие поредната парола и с нейна помощ извади една безкрайна поредица от имена. Главата му се поклати в знак на отчаяние, умът му вече търсеше начин за обогатяване на менюто. В същия момент поменикът изчезна и върху екрана започнаха да пулсират само две имена. В десния горен ъгъл се появи яркочервен и дебело подчертан надпис:

Засечени и идентифицирани!

— Господ да те благослови! — прошепна с одрезгавял от възбуда глас Дейвид Ох и бързо набра кодовете за проверка на информацията. Тридесет секунди по-късно вече беше сигурен, че грешка няма. Дланта му механично приглади овлажнилата от пот коса.

Компютърът съобщаваше, че двамата мъже, посетили апартамента на Джейк след отпътуването на Мариана, са били членове на специален екип на Агенцията. Не са били изпратени нито като куриери, нито като следователи. Уменията им се характеризираха като твърде специфични, за да бъдат хабени за подобен род обикновени мисии.

Те бяха просто убийци.

И това означаваше само едно: заповедта за ликвидирането на Мариана Мейрък е била издадена още преди да възникнат подозренията за измяна на Джейк, и следователно от Агенцията. Но как е възможно това?

Дейвид Ох рязко вдигна глава и се огледа, макар да беше сигурен, че е сам в заключената стаичка. За пръв път в дългата си кариера изпита дълбоки съмнения по отношение на институцията, на която служеше. Имаше чувството, че е гол и безпомощен, съвсем като дете…

Прогнозите за наближаващия тайфун се оказаха точни. Бурята връхлетя от югоизток, огромни шестметрови вълни започнаха да се блъскат в пристанищните вълноломи. Топлият въздух се смеси със студените маси, нахлуващи от северозапад, и над Хонконг се изсипа едра градушка. Дневната светлина рязко намаля, над колонията се спусна странен зеленикав здрач. Въздухът беше толкова влажен, че човек оставаше с впечатлението за спускане под повърхността на водата.

На яхтата на Тцун-Трите клетви всичко вървеше както обикновено, никой не обръщаше внимание на пороя и високите вълни. Това особено ясно личеше в командната кабина, кабинет на тайпана, но тук дейността се подчиняваше на яркото присъствие на една жена — Неон Чоу.

В момента тя се беше надвесила над бедрата на своя господар, голият й гръб смътно проблясваше на светлината на лампата. Дългата черна коса се спускаше свободно надолу, палави кичурчета гъделичкаха коленете на Тцун.

Той лежеше гол, кожата му блестеше от пот. Винаги се потеше, когато Неон Чоу се заемаше да обработва свещения му орган с невероятна нежност и внимание.

От устата му се откъсна дрезгаво стенание, имаше чувството, че членът му ще се пръсне. Винаги беше така. Сякаш органът му живееше самостоятелен живот, сякаш изпитваше огромна обич към жената, която го докосваше.

А тя го докосваше по един наистина магически начин. Използваше ноктите и върховете на пръстите си, горещия си дъх, устните и езика, втвърдените зърна на гърдите си. Това го караше да губи представа за действителността, да се чувства като бог, достигнал приказни висини.

Наслаждаваше се на всеки отделен миг, очите му бяха затворени. Слабините му бавно натежаваха, от гърлото му излетя проточен стон. Протегна ръка и нежно отмести Неон Чоу от свещения си орган. Очите му се отвориха и жадно погълнаха нежните очертания на тялото й, сякаш за пръв път ги виждаха. Имаше тънко кръстче, издължени крака и великолепно оформен ханш, силен и едновременно с това нежен като на дете. Гърдите й бяха малки, но добре оформени, шията над тях — дълга и съвършена.

Очите под полуспуснатите й клепачи опариха тялото му, натежали от страст. Той я придърпа върху себе си като кукла, устните му се впиха във влажната й женственост.

Тя издаде дрезгав вик, пръстите й се вплетоха в косата му, тазът й започна ритмично да се поклаща. Отначало бавно и внимателно, сякаш искаше да усети по-добре докосването на езика му. После все по-бързо и по-бързо. Нектарът на възбудата й го накара да изстене. Тялото й застина, удоволствието танцуваше по цялата й стегната фигура. Усети как я връхлита огромната вълна на желанието и се предаде. Притисна се в него, главата й се разтресе, косата й полетя във всички посоки, сякаш разпиляна от буря.

Тялото й се разтърси от първите пристъпи на оргазма — сигнала, който чакаше Тцун. Отдръпна устните си, плъзна влажното й тяло надолу и проникна до дъно в нея. Горещият контакт го накара да изстене от удоволствие, всяка фибра от тялото му стремително се насочи към върха. Свещеният му орган конвулсивно се свиваше и отпускаше, потънал дълбоко във влажната й женственост, докосването на окаменелите й зърна до гърдите му извика нови стенания…

Те никога не се целуваха, преди да се любят, а винаги след това. Тцун-Трите клетви беше убеден, че целувката е най-интимният акт между влюбените, тя беше онзи жест, който извисяваше и продължаваше удоволствието, настъпващо след пълноценния оргазъм.

Неон Чоу издаде въздишка на дълбоко задоволство, зарови пръсти в косата му и преплете език с неговия.

— Ела — дрезгаво прошепна той и придърпа тялото й в леглото. — Не трябва да гледаме на запад, защото ще разгневим Земния дракон и ще ни се случи нещастие…

Дълго време лежаха мълчаливо, заслушани в тропота на дъжда върху палубата. Той намаляваше със същия ритъм, с който се успокояваха ударите на сърцата им.

Тя първа се изправи, нагласи възглавниците и се облегна върху тях. Запали една цигара, дръпна веднъж и я тикна между устните му. После запали и за себе си.

— Ще запазиш ли контрола си върху „Пак Ханмин“?

Преди време той се дразнеше от директния начин, по който задаваше въпросите си. Но сега вече не. Може би това се дължеше на Блис, която беше доста различна от обикновените жени, също като Неон Чоу. И двете бяха от новото поколение китайки, което стремително се променяше и преобръщаше с главата надолу всички представи за добро поведение. Тцун-Трите клетви не знаеше дали да се дразни, или да се възхищава от тяхната прямота.

Потисна въздишката си и леко поклати глава. Човек трябва да се примирява с фактите. Просто защото е безсмислено да се бори с океанските вълни… Още повече че сам беше учил Блис да действа смело и безкомпромисно като мъж, сам се беше стремил да й осигури бъдещето. В хода на този процес обаче изведнъж беше открил необятността на женския ум, невероятната му способност да възприема й запаметява, да извлича полезната информация.

Помисли за последното телефонно обаждане, преди да напусне ложата си в Хан Сенг. С глух от вълнение глас брокерът му беше изредил имената на няколко фиктивни фирми, обединили усилията си за изкупуването на „Пак Ханмин“.

— Може да съм силен и могъщ, но нямам неограничени финансови възможности — въздъхна той. Но и „Файв стар пасифик“ беше в същото положение, затова намесата на тази компанията в изкупуването на „Пак Ханмин“ беше истинска изненада за него. Фактът обаче оставаше: зад всичките фиктивни фирми на борсата стоеше именно „Файв стар“. Откъде бяха взели толкова пари? Какво ли е имал наум Резидента, за да предложи един толкова налудничав план?

Очите на Неон Чоу галеха тялото му.

— Все нещо имаш предвид — промълви тя. — Никога не си бил безпомощен…

— Страшно много искам да задържа „Пак Ханмин“ — отвърна Тцун-Трите клетви, без да прави опит да скрие безпокойството си. — Маймуната Сун прекрасно знае, че с тази компания аз мога да направя чудеса. Но собствениците на „Файв стар“ са „гуай-лох“ и вече са купили значителна част от акциите ми. Дано се провалят на дъното на пъкъла!

Неон Чоу натисна фаса си в пепелника, сведе глава и нежно погали гърдите му:

— Дано!

Роджър Донован се обади да поиска промяна на мястото за среща. Горещата вълна заливаше цялата източна част на Съединените щати, а Вашингтон беше истинска сауна. Задръстените от туристи улици просто излъчваха душна влага, а промишленият смог беше тежък и неподвижен, наситен с миниатюрни метални частици. Целият град имаше размит вид като изображение на древен стенопис.

Това беше една от причините, поради които Донован пренасочи срещата към Грейсток. Чистото и подредено имение, хладната къща — всичко това му се струваше неудържимо привлекателно. А другата беше проста — той обичаше стария дом. Беше свикнал на простор, тъй като цял живот беше живял в Лос Анджелис. Разбира се, ако не се брои престоят му в Париж, където обитаваше аристократичен апартамент от началото на века, разположен в Шестнадесети квартал…

На третия етаж висеше една картина от Сьора. Не беше онзи Сьора, в който Донован се беше влюбил по време на мандата си в Париж, но въпреки това събуждаше в душата му познатото чувство на възхищение и завист. Обичаше начина, по който този художник заблуждаваше ценителите на своето творчество. Слага две петна с различен цвят близко едно до друго, а зрителят започва да вижда трето. Хем го имаше, хем го нямаше… Според Донован този мъж е бил един от най-големите фокусници на своето време.

Хенри Ундерман се изненада от факта, че на посипаната със синкав чакъл алея пред входа е спряла само една кола: любимият „Корвет“, модел 1963 година на Донован. Този автомобил с оригинална боя и изключително запазена тапицерия беше гордостта му, беше единствената вещ, която Донован взе със себе си от Калифорния. Цялото му свободно време беше отдадено на тази кола, постоянно човъркаше нещо под капака или просто я лъскаше.

Ундерман паркира очукания си „Кугуар“ до нея, в същия момент на дървеното стълбище се появи Донован. Този човек има поведение, на което винаги съм завиждал, въздъхна в себе си Ундерман. Чувства се на място навсякъде, истински хамелеон. Е, че какво друго трябва да се очаква, запита се той, докато, слизаше от колата. Богато семейство, отлично възпитание, най-добрите колежи…

Самият Ундерман се чувстваше на място единствено в Агенцията. Като дете беше пълничък и тромав, обект на постоянен тормоз както в училище, така и у дома. Сега беше възрастен мъж с наднормено тегло. Притежаваше един-единствен свестен костюм, който обличаше само в официални случаи. А за него официалните случаи се изчерпваха със служебните срещи, които се провеждаха в извънработно време, след пет часа следобед.

Сега носеше кафеникав панталон от изкуствена материя, купен от универсалния магазин „Сиърс“. Нагоре, въпреки жегата, беше облякъл фланелена риза с дълъг ръкав. Мразеше късите ръкави още от младежките си години, когато дебелите му, лишени от мускули ръце, бяха обект на подигравки от всички.

За разлика от него Донован изглеждаше отлично — тънък и здрав. Беше облечен в бял памучен панталон, фино поло от „Ралф Лаурен“ и меки мокасини от скъпа кожа. Това е то, въздъхна Ундерман. Охолният живот в Лос Анджелис винаги ще си личи… Не можеше да обвинява колегата си за този живот, просто така му е било писано. Но той самият не желаеше да се доближи до него, отказвайки му дори уроците по тенис, които Донован съвсем безкористно му беше предложил. Тенис. Господи!

— Къде са другите от екипа? — попита Ундерман.

— Ела да се поразходим — отвърна Донован и махна с ръка към розовата градина.

Закрачиха бавно по тесните пътечки, сред буйно цъфтящите храсти и жуженето на пчели. Ароматът на цветята беше толкова силен, че Ундерман усети гъдел в ноздрите си. Цветовете бяха прекрасни.

В дъното имаше красив алпинеум. Донован пое по едва забележимата пътечка между белите камъни и спря едва когато наближи върха. Около него блестяха наситенозелени храсти.

— Антъни е в Държавния департамент — промърмори той. — Поканен е на обяд в „Златния лъв“, лично от държавния секретар…

— В това време? — направи гримаса Ундерман.

— Да — усмихна се Донован. — За мен също не е подходящо, да не говорим как ще се отрази френската кухня на холестерола на Антъни. За съжаление той няма друг избор, тъй като това е любимият ресторант на държавния секретар. Предполагам, че обича да се показва на подобни места. А Антъни е проявил благоразумието да приеме поканата, особено след като стана ясно колко бесни са дипломатите от самодейността на Джейк Мейрък…

Спряха се пред зелен храст, подрязан във формата на див звяр. Ундерман и друг път го беше виждал, но така и не разбра какъв точно е този звяр. Отпусна се на каменната пейка до него, извади кърпа и избърса потното си лице.

— Уф, радвам се, че сме извън града!

— Тази среща е изцяло по моя идея — подхвърли Донован.

— Имаш предвид среща само между нас двамата? — вдигна глава Ундерман.

— Споделих я с Антъни, малко преди да тръгне за обяда — кимна Донован и се отпусна до него. — Той я възприе напълно.

— Айсбергът?

— Айсбергът — кимна Донован и прокара пръсти сред гъстата си руса коса. Ундерман неволно се сети за старите телевизионни реклами за цигари. С тези широки рамене и още по-широка усмивка Донован би могъл да направи куп пари, рекламирайки диетична сода или нещо подобно, въздъхна в себе си той. Рекламодателите никога няма да се откажат от типично американското му излъчване…

Всеки от нас си има причина за постъпване в Агенцията, рече си Ундерман. Каква ли е причината на Донован?

— След смъртта на Столингс айсбергът опасно се насочи към сърцето на Агенцията — започна Донован. — Аз съм дълбоко разтревожен, Антъни също… Изправен пред проблеми относно сигурността на Агенцията, той дори забрави собствената си сигурност…

— Какво искаш да кажеш? — вдигна вежди Ундерман. — Нима крайната цел на този айсберг е отстраняването на Антъни Беридиън?

Очите на Донован бяха леденосини. — А ти можеш ли да откриеш по-ефективен начин за парализиране на Агенцията?

— Не, това е изключено! — тръсна глава Ундерман. — Рискът е прекалено голям, а ефектът от подобна акция със сигурност ще бъде краткотраен.

— Искаш ли да продължим разходката си, Хенри? — надигна се Донован. — Напоследък ми е трудно да стоя на едно място…

Тръгнаха сред старите скулптурни групи, Ундерман внимателно наблюдаваше колегата си.

— Жегата няма нищо общо е внезапното ти решение да промениш мястото на срещата, нали? — попита той.

— Страхувам се, че е така.

Завиха наляво и скоро пред очите им се появиха полегатите хълмове на Вирджиния. Страната на конете, натъжи се Ундерман, спомнил си за Столингс. Тъкмо бяха постигнали споразумението си… Ундерман щеше да го учи как да използва компютърните терминали на Агенцията, а в замяна на това Столингс му обеща да го научи да язди… Миналата седмица дори му преподаде първия урок: как да се качи на коня, без да припадне от страх… Сега вече жребецът на Столингс никога няма да бъде пришпорван по начина, на който беше свикнал.

— От данните на компютъра става ясно, че съществуват известни нарушения в правилата за сигурност.

— От кого?

— Все още не знаем това. Но няколко програми са били активирани от неоторизирани лица.

— Докъде са проникнали?

— Върху това също работим…

Ундерман отправи поглед към тревистите хълмове, които бяха събуждали радост и чувство за свобода в сърцето на Столингс. Какво ли е това чувство, запита се той. Реши още тази седмица да се отбие в Кинотеатъра и да поиска уроци по езда от някой жокей.

— Най-добре ще бъде веднага да се заемем с проблемите на сигурността — промърмори той. — Утре сутринта трябва да съберем инженерите и да ги натоварим с тази задача.

— Ясно — кимна Донован. — Вече направих така, че Антъни да не се връща днес следобед в службата…

— Според мен ще бъде най-добре, ако го държим настрана до приключването на операцията.

— Добре. И без това ставам нервен, когато си мисля за присъствието му във Вашингтон…

— Какво ще кажеш за това място?

— Идеята не е лоша — кимна Донован. — Десетина агенти ще го покрият напълно…

Ундерман започна да се извръща обратно към алпинеума, но гласът на Донован го спря.

— Има още един въпрос, който трябва да обсъдим по молба на Антъни.

— Какъв въпрос? — обърна се Ундерман и неволно примижа срещу лъчите на залязващото слънце.

— Джейк Мейрък — отвърна Донован и застана така, че да му прави сянка. Ундерман отпусна ръката си, тракането на цикадите в ушите му изведнъж заглуши всички останали звуци. — Отива на своя глава в Япония и цял ликвидационен екип на КВР преминава в небитието. Антъни няма представа за намеренията му. Дейвид Ох също… Ти случайно да знаеш нещо по въпроса?

— Нямам никаква връзка с него.

— Антъни е на мнение, че трябва да го разконспирираме.

— Защо? — рязко се обърна Ундерман.

— Дълго обсъждахме това, Хенри. Аз все още се колебая, но старецът е абсолютно категоричен. Има вероятност именно Мейрък да се е ровил в компютъра… Всъщност Антъни е сигурен в това. Според него Мейрък е на нокти през цялото време след инцидента при Сумчун. А смъртта на жена му го е накарала да превърти. Честно казано, аз нямам достатъчно аргументи, за да оборя подобно твърдение. Ти обаче най-добре познаваш Джейк Мейрък… Какво е мнението ти?

Първата реакция на Ундерман беше да отхвърли всички подозрения на Донован и Беридиън. Но веднага разбра, че няма право на това. Нямаше никакъв смисъл да се самозаблуждава и да твърди, че Джейк Мейрък не се е променил след инцидента при река Сумчун.

Спомни си съдържанието на рапорта относно смъртта на Мариана Мейрък и нежеланието си да предприеме точен и задълбочен анализ на фактите. Просто му стана тъжно, единствената му мисъл беше за Джейк, който положително щеше да превърти.

— Проникването в компютърните архиви — меко промълви той. — Кои програми са засегнати?

— Данните за КВР и Ничиреншу, секретният списък на бивши наши агенти.

— КВР, значи… — мрачно поклати глава Ундерман. Джейк се беше възползвал от информацията в компютъра, за да ликвидира целия екип на руснаците. — Очистил ги е със собствените си ръце и това най-много ме тревожи. Очевидно е видял как Столингс ликвидира жена му… Столингс е мъртъв, но ние тук — организаторите на цялата операция и преки началници на Столингс — все още сме живи.

— Старецът е убеден, че Мейрък иска да ни ликвидира. Първо него, а после и нас…

Ундерман потъна в дълбок размисъл.

— По какъв начин е стигнал до секретната информация? — попита след известно време той. — Ако наистина е бил Джейк, разбира се…

— Добър въпрос — поклати глава Донован, на устата му се появи горчива усмивка. — Ние с теб отлично знаем до колко нива на секретност може да проникне той…

— Чрез хонконгската централа…

— Точно така — кимна Донован.

— Това означава Дейвид Ох…

— Старецът изрови името му. Двамата с Джейк са били доста близки, нали?

— Дейвид Ох би сложил ръката си в огъня за Джейк — отвърна Ундерман и отново въздъхна. Всичко се разпада… Господи! Крак повлече Джейк, а сега и цялата му агентура ще го последва… — Но как е възможно всичко това? — изрази учудването си той.

— Според Антъни, архитектът се казва генерал Даниела Воркута — каза Донован. — По всяка вероятност тя е използвала Ничиреншу, за да стигне до Джейк Мейрък. И вече можем да признаем, че е успяла…

— Ничиреншу работи за КГБ?

— Днес получихме потвърждение на този факт.

Оранжевите лъчи на слънцето огряваха околните хълмове, всички останали цветове бяха някак бледи. От гърдите на Ундерман се откърти дълбока въздишка.

— Какъв е новият статут на Джейк? — попита той.

— Старецът никога няма да го определи без твое съгласие — поклати глава Донован. — Аз също…

— А каква квалификация би му лепнал в момента?

— Пакостник.

Ундерман затвори очи. „Пакостник“ означаваше, че Джейк вече е изхвърлен от Агенцията и поведението му се определя като заплашващо нейната сигурност. Означаваше още, че специалните екипи ще получат заповед да го открият и да го доведат за разпит. Тук, в Кинотеатъра… А при евентуална съпротива — да го застрелят на място.

Ундерман обърна гръб на Донован и с това се изчерпя цялата му реакция.

— Съжалявам, Хенри — промълви онзи.

Даниела беше затънала в работа до гуша. Истински образец на съветски бюрократ, тя провеждаше срещи и заседания с най-разнообразна тематика: бюджет на отдела, разпределение на текущите задачи, седмични отчети за дислокацията на хората, изпълнението на задачите, загубите в жива сила, тримесечни, шестмесечни и годишни планове. Всичко се вкарваше в компютъра, после се правеха разпечатки. Доскоро броят им беше четири, на сега вече станаха пет. Две за архивите на отдела, две за Карпов и една (незаведена никъде) — за Лантин.

Косата й блестеше, сресана идеално от английската четка, която й подари Лантин. Под строгата пола в тъмен цвят и черното поло беше облякла фино копринено бельо, чорапите й също бяха от тази материя.

По време на безкрайните заседания в опушени от тютюнев дим зали изпитваше чувството, че е чуждо тяло, случайно попаднало тук. Приведена над принтера, тя изведнъж си представи дланите на Юри върху бедрата си, усети докосването на пръстите му във влажната женственост между тях. Беше обещал да й подари френски обувки с 12-сантиметров ток, сега изведнъж се опита да си представи как ли ще се промени фигурата й с тях. Извивката на гърдите и ханша, елегантните очертания на дългите й нозе… Усети топлина между бедрата си, преметна крак върху крак и направи опит да се съсредоточи върху темата на отегчително дългото заседание.

По време на обяда в компанията на още три жени офицери от службата тя изведнъж се запита какво прави със своите копия Юри, след като ги прочете, разбира се… Дали ги предава на някой от членовете на Политбюро? Дали играе сам или изпълнява чужди инструкции? Защо го прави? Да я държи под око или вниманието му е насочено към Карпов?

Успехът на операция „Лунен камък“ беше накарал Карпов да подскача от радост, твърдяха колежките й. Само за това говорел, изтъквал собствените си заслуги и не споменавал нито дума за подкрепата на Лантин или на когото и да било друг.

„Бях прав и вече всички го знаят“, повтарял наляво-надясно той. Но Даниела беше наясно с истинското състояние на нещата. Лантин й призна, че идеята за погранични конфликти между Китай и Виетнам действително принадлежи на Карпов, но с това се изчерпва и целият му принос към операцията. Всичко останало беше дело на Лантин, поел твърдо инициативата и финансирането в свои ръце. А хвалбите на Карпов започваха да стават досадни…

Какво ли е намислил Юри? След като цялата служба говори за хвалбите на Карпов, той също ги е чул… Не й каза нищо, но това беше напълно естествено. Вече беше разбрала, че Юри Лантин е човек с, многобройни фасади. Когато човек има тайни, той неизбежно се излага на риск, беше казал той.

С това искаше да й внуши две неща: първо, че разкриването на чуждите тайни е негово професионално умение, и второ, че той самият не притежава никакви тайни. Което, разбира се, беше чиста лъжа. Тайната на Юри Лантин се криеше зад многобройните му превъплъщения. Тя вече беше започнала да подозира, че те са точно толкова, колкото му е необходимо. С абсолютна сигурност знаеше, че този Юри, когото познаваше тя, няма нищо общо с онзи, когото познава Карпов. А днешният Юри пък е съвсем различен от онзи, с когото се запозна преди време в собствения си кабинет.

По време на обяда предпочиташе да мълчи и колежките започнаха да я поднасят за странните й нови привички: да пуши египетски цигари и да носи косата си спусната, вместо да я свързва на обичайния стегнат кок. И двете беше възприела по предложение на Юри, но колежките й нямаше как да знаят това.

След известно време успя да влезе в тон, на лицето й се появи добродушна усмивка. Но тайно в себе си изпитваше дълбоко съжаление към тези жени — още едно напълно ново чувство за нея. Доскоро те бяха нейни приятелки, верни другарки по оръжие… Дотолкова, доколкото в службата можеше да съществува приятелство…

Започна да ги наблюдава. Неволно й заприличаха на три кресливи и празноглави маймунки, които бъбреха просто за да им мине времето. Бяха самодоволни като крави на сочно пасбище. Щастливи и спокойни от собствената си плодовитост.

Изведнъж й се сториха нетърпими, изпита непреодолимото желание да повърне.

Това също беше реакция от влиянието на Лантин, макар че все още не можеше да определи точните механизми на това влияние. Връзката с него имаше странното свойство да я откъсва от останалите хора, от техните навици и начин на поведение, с които беше свикнала отдавна и които доскоро не й правеха никакво впечатление.

Изправи се и тръгна към дамската тоалетна. Наведе се над порцелановия умивалник, който вонеше на дезинфекционни препарати, и наплиска лицето си със студена вода. Вратата зад гърба й се отвори и захлопна, но тя продължи да се мие. Най-накрая се изправи, взе хартиена салфетка от поставката до себе си и започна да се бърше.

— Момичетата се чудят дали си на себе си — обади се женски глас зад гърба й. Беше Таня Назимова — едра и грубовата жена, полковник от съседния отдел на Даниела. — Напоследък май доста се тревожиш от безсънието, а?

Даниела усети как пулсът й се ускорява, но беше достатъчно опитна, за да се издаде. Потисна желанието си да попита „Какво безсъние?“ и преднамерено бавно пусна мократа салфетка в кошчето. После се обърна към огледалото и започна да оправя прическата си. Едновременно с това наблюдаваше лицето на Таня Назимова. Беше широко и простодушно лице с бенка над устната, единственото хубаво нещо върху него бяха очите — яркозелени и блестящи.

— Защо пък безсъние? — проточи най-сетне тя. В жаргона на службата под „безсъние“ се разбираше денонощно наблюдение над заподозрени лица. Даниела нямаше никаква представа кой и защо би я поставил под наблюдение, но възнамеряваше да разбере това от Таня, с която поддържаше доста близки отношения.

— Ами защото е организирано извън службата и може би те притеснява — сви рамене Таня. Тя беше началник на отдел П и отговаряше за връзките между КГБ и бюрократичния апарат на Кремъл. Беше винаги отлично информирана, знаеше точно какво и на кого да подхвърли, за да си осигури лични дивиденти. — Но като се има предвид кой стои зад него, положително няма от какво да се тревожиш — добави тя, преплете пръсти и ги вдигна пред лицето на Даниела: — Юри Лантин и генерал Карпов са ей така, нали знаеш? След като наблюдението е организирано от Лантин, значи и Карпов е в течение… Рутинна проверка и нищо повече…

Глупости, поиска да изкрещи Даниела. В тази операция няма нищо рутинно! Защо Лантин е наредил да ме поставят под наблюдение? И, което е още по-странно — защо Карпов не ме предупреди?

Следобед продължаваше да си задава тези въпроси, въпреки че в кабинета й се струпаха двама от заместниците й, настоятелно молещи за разрешаване на проблемите си. Вниманието й беше раздвоено между тях и предстоящия радиосеанс, от който очакваше нова информация за „Медея“.

Карпов се появи малко преди края на работното време и тя получи отговор на въпросите, които я измъчваха. Оказа се обаче, че не бяха тези, които очакваше…

Плъзна се в кабинета й тихо и почти незабелязано, както обикновено правеше. Тя не се стресна, макар че беше на апарата за международни разговори, защитен от няколко вида устройства срещу подслушване. Гласът й остана равен и спокоен, само очите й следяха придвижването му. Седна извън кръга на настолната лампа, но косата му — боядисана и ондулирана — издайнически блестеше в сянката. Зачервените му бузи, обръснати до синьо и обилно навлажнени с афтършейв, издаваха скорошното му посещение при бръснаря. Даниела с учудване се запита защо досега не си е давала сметка колко кух е този мъж. Кух и суетен. Продължаваше да го наблюдава, докато приключваше с разговора, не можеше да се отърве от чувството, че срещу нея седи един напълно непознат човек.

— Предполагам, че денят ви е бил много напрегнат, другарко генерал — обади се с басовия си глас Карпов, след като Даниела сложи слушалката. — Това е третото ми отбиване до етажа ви…

— Защо не ме потърсихте по телефона, другарю? — бледо се усмихна Даниела.

Отговорът му беше нещо средно между хълцане и смях, в ръцете му се появи дълга пура.

— Според мен личните посещения са доста по-пикантни от телефонните разговори — отвърна той, загледан в масивната си златна запалка, която преобръщаше в дланта си като някаква рядка археологическа находка.

Тя стигна до заключението, че сега ще научи за наблюдението на Лантин. Едва ли е дошъл тук да изпуши една пура — това можеше да стори навсякъде.

— Другарко генерал — започна той с онзи тон, който употребяваше пред външни лица. — Вашето име беше споменато на днешното заседание на Изпълкома… — очите му останаха сведени към запалката и, Даниела разбра, че носи лоши новини. — Имаше предложение да бъдете повишена за началник на Отдел 12…

Този отдел се занимаваше с внедряването на агенти на територията на Великобритания и страните от Британската общност. Издигането й на подобен пост би означавало наистина голямо повишение. — За съжаление обаче предложението беше отхвърлено…

— И на вас възложиха да ми го съобщите, така ли?

— По-добре да го научите от мен, вместо от някой друг, другарко генерал — вдигна очи той, продължавайки да се придържа към официалния тон.

Пълни глупости, рече си Даниела. Било му е заповядано да го стори.

— Мога ли да попитам за причините, другарю генерал? — спокойно го изгледа тя.

Карпов се изправи и сви рамене. Явно не желаеше да се задълбочава на тази тема. Прибра запалката в джоба си, без да поднесе огънче към върха на пурата си.

— Една от тях положително е катастрофата в Япония — промърмори той. — Петима от нашите агенти бяха ликвидирани.

— Четирима — поправи го тя.

— Една проста операция беше провалена — не й обърна внимание той. На лицето му се появи изражение, което Даниела познаваше — той изпитваше видимо удоволствие от разговора. — Защо се получи така? Недостатъчна подготовка или лоша организация?

Тя отвори уста да каже, че Юри Лантин беше променил първоначалните заповеди, превръщайки разузнавателния екип в наказателен взвод, но навреме се въздържа. Защото беше ясно, че дори да й повярва (което беше малко вероятно поради предварителната му уговорка с Лантин), Карпов неизбежно ще попита откъде е получила тази информация. Какво можеше да отговори на подобен въпрос? „О, просто го споменахме ей така, докато се търкаляхме в леглото…“

Във всички случаи беше пропуснала възможността да се защити, тъй като Карпов вече беше до вратата.

Край, заповяда си тя. Това беше капката, която преля чашата! До гуша ми дойде от този тип! За свое щастие разбра, че презрението й към Карпов е далеч по-силно от гнева. Гневът не носи полза на никого, докато презрението е нещо друго. Поне за нея то винаги даваше началото на задълбочен размисъл и трезви преценки.

Едва сега видя какъв идиот се оказа Карпов. Той беше шеф на Първа дирекция — най-могъщата административна единица в КГБ. На негово място тя отдавна да беше хукнала, към Политбюро. Но Карпов очевидно беше твърде късоглед, за да види поста си като трамплин, или пък беше прекалено тромав, за да преодолее препятствие от калибъра на Юри Лантин. Но и в двата случая той вече се беше превърнал в бреме за самата Даниела.

Известно време остана неподвижна на мястото си, очите й гледаха навън, към оживените московски улици, над които бавно се спускаше нощта. Мразеше тесните рамки на прозорците, които й приличаха на затворнически решетки. Мразеше и този кабинет. Изведнъж й се стори прекалено тесен, изпита непреодолимото желание да го напусне.

Може би е настъпило времето да използвам „Химера“ за активирането на „Валхала“, помисли си тя. „Химера“ беше тайна, която научи в чужбина и не сподели с никого. Правилникът на службата изискваше да докладва на висшестоящия ръководител цялата новополучена информация, при това в рамките на двадесет и четири часа. Или лично, или чрез шифрован рапорт в един-единствен екземпляр. Но Даниела не стори нито едното, нито другото. От майка си знаеше, че човек винаги трябва да има някакъв път за отстъпление, да държи последния коз близо до гърдите си. Този коз беше „Химера“, а планът „Валхала“ — последното оръжие, което можеше да използва. Така, както я бяха учили. Даваше си ясна сметка, че бъде ли задействан веднъж, този план не можеше да бъде спрян от никого. Жребият ще бъде хвърлен. А в случай на успех я чака слава, непозната от нито един разузнавач в историята.

Сърцето й сладостно се сви, върху горната й устна избиха ситни капчици пот. Стана й нетърпимо горещо, изпита необходимостта да скочи и да се махне оттук. Излезе на площад „Дзержински“ и с вдървени крака тръгна между децата, които гонеха гълъбите. Личицата им бяха закръглени като ябълки, а устните им — червени и сочни като череши.

Ръката й несъзнателно се спусна надолу и докосна корема. Запита се дали някога ще има щастието да носи собствено дете в утробата си, дали няма да изпита ужас от новия живот, намерил почва за развитие в собственото й тяло. Защото тогава вече ще трябва да мисли не само за себе си, а и за друго човешко същество, мъничко и безпомощно… Не, това е невъзможно! Отдавна знаеше, че е егоист, но никога не беше проверявала докъде се простира този егоизъм.

Децата й помогнаха да вземе решение. Видя в личицата им хода на времето, видя пред себе си леко открехната онази врата, до която дори не беше мечтала да се доближи. Вратата на Политбюро.

Благодарение на Юри Лантин.

Сега вече трябваше да използва собствени сили, за да отвори вратата докрай.

Кимна сама на себе си и решително тръгна да прекосява площада. В краката й тупна топка на червени и бели ивици, ръцете й се протегнаха и ловко я подхвърлиха на момиченцето с възбудено личице, спряло на няколко крачки от нея. То я улови и избухна в смях, Даниела неволно стори същото.

След четири пресечки откри магазин, в който приеха да й развалят едра банкнота на монети за телефон. После се зае да търси кабина. Не смееше да проведе този разговор отникъде другаде, дори по обезопасената линия в кабинета си. Съветската телефонна система беше ужасна, но тя не смееше да се довери на никакви други средства за комуникация.

Стиснала зъби, тя набра централата на службата и зачака. Номерът в чужбина щеше да бъде потърсен автоматично, благодарение на модерните апарати на КГБ. Наложи й се да чака точно четиринадесет минути. Време, което употреби, за да изчисли часовата разлика между Москва и Вашингтон.

В слушалката прозвуча сигнал и тя се стресна. Америка. Звънът прекъсна по средата.

— Ало?

— Химера — извика в слушалката Даниела, сякаш говореше на човек със затруднен слух: — Обажда се леля ти Марта. — Често беше мечтала да разговоря с Химера повече от предварително определените деветдесет секунди, просто защото обичаше да говори с американците на техния език. Но границата от деветдесет секунди беше абсолютно задължителна по отношение на сигурността. След нея вече имаше опасност да бъдат засечени от автоматичния скенер на честотите, който прихваща разговора, записва го и засича съответния номер. — Марта от Вашингтон!…

— Помня те.

— Обаждам се да събудя Валхала.

— Лельо, повтори още веднъж, ако обичаш.

— Валхала.

— Разбирам.

— Зная, че разбираш — въздъхна с облекчение Даниела.

Ши Зи-лин беше уморен. На млади години беше готов да се бие дори с Небесния дракон, пазител на Рая, но сега чувстваше огромната тежест на заобикалящия го свят.

Лежеше гол в една от стаите на своята вила и се потеше от пекинската жега. Иглотерапевтът щеше да пристигне всеки момент. Не много отдавна прибягваше до тази процедура само веднъж седмично. Но сега я правеше всеки ден.

Болката. Болката беше ужасна.

Легнал по корем и стиснал глава между дланите си, Зи-лин мислеше за дългата война, която беше водил в полза на Китай. Един Небесен пазител не би трябвало да усеща тежестта на годините, нито пък такава болка. Истинският Небесен пазител е безсмъртен, винаги в състояние да преследва огромния златен дракон в лазурния простор…

Никога не беше мислил за старостта. Просто нямаше време за нея. Беше вечно зает с хората около себе си, с капризите на властниците, с постоянно променящата се обстановка, към която беше длъжен да се нагажда със светкавична бързина. Прекалено много човешки съдби зависеха от адекватното му поведение…

Късно снощи научи за избирането на Дън Жаого за ръководител на отдел „Пропаганди“ в ЦК на ККП. Дън беше един от заклетите му врагове, съзаклятник в лагера на Ву Айпинг. Веднага след избора той обяви „кръстоносен поход срещу духовното замърсяване сред младежта“ — точно според предвижданията на Зи-лин.

Последният незабавно поиска среща с премиера и с остри думи го предупреди за надигащата се опасност от страна на ястребите, които несъмнено щяха да върнат страната в мрачния период на Културната революция от 1966–76 година. Изявлението на Дън несъмнено ще бъде посрещнато резервирано от страните, на които Китай най-много разчита в сложната международна обстановка.

Но всичко беше напразно.

— Личните ми чувства нямат значение — отвърна с нотка на горчивина премиерът. — Не мога да блокирам кандидатурата на Дън Жаого, тъй като зад него стоят прекалено влиятелни групировки в партията.

Зи-лин отново се запита за бъдещето на Китай. Нима това беше страната, която се беше опитвал да насочва в продължение на петдесет години? Защо беше всичко това? За да се докопат до властта глупаци като Дън Жаого? Май в крайна сметка ще се окаже, че глупакът съм аз, горчиво въздъхна той.

В стаята се разнесе леко шумолене. Легнал с гръб към вратата, Зи-лин не можеше да види кой е тук. Сърцето му изведнъж се сви от страх.

— Докторе?

— Аз съм, другарю министър — обади се познатият глас на Жанг Хуа.

— Какви новини носиш, приятелю? — мигом се отпусна Зи-лин.

— „Файв стар пасифик“ е започнала операцията по изкупуването на „Пак Ханмин“. До този момент притежава почти сто хиляди от нейните акции.

— Аха — поклати глава Зи-лин. — Не е лошо, при това само за един ден… Изглежда планът ни започва да дава плодове. Някой е разпространил информацията за тайната среща между Тцун-Трите клетви и Питър Енг.

— Без съмнение.

— Само „Файв стар“ ли играе?

— Не. Намесиха се и други. „Сойър & синове“ купи тридесет хиляди, а Т. И. Чун — петдесет.

— Натискът е доста осезаем.

— Ще стане и още по-силен — кимна Жанг Хуа.

— Така и трябва — промърмори Зи-лин, размърда се върху масата и неволно изохка. — Натискът трябва да продължи докрай, иначе нещата могат да вземат неочакван обрат. А това ние не можем да си позволим…

— Разбирам, другарю министър.

— Значи е време да започнеш.

— Слушам, другарю министър — отвърна Жанг Хуа и тръгна към изхода.

— Жанг Хуа…

— Моля?

— Някакви новини за Джейк Мейрък?

— В момента пътува за Хонконг.

— И Блис ще го посрещне на летище Кай Так, нали?

— Предупредена е, другарю министър.

— Добре — поклати глава Зи-лин и си позволи лека въздишка на облекчение.

— Как се чувствате, другарю министър? — попита разтревожено Жанг Хуа и направи крачка към масата.

— Мариана — промърмори Зи-лин. — Истинска трагедия!

— Съдба, другарю министър. Джос…

— Точно така, джос — отвърна Зи-лин и с мъка извъртя глава да го погледне. — Смъртта й идва да ни напомни, че нищо не става така, както е планирано, Жанг Хуа… Тайнствената Химера откри „фу“ и това даде нова насока на събитията. После Джейк Мейрък нападна къщата за „О-хенро“, Мариана умря, а Ву Айпинг стана лидер на заговорниците срещу мен… Страхувам се, че започвам да губя контрол върху променливия ход на събитията, приятелю… Когато бях млад, решавах с лекота и най-сложните ситуации, а в главата ми имаше място за още… После дойдоха проблемите със семейството ми.

— Напълно разбираемо, другарю министър, особено при създалите се обстоятелства…

— Но за съжаление това не ме оправдава. Ако сега се подхлъзна, последиците ще бъдат ужасни. Всичко ще отиде по дяволите — ти, аз, Китай, СССР, Америка… Ще се получи верижна реакция, която никой не може да спре. Руснаците ни предизвикват отдавна, а ние им позволихме да поддържат максимална степен на готовност и това ме плаши…

— Забравяте „Кам Сан“.

— Не го забравям, Жанг Хуа. По всичко личи, че човешкият род винаги трябва да има по един ужасяващ пример пред погледа, за да държи пръста си по-далеч от спусъка на унищожението.

— Руснаците едва ли ще го приемат по този начин.

— Руснаците няма да имат избор, драги приятелю. Това мога да ти го гарантирам.

— А Ву Айпинг? — едва чуто прошепна Жанг Хуа.

— Да — въздъхна Зи-лин. — Първо трябва да се справим с вътрешните врагове. Тук разчитам на теб, приятелю…

— Слушам, другарю министър.

— Жанг Хуа…

Посетителят спря с ръка върху бравата:

— Да?

— Разбираш, че на този етап всяко послание е от жизненоважно значение, нали?

— Да, разбирам.

— Грешки не трябва да има.

Жанг Хуа кимна и напусна стаята. Останал сам, Зи-лин отвори очи и мрачно промърмори:

— Чувствам злокобното присъствие на Ву Айпинг навсякъде около себе си! Той е близо, много близо!

Сърцето му се свиваше от тревога. Не за себе си, тъй като отдавна беше престанал да се страхува от смъртта. Но той знаеше, че работата му все още не е довършена. Петдесет години са ужасно много време, дори когато човек ги отдава изцяло на бъдещето на родината си. Те са още повече, когато става въпрос за един човешки живот. Но кратък миг за историята на Китай…

Размърда се нетърпеливо върху масата, вече искаше началото на сеанса.

След малко дочу тихите стъпки на иглотерапевта, който ходеше бос по дебелия килим. Силни пръсти натиснаха гърба му и ловко напипаха нервните възли.

— Къде ви боли най-силно, другарю министър? — попита докторът, без да спира нито за миг. — Тук? Или може би тук?

Зи-лин изпусна едно глухо пъшкане.

— Аха — промърмори онзи и разтърка със спирт три точки от тялото му: опашката, ябълката на лявото бедро и крака точно зад коляното.

— Ето, сега!

Дългите никелирани игли меко потънаха в тялото му. Миг по-късно болката се превърна в глуха пулсация, после напълно изчезна.

И Зи-лин заспа.

Джейк кацна на летище Кай Так малко след седем вечерта.

Самолетът направи неколкочасово закъснение заради тайфуна, разразил се над колонията. За негова изненада Блис го чакаше.

Видя я отдалеч, стройна и красива. Стоеше непосредствено до мястото за митническа проверка. Тя също го зърна и започна да си пробива път към него. А той, заковал се на място, гледаше плавното движение на бедрата й — невинно и едновременно с това чувствено. Приличаше на студентка, дошла да посрещне брат си.

Спряха на крачка един от друг. Видял изражението на лицето й, той си спомни думите на Камисака: Помислих ви за изтощен маратонец. Наистина ли изглеждам толкова зле?

По време на полета успя да дремне. През цялото време сънуваше Ничиреншу, който му махаше от Хонконг, облечен в дрехите на Камисака. Защо?

— Той е в Хонконг — беше му казала Камисака. — И това е всичко, което зная.

— Защо? — настояваше Джейк. — Защо е заминал там?

Продължаваше да не й вярва. Въпреки поведението й, въпреки думите, които му беше казала. Призна й го.

А очите й сякаш пронизваха душата му. Стояха един до друг, на крачка от вратата. Обувките му бяха до стената. Мигът, преди да си тръгне. Между тях нямаше абсолютно никакъв намек за сексуалност, но въпреки това той се чувстваше странно свързан с нея. Това го тревожеше и объркваше.

— Имате част от „фу“ — простичко рече тя. — Ничиреншу също. Аз видях и двете, затова мога да кажа, че са от един и същи предмет. Което означава, че между вас съществува връзка. Вие не можете да бъдете врагове.

Колко дълбоко може да се заблуждава човек!

— Име — промърмори Джейк. — Не знаете защо е заминал за Хонконг, но може би сте чули някакво име…

— Той никога нищо не споделя с мен.

— Някакъв намек…

— Разговори в леглото? Не, никога не го правим. Особено в смисъла, който имате предвид.

— Имам предвид по-скоро нещо, което сте чула случайно. Телефонен разговор или друго… Никога ли не е звънял в Хонконг оттук?

Камисака се замисли, после колебливо кимна с глава.

— Мисля, че имаше такъв случай…

— Сещате ли се за нещо? Име, място? Нещо друго?

— Беше наскоро… Чакайте да си спомня. — Замислените й очи смътно проблясваха на слабата светлина в антрето. Когато се избистриха и отново се спряха върху лицето му, Джейк усети връзката между тях с особена, почти болезнена сила.

— Означава ли нещо за вас името Чудесния Сун? — попита най-сетне тя.

— Имаше ли полза от пътуването ти? — попита го сега Блис.

Той тръсна глава и се върна в оживлението на летище Кай Так.

Типично китайски въпрос, помисли. Отговорът му беше в същия стил:

— И да, и не. Сприятелих се с влиятелен човек, а от подобно нещо полза винаги има. От друга страна обаче, станах свидетел на смъртта на жена си…

— Ужасно съжалявам! — промълви тя и пристъпи още по-близо до него. Надигна се на пръсти, прегърна го и докосна с устни бузата му. Сякаш беше дете, което се нуждае от утеха. Сега беше негов ред да потъне в мълчание.

— Дай да ти взема сака.

— Няма нужда — възрази импулсивно той. — Не съм инвалид.

— Нямах предвид това — промърмори засрамено тя, черната й коса се разтърси. — Извинявай… — после се усмихна и добави: — Колата ми е отпред.

Заведе го в своя апартамент. Джейк беше толкова изтощен, че нямаше сили да протестира. Мястото се оказа нависоко, непосредствено под връх Виктория. Далеч долу се виждаха жилищните блокове на Средното ниво, под тях тъмнееха небостъргачите в центъра. Отвъд тях проблясваха мазните води на пристанището, както винаги задръстено от най-различни плавателни съдове. Прозорците на дневната и спалнята гледаха към тази невероятно красива панорама, а от спалнята се виждаше и част от Ванчай, ярко осветена като цирково шапито.

Блис му приготви бърза вечеря — пържени скариди, пиле и манго. Той мълчаливо започна да се храни, движенията на пръчиците в ръцете му бяха ловки и отмерени.

— Ядеш като китаец — отбеляза с лека усмивка тя.

После се преместиха в дневната и Джейк се тръшна на дивана с въздишка на облекчение. Тапицерията беше мека и удобна, в приятни зелени тонове. Отметна глава назад и уморено затвори очи. Блис напълни две малки чашки с коняк.

Джейк не посегна към питието, очите му механично се насочиха към блестящото сияние на Хонконг зад прозореца. Бурята беше прочистила въздуха, светлините бяха ярки и отчетливи, като скъпоценни камъни. Рубини и изумруди, сапфири и диаманти.

Отново у дома. Все още усещаше лепкавите пипала на Япония в душата си, не можеше да се отърве от спомените за събитията, разиграли се там. Сърцето му остана свито и тревожно.

Долови някакво движение, после видя дланта на Блис върху гърдите си.

— Тук ли те боли?

Той само я гледаше.

— Извинявай — изправи се тя. Излезе от стаята и след минута се върна. Коленичи до него и драсна клечка кибрит, миг по-късно в ноздрите го удари сладникавата миризма на ритуалните ароматични пръчици.

— Моля да извиниш припряността ми, но искам да се помоля за душата на жена ти — тихо промълви тя.

— Тя беше „гуай лох“ — вдигна глава той.

— Какво значение има това? — ръцете й ловко закрепиха ароматичните пръчици между двамата. — Духът си е дух, независимо от религията…

После започна да се моли. Беше избрала една от древните будистки молитви, наречени „сутра“. Джейк отпусна глава върху облегалката на дивана и се заслуша в думите. Те бавно проникваха в душата му, свещената им простота беше наистина заразяваща.

Неусетно отвори уста и започна да приглася, по бузите му се търкулнаха бистри сълзи.

Беше убеден, че тя няма да ги забележи, но в един момент разбра, че ридае на глас. Усети докосването на нежните й ръце, лъхна го ароматът на парфюм. Потръпна и неволно се притисна в топлото й тяло, ръцете му обвиха талията й, бузата му докосна златистата й кожа.

Екранът на терминала беше задръстен от обезпокоителна информация.

Контролен код за достъп: Гаргантюа.

Допълнителен код: Сляпо момче.

Отговор: Продължавайте!

— По дяволите! — изруга Химера и пръстите му замръзнаха над клавиатурата. Кодът „Гаргантюа“ обозначаваше всички вкарани в паметта на главния компютър на Агенцията данни, отнасящи се до оперативните агенти на КГБ. Докато „Сляпо момче“ беше временен код, сменящ се на всеки две седмици и позволяващ достъп до отделните файлове. Буквите бяха девет, разредките между тях — също. Това означаваше, че достъп до тези файлове има оперативен агент от хонконгската централа на Агенцията.

Нещата се усложняват, въздъхна Химера и чукна клавиша с надпис „връщане“.

Контролен код за достъп: Водна змия.

Допълнителен код: Сляпо момче.

Отговор: Продължавайте!

Ниво вторник, помисли си той. Известни на Агенцията организирани терористи. Втората буква от хонконгската азбука принадлежи на Дейвид Ох.

Отново „връщане“.

Контролен код за достъп: Хермес.

Допълнителен код: Сляпо момче.

Отговор: Продължавайте!

Ниво сряда. Терористи на свободна практика, работещи на парче.

— По дяволите! — изруга отново Химера. — Какво е намислило копелето?

Безпокоеше се най-вече от последните три букви на деветката. В компютърния език на Агенцията бяха заложени милиони суфиксни комбинации, които бяха основа на най-различни кодове. Комбинацията М-О-М-Ч-Е криеше шифъра, позволяващ неограничен достъп до паметта, до най-дълбоко засекретената информация.

Химера успя да се включи в системата именно чрез М-О-М-Ч-Е, но това му отне много безсънни нощи на упорита работа.

Въздъхна и отново чукна клавиша.

Контролен код за достъп: Ярост.

Допълнителен код: Сляпо момче.

Отговор: Продължавайте!

Разбра, че Дейвид Ох е преминал върху списъка на вълците-единаци, работещи за КГБ. Докъде ли ще стигне? В последно време не е отбелязана терористична дейност нито в Хонконг, нито близо до него. Даниела не беше го информирала и за никакви операции на КГБ в района. Какво остава тогава? Започна да се поти. Нима е изгубила търпение? Нима е вкарала в играта част от хората на Химера? Дали Дейвид Ох не ги е усетил?

Отново натисна клавиша и на екрана изплува списък с имената на вече пенсионирани оперативни работници на Агенцията. А сега? За какво му е притрябвал този списък на Дейвид Ох?

Нов удар по клавиша „връщане“ и ченето му изведнъж увисна от смайване.

Контролен код за достъп: Сфера.

Допълнителен код: Сляпо момче.

Отговор: Открит, засечен и проверен!

— Господи Исусе! — възкликна Химера и впи поглед в имената на двамата оперативни агенти, които беше изпратил при Мариана Мейрък и които се бяха провалили.

Открити и засечени? Пръстите му полетяха над клавиатурата. Скоро компютърът му предостави това, което беше търсил Дейвид Ох.

— Пръстови отпечатъци — промърмори той. — Оставили са отпечатъците си из цялата къща! Проклет да е тоя Дейвид Ох!

Извъртя се заедно със стола и грабна слушалката. Набра няколко цифри, осигуряващи му обезопасена външна линия, изключи се от централата на Агенцията и зачака появата на една от собствените му кодирани и абсолютно обезопасени линии. Едва тогава започна да чука цифрите на номера отвъд океана.

— Да? — обади се човекът от Тайван, вдигнал слушалката още след първия сигнал.

— Имаме нужда от услугите ти — каза в мембраната Химера.

— На кого трябва да доставя стоката?

— Дейвид Ох.

Слушалката оттатък меко изщрака. За Химера този отговор беше напълно достатъчен.

Блис изгаряше от желание. Душът в банята плющеше. Тя си представяше иглоподобната водна струя върху голото му тяло, мечтаеше да заеме мястото й.

Гледаше към мигащите светлинки, които бавно се катереха към върха, и се обзалагаше със себе си. Опитваше се да отгатне очертанията на тялото му, топлината на кожата му. Мускулите върху него, тъмните трапчинки между тях. Не бяха се виждали отдавна, но тя разполагаше с десетки негови снимки. Все още пазеше спомен за момчешкото му тяло, плътно притиснато в нейното. Топлината му през онази нощ в Чьонг Чау. Колко много й липсваше, Господи!

Но и тогава, въпреки крехката си възраст, тя имаше конкретно поставена задача. Джейк трябваше да замине за острова по време на фестивала Та Чиу и да остане там през нощта. Тогава нямаше никаква представа за причините, но по-късно разбра всичко, благодарение лаконичното обяснение на Тцун-Трите клетви.

Фо Саан.

Изглежда и този човек беше свързан с широката конспирация. Може би именно от нея беше получил името си, което в превод означаваше „кръг“.

Тя също дължеше уменията си на Фо Саан. Без Джейк дори да подозира това, по съвсем различен начин. И беше достигнала пълното съвършенство.

През онази нощ на острова Блис се влюби в Джейк и чувството й успя да се запази през годините. Колкото по-голяма ставаше, толкова по-упорито се опитваше да си внуши, че всичко е било детинска игра, която трябва да забрави. Още повече, че контактите с него й бяха абсолютно забранени.

Но образът му остана дълбоко в душата й. Завинаги. Години по-късно Тцун-Трите клетви й показа негова снимка, сърцето й замря. Джейк отдавна я беше забравил, беше влюбен в друга жена, беше женен за нея…

Седнала върху възглавниците на дивана, тя потръпваше от вълнение. Край нея димяха остатъците от ароматичните пръчици. Дори и мъртва, Мариана продължаваше да присъства между тях.

Искаше го толкова силно, че й прилошаваше. Без него животът й се струваше кух и лишен от смисъл. Но трябваше да мисли и за Мариана. По-скоро за спомена, който беше оставила след себе си. Молитвата й преди малко не беше поза. Мариана беше част от Джейк и това автоматически я превръщаше във важна фигура за Блис. Тялото й може да е погребано някъде в Япония, но духът й ще бъде вечно жив. Това Блис не биваше никога да забравя.

Водата зад вратата се лееше като порой. Мускулите на Джейк помръдват като живи под струята, шоколадовата му кожа мътно проблясва сред облаците пара…

Светлините на пристанището се размиха пред погледа й. Разплака се. Буйно и горчиво, от години не беше плакала така. Желанието стягаше гърдите й в железен обръч, не можеше да диша. Направи опит да се овладее, но не успя. Всички разумни мисли напуснаха главата й, остана единствено ужасът. Душата й потърси опората на Джейк, краката й сами се понесоха към банята.

Джейк веднага забеляза движението зад опушеното стъкло на вратата. Първата му мисъл беше за „фу“. Забравил за пяната по тялото си, той пристъпи напред и бутна вратата.

Беше завъртял крана на топлата вода докрай, малкото помещение се оказа запълнено с гъсти облаци пара.

На прага стоеше човек, фигурата му смътно се очертаваше на фона на сиянието откъм прозореца. Напрежението бързо го напусна, тъй като веднага позна Блис.

Закова се на място, мокър и гол. Даваше си сметка, че е пропуснал момента и вече би било глупаво да търси убежището на хавлията. Лицето му почервеня, това положително не се дължеше на горещата вода.

— Имаш ли причини да дебнеш наоколо като шпионин? — попита.

— Но аз наистина съм шпионин — отвърна тя. — А дебненето е моя специалност… — Почти остана без дъх, когато видя голото му тяло на прага. От кожата му струеше пара — сякаш беше някакво митично създание, небесен дракон… Беше стегнат, от фигурата му лъхаше енергия и решителност.

Пристъпи напред, светлината от банята падна върху леко потръпващите й бедра. Той се дръпна по-далеч от душа. Тя все още беше с дрехите, с които го посрещна на летище Кай Так — копринена рокля с гол гръб, на черни и бели ивици. Краката й бяха боси.

— Не отговори на въпроса ми — отбеляза той.

— Аз пък си мислех обратното — поклати глава тя. Все още й беше трудно да говори, в гърлото й се беше събрала топка.

— Какво правиш тук?

— Исках да видя как изглеждаш.

— И влезе в банята? Просто ей така… — гласът му стана мрачен и заплашителен.

— Да, просто ей така.

— Но аз съм гол, по дяволите! — избухна той. — Това е… Това не е…

— Недей — прекъсна го тихо тя. Очите й бяха пълни със светлина. — Няма смисъл да ми крещиш.

Пристъпи още една крачка напред. Озова се толкова близо до него, че той забеляза браздите от сълзи върху лицето й.

— Блис…

— Джейк… — прошушна тя. — Не вземай сърцето ми, Джейк!…

Никога не му бяха говорили по този начин. Никой не беше произнасял името му така. Като милувка…

— Прости ми, Мариана… — тихите думи потънаха в шумоленето на коприна, мигът сякаш спря. Звуците се сляха, той вече не беше сигурен дали изобщо ги е чул. Роклята на Блис се плъзна в краката й.

Очите му се разшириха, решителността бързо го напусна. Тялото й беше по котешки гъвкаво, кожата — гладка и блестяща. Нежните очертания на мускулите не позволяваха на годините да я докоснат. Тънкият кръст и гъвкавите глезени оставяха впечатлението за дете, но ханшът й беше по женски закръглен, възбуждащ и предизвикателен.

Вдигна ръце над главата си, гърдите й — пълни и твърди, предизвикателно се вирнаха. Зърната им вече стърчаха нагоре.

— Харесваш ли ме? — прошепна.

Тялото му се разтърси.

— Блис…

— Поне мъничко?

— Не бива да правиш това… Нямаш право.

— Обичта ми дава право. Години съм мечтала за този миг… — в очите и се появи див блясък. Онези оранжеви искрици, които се появяват в погледа на дебнещ сред джунглата хищник. Гласът й стана дрезгав от вълнение. — Обичам те от мига, в който се катерехме заедно на Та Чиу. Когато съм била с мъже, винаги съм си представяла, че съм с теб. Ръцете им бяха твоите ръце, устните им — твоите устни. Когато проникваха в мен, аз затварях очи и си представях, че това си ти…

— Блис…

Прошепнал името й, Джейк изведнъж си даде сметка, че впечатлението му на летището е било погрешно. Тя не беше сестрата, дошла да посрещне брат си. Тя беше жена, която все още се колебае дали да разкрие сърцето си пред любимия мъж.

Пристъпи по плочките към него, краката й сякаш не докосваха пода. Той гледаше като омагьосан играта на мускулите под гладката й кожа. Притежаваше походката на млада пантера — уверена, гъвкава, едновременно с това чувствена… Водещи в тази походка бяха бедрата, тялото й се движеше от кръста надолу. От всяка стъпка личеше как черпи сила от земята, върху която стъпва. Именно това придаваше особена еротична окраска на невинността й.

В мига, в който телата им се докоснаха, от устата на Джейк излетя възбуден стон. Сякаш беше пипнал оголен кабел. Нервните възли под кожата му подскочиха, сякаш пробудени от летаргичен сън. Нещо в душата му оживя.

Усети ръцете й около себе си, нежната извивка на дългата й шия. Тялото й бавно се повдигна нагоре и плътно се притисна в неговото.

Устните му се впиха в нейните, тазът й изскочи напред и се залепи за слабините му.

Изстена в отворената й уста. Имаше чувството, че вдъхва непознато питие, през тялото му пробяга могъща тръпка. Едва сега си даде сметка, че мисълта за тази жена не го е напускала нито за миг. Пожела я още при първата им среща в болничната стая, но после успя да потисне това чувство. Замести го скръбта по Мариана, собственото му чувство за вина…

Притисна я към себе си, ледът в душата му започна да се топи. Беше сигурен, че чува отчаяния вик на сърцето си. Краката му омекнаха и той бавно се отпусна на колене. Започна да гали съвършената извивка на таза й, лицето му се приближи до женствеността й. Беше толкова чиста и невинна, че той неволно се върна в онази далечна нощ на своето детство.

Бузата му пламна от топлината й, ноздрите му потръпнаха от аромата на възбудата й. Отвори уста и усети как езикът му потъва в нея. Започна да го движи — нежно и бавно, с трепетно внимание. Вътрешността й се разтваряше пред него като листенцата на нежно цвете.

Пръстите й потънаха в косата му, тазът й започна леки, ритмични движения. Сърцето блъскаше като чук в гърдите й, възбудата ставаше все по-силна. Вътрешностите й омекнаха, в зоната между пъпа и мястото, на което я любеше Джейк, се появи невероятно приятно чувство.

Езикът му продължаваше своята работа, заедно с него се усилваше и това невероятно усещане. Никога не беше изпитвала такова удоволствие. Тялото й потръпна и се предаде, движенията му престанаха да се подчиняват на волята й.

Ръцете й несъзнателно се плъзнаха надолу, хванаха китките на Джейк и ги притиснаха към гърдите й. Простена от възбуда, когато мазолестите му длани започнаха да се движат около зърната й, последните остатъци от самообладанието й изчезнаха. Онова особено чувство напусна областта на корема и започна да се изкачва нагоре. Изпита усещането, че се слива с него, че членът му отдавна е проникнал дълбоко в нея.

Непозната енергия проникна в тялото й, тренирано за големи натоварвания. В душата й се появи желание за отклик, за пълно отдаване. От устата й се изтръгна дрезгаво стенание.

Тялото й започна да се навежда напред, краката й се разтваряха все по-широко. Това засили удоволствието. Шията й се изви, главата й се отметна назад, очите й се заковаха в тавана. Тънката паяжина на екстаза замъгляваше погледа й, гърдите й играеха като живи под ласката на грубите му длани.

Тазът й конвулсивно се притисна в него. Искаше го дълбоко в себе си, едновременно с това не можеше да прекъсне действието на тази невероятна еуфория.

Нададе остър вик на възбуда, тялото й пламна. После отново усети езика му в себе си, натежал от нова еротика. Сведе очи надолу и видя, че е поел част от нея дълбоко в устата си.

— О-о-о! Не мога повече! Не издържам!…

Топлината се плъзна нагоре, уви раменете й, потопи сърцето й в огнени пламъци. Въздухът излиташе на тласъци от полуотворената й уста, ноздрите й възбудено потръпваха. Играта на мускулите по тялото й вече не подлежеше на контрол. После всичко се сля в ослепително огнено кълбо, удавено във вълните на могъщия оргазъм.

Строполи се в прегръдката на Джейк. Главата й клюмна, клепачите й безсилно потрепваха.

Джейк бавно я привлече върху себе си. Събрал последните остатъци от волята си, той имаше едно-единствено желание — да потъне в нея. Членът му беше огромен, до болка твърд. Пред очите му летяха сцените на облекчението й, кратки и възбуждащи като кадри на еротичен филм.

Почувства влажността й върху члена си, от устата му се изтръгна възбудено стенание.

— О, Господи!…

Дишането му стана насечено, гърдите му бурно се повдигаха и отпускаха.

Ръцете на Блис притиснаха раменете му, пръстите й се забиха в кожата му, тазът й бавно се притискаше надолу. Главата й се наведе към трапчинката на рамото му, зъбите й се забиха в топлата плът.

— Вземи ме!… — дрезгаво прошепна тя. — Моля те, вземи ме!…

Тазът му внимателно се повдигна, членът му потъна още сантиметър в нея. Топлината й го влуди, едва ли щеше да успее да се сдържа повече… Дробовете му работеха като парна машина, по кожата му избиха ситни капчици пот. Черната й коса бързо ги попиваше.

— О, Джейк!

Останала без дъх, тя се притисна към него, пръстите й се спуснаха надолу и докоснаха тестикулите му. После нежно започнаха да ги масажират.

Това вече беше прекалено. От устата му излетя дрезгав вик, тазът му се изви като лък, членът му потъна до отказ в нея. Тя бързо започна да се отдръпва, контактът им стана лек и едва доловим. Чувството беше невероятно, той отново се изви нагоре и проникна докрай. Просто беше убеден, че всеки миг ще експлодира. Не искаше да го стори, но нежното докосване на пламналата й женственост го влудяваше, пръстите й вършеха останалото…

Усети как слабините му натежават, а мускулите на таза му се превръщат в камък. Потънал дълбоко в нея, членът му се уголеми и потръпна.

Блис усети наближаването на финала и ускори ритъма си. Телата им полудяха, сливането им беше пълно и съвършено. Нещо се отприщи в душата на Джейк, нещо красиво, приятно и опасно… Не искаше да мисли за него, не искаше да мисли за нищо.

От гърдите му се откъсна дълбоко стенание, семето му се стрелна в горещата й вътрешност на обилна струя.

Плътно притисната в него, Блис усети горещите вълни на собствената си възбуда. Доловила навреме настъпването на финала, тя експлодира едновременно с него. Тялото й се загърчи от резки, дори груби тласъци, различни от предишните. Но не по-малко приятни.

Горещата вода в банята продължаваше да тече, помещението се изпълваше с кълба бяла пара. Но Блис имаше чувството, че това е парата на собствените им чувства. Чувства, които бяха тлели дълго, за да избухнат сега в ослепителни пламъци. Рязко и внезапно…

Навън имаше пълнолуние. Жълтеникавият диск на небесното светило бавно изплува над връх Виктория, светлините на града изведнъж изгубиха част от блясъка си. Върху спокойните води на пристанището се появи ярка лунна пътека…

Дейвид Ох бягаше.

Над града се спускаше нощта. Всичко ще бъде наред, повтаряше си той.

Трябва да открие Джейк и да го запознае с обстановката. Агенцията вече не му даваше сигурност.

Пред него се появи голям, подобен на кошер сингапурски хотел. Яркото осветление пред входа примамливо мигаше, но той знаеше, че това място не е за него. Продължи надолу по Локхарт роуд и потъна в оживлението на Ванчай, пълен с нощни заведения, дискотеки и кина. Продължаваше да трепери, макар че тук би трябвало да се чувства в безопасност.

Спомни си разкритията, които му предостави огромната компютърна памет на Агенцията. Мисиите на Столингс странно съвпадаха с акциите, проведени от СВР. А след тях винаги оставаха труповете на опозиционни лидери. Изключение от правилото беше убийството на Мохамед Ал-Касар, който действаше като двоен агент на ЦРУ и вероятно именно поради този факт бе подхвърлен на Столингс от агентите на КВР.

Всичко това положително е било загадка за Столингс. Ако не беше умрял, той със сигурност щеше да направи опит за изясняване на ситуацията. В това отношение Дейвид Ох вече имаше напредък — установи със сигурност, че заповедта за ликвидирането на Мариана Мейрък е била издадена доста преди да започне официално разследване срещу нея.

Търпението пред компютърния терминал и умението да извлича максимума от софтуерните програми му позволиха да открие още едно важно късче от мозайката. Ликвидацията на всички опозиционни лидери беше свързана с един-единствен агент: Ничиреншу.

А Ничиреншу е агент на КВР. Тоест на генерал Даниела Воркута. Всички „обратни“ директиви на Агенцията бяха в полза на руснаците. Тук отново личеше пръстът на Воркута.

За Дейвид Ох това беше напълно достатъчно. Стигнал до каменната стена с надпис „Строго поверително, лично за Директора“, той направи разпечатка на всичките си открития до момента.

Воркута беше успяла да проникне до сърцето на Агенцията и сега атакуваше отвътре. Дейвид Ох не знаеше докъде е стигнала, но беше сигурен в едно: не може да се доверява на никого, с изключение на Джейк.

Влезе в полутъмно заведение с претенциозното име „Сивата акула“. Тук напитките се поднасяха силно оводнени, а момичетата бяха с изцъклени очи, пияни или дрогирани до състояние на пълна безпаметност. Беше задимено и шумно. От шестнадесет огромни тонколони се лееше пресипналият глас на Били Айдъл, редящ куплетите на хита „Бяла сватба“.

Червени, зелени и жълти прожектори пробягваха по разноцветните бутилки на бара, плъзгаха се по главите и раменете на танцуващите, после угасваха. Моряци. Тук беше пълно с моряци. В пристанището беше хвърлил котва един от атомните самолетоносачи на Щатите и това означаваше само едно — тази нощ във Ванчай ще има голям оборот, в по-голямата си част незаконен.

Приближи се към осветения със син неон бар и поръча уиски със сода. Алкохолът беше силно оводнен, но за него беше добър. Сега не беше време за запой. Осмоъгълният дансинг се издигаше на две стъпала над нивото на залата. Останалата част от нея беше запълнена с малки масички. Срещу тоалетните в дъното имаше стръмна стълба с месингов парапет, която водеше към втория етаж.

Дейвид Ох внимателно се огледа, но никъде не откри познати лица. Извърна се към вратата и зачака. Не обръщаше внимание на излизащите, интересуваха го единствено онези, които влизаха.

Шест минути по-късно на прага се появиха трима нови посетители. Бяха мъже със сурови лица, отдалеч личеше специалната им подготовка. Очите им разделиха заведението на невидими квадрати, всеки от тях беше подложен на бърз, но внимателен оглед. Квадратите отпадаха един след друг, погледите неумолимо настъпваха към бара.

Дейвид Ох хвана ръката на момичето до себе си и бързо го повлече към дансинга.

Даваше си ясна сметка, че проникването му в агентурните сведения на Агенцията, с което се беше занимавал в продължение на няколко дни, неминуемо ще привлече вниманието. Благодарение на опита си с програмните продукти успя да използва кодовете на Столингс. И веднага разбра, че до същия метод е прибегнала и генерал Воркута. Столингс автоматически е станал излишен и затова е бил изпратен в Япония. Не за да ликвидира Ничиреншу, а за да бъде убит.

Дълбоко в себе си Дейвид Ох беше убеден, че и него го чака същата съдба. Но въпреки това продължи да се рови в секретната информация. Не би могъл да живее спокойно, без да разкрие коварните планове на врага, а и не можеше да се спре…

Сега вече нямаше никакво съмнение, че е разкрит.

Тръгна към стълбите на втория етаж, без да изпуска ръката на момичето. Не обръщаше внимание на дрезгавия глас, който изреждаше ценоразписа на сантиметър от ухото му. Изборът беше богат: двойка или тройка, орален или анален секс, половин или един час, възможност и за повече… Много романтично! Дори не си направи труда да й каже да млъкне.

Влязоха в една от десетината стаички, разположени над дискотеката. Пусна ръката на момичето и грубо я блъсна към леглото.

— Хей, мазохистичните номера струват доста по-скъпо! — извика тя.

Без да й обръща внимание, той пристъпи към прозореца и го отвори. Музиката караше тънките дъски на пода да потръпват, думкането на басите докарваше тъпа болка чак в зъбите му.

Надникна навън. Единственият път за бягство предлагаха улуците. Нямаше време да изчислява кога са поставени и доколко са ръждясали. Плъзна се навън е котешка пъргавина, ръцете му се увиха около мръсната тръба, която чезнеше в мрака.

Започна спускането. В главата му се въртеше една-единствена мисъл: „Трябва да открия Джейк, в противен случай с мен е свършено!“ Стъпи на асфалта и бързо започна да се отдалечава. След около три преки в главата му се появи името на Блис. Отдавна подозираше, че именно тя е помогнала на Джейк да се покрие в Хонконг.

Даде си сметка, че Блис е единствената му надежда. Бръкна в джоба си, напипа няколко монети и продължи тичешком напред. Вече знаеше какво търси: телефонна кабина.

В момента, в който човекът срещу него започна да докладва, сър Джон Блустоун разбра, че има предимство пред конкурентите си.

Беше се изтегнал в широкото кожено канапе на кабинета си, истински принц. Принцът на търговията — така мислеше за себе си. Не изцяло, разбира се. Защото освен търговията имаше и свой таен живот, който го топлеше във всеки час на деня и нощта. Така е, когато човек работи за своята кауза. Той беше потомствен английски аристократ, живял в Индия и редица страни от Югоизточна Азия. Беше се нагледал на арогантността на белите хора, превърнали в руини няколко наистина райски кътчета на света. Грубостта и високомерието на собствената му раса го изпълваше с отвращение и дълбоко безпокойство. Постепенно започна да дава воля на чувствата си и това не остана незабелязано. Свързаха се с него, провериха го обстойно, а след това го вербуваха. После го изпратиха в Хонконг и му помогнаха да направи впечатляваща кариера. В качеството си на президент на „Файв стар пасифик“ сър Джон Блустоун стана един от петимата най-могъщи тайпани на Кралската колония.

Интересно, въздъхна в себе си Блустоун, докато наблюдаваше говорещия китаец. Кабинетът представляваше огледално копие на душата му. Цветовете на мебелировката и стените варираха във всички нюанси на черното и червеното. Таванът беше покрит с черен лак, тапетите също бяха черни, матирани така, че да подчертават малките, яркочервени хризантеми, с които бяха изпъстрени.

Коженият диван, върху който седеше, беше червен, а креслата около него — черни. Подът беше покрит с дебел килим в черен цвят, обсипан с червени точици. Зад масивното бюро и тежкия стол от черна кожа се издигаха махагонови лавици за книги. До противоположната стена беше опрян яркочервен китайски скрин, върху който стоеше единственият предмет с друг цвят: една безценна ваза от епохата Куинг, която беше толкова крехка и ефирна, че сякаш нямаше никакъв цвят, или по-скоро съдържаше цялата палитра на природата в себе си.

Общото впечатление беше респектиращо. Точно такова, каквото го искаше Блустоун. Всеки, пристъпил прага на това помещение, изпитваше чувство на респект. Включително губернаторът и няколко членове на британския парламент.

Питър Енг беше към края на доклада си. Пиленцата винаги се връщат към корените си, рече си Блустоун. Този човек беше част от мрежата му повече от пет години, от онзи миг, в който агентите на английския тайпан донесоха интересната новина, че Енг разполага със секретно копие от счетоводните книги на „Сойър & синове“, а на свое име притежава точно 23 000 акции от компанията. Досега Блустоун почти не беше го използвал, от време на време му искаше по някоя дребна услуга. Досега.

— В крайна сметка Андрю Сойър стана собственик на около 30 000 акции от „Пак Ханмин“ — казваше Енг. — Утре има намерението да закупи още сто хиляди. Според него цената е изключително изгодна и сега е моментът да се купува.

Ето това вече е нещо, каза си Блустоун. Макар да накарах Т. И. Чун да купува за моя сметка, точно тези сто хиляди акции ще бъдат достатъчни за приключването на операцията. Получа ли и тях, компанията ще бъде моя. Нямам достатъчно капитал, за да ги купя сам. А ако нещата опрат до наддаване с Андрю Сойър, което е много вероятно, тези сто хиляди акции ще ми струват цяло състояние. След тях вече няма да има големи количества за продажба.

Значи е време да вляза в контакт с новите си партньори, рече си той. Банките, с които работеше, следяха с интерес изкупуването на краткосрочните му заеми. Всяка една от тях щеше да предаде посланието му до скритите покровители. След като имат пари за подобни операции, те положително ще отпуснат и капиталите, необходими за контролния пакет на „Пак Ханмин“. Сторят ли това, проектът „Кам Сан“ ще падне като зряла круша в ръцете им.

Освободи Енг и вдигна слушалката. Отвори тефтерчето си и потърси номера на президента на „Банкова корпорация Хонконг Азия“. Късният час нямаше значение. Трябваше да пусне посланието си веднага. За да победи „Сойър & синове“, той трябваше да си осигури допълнителни капитали още преди утрешното отваряне на борсата.

Изчака тихите, но отчетливи сигнали в слушалката. После, познал мъжкия глас насреща, започна да говори.

Дейвид Ох измина цялото разстояние от Ванчай пеша. Гледаше зад гърба си в тъмните стъкла на витрините, сменяше тротоарите и избягваше главните улици. После скочи в един автобус.

Посоката му беше обратна на тази, която му трябваше. Още по-добре. Това бягство се нуждаеше от време, много време. Предпочиташе да изнерви преследвачите си, да ги накара да се разкрият. Така ще разбере доколко са опитни, а и кой ги е изпратил.

Когато най-сетне набра номера, вече беше убеден, че е чист. Сърцето му прескочи един такт, когато Блис му прехвърли Джейк. Имаше да му казва куп неща, но времето беше малко. Нямаше място за сантименталности и поведението му остана сдържано. Определиха си среща на връх Виктория. Достатъчно близо за Джейк, но едновременно с това на безопасно разстояние от квартирата на Блис. На открито, на познат терен. Всичко ще бъде окей.

Измина три спирки с автобуса и слезе. Изчака вратите да се затворят. Никой не слезе след него. После се качи на колата в обратна посока. Тринадесет спирки по-късно трябваше да слезе. Лошо число, но нямаше време за суеверия. Измина две пресечки в западна посока, към Куинсуей. Вечерта беше топла и приятна, главните улици на колонията бяха задръстени с народ. Оттатък залива подканящо мигаха неоновите реклами на Тцун Ша Тцун.

Дейвид Ох търпеливо чакаше автобуса, който щеше да го отведе до Котън Трий Драйв. Все по-трудно беше да определи дали е чист, или опашката вече е подире му. Хората бяха прекалено много. Беше доволен, че видя лицата на своите преследвачи, нямаше да е трудно да ги засече.

Към спирката се приближи един автобус. Беше толкова претъпкан, че Дейвид реши да изчака следващия. Така получи възможност да се запознае с обстановката в детайли. Точно зад гърба му имаше магазин за часовници, върху светещите реклами бяха изписани имената на три-четири известни швейцарски производители. Както можеше да се очаква, пред витрините му се трупаха туристи. Сред тях имаше такива, които можеха да си позволят златните, отрупани с брилянти произведения на изкуството, но обикновените зяпачи бяха далеч повече.

Групичка млади китайци го заобиколи отдалеч и се смеси с тълпата. На ъгъла няколко моряци спряха такси и шумно потеглиха към пристаните на ферибота „Стар“.

В ушите му звучаха различни езици и наречия, това още повече засилваше чувството му за самота. Положението му беше такова. В далечината се появи червеният сандък на двуетажен автобус. На едната му страна беше залепен ярък плакат, рекламиращ някакъв нов филм. Жена със стройно тяло и извита назад глава отстъпваше пред заплашителна фигура в черно, отдолу пишеше: „НИНДЖАТА“.

Тълпата на спирката се устреми напред още преди спирането на тежката машина. Дейвид Ох усети как го повлича могъщият поток на жива човешка плът. В ушите му екнаха звучни ругатни на китайски — част от местните жители псуваха някакъв австралиец, който се придвижваше прекалено тромаво за представите им.

Тъмният отвор на вратата сякаш засмукваше тълпата в утробата на автобуса. Дейвид Ох се остави на течението, давайки си ясна сметка, че не може да види всички, които се качват с него и след него.

Слезе на пресечката между Котън трий драйв и Гардън роуд. Изчака зелената светлина на светофара и се насочи към билетопродавницата на зъбчатата железница „Пийк Трам“. Купи си билет за четири хонконгски долара, после побърза да се шмугне в сянката на малката будка.

Въздухът тежеше от влажна мъгла, Пийк Роуд се губеше нагоре към върха. Хвърли бърз поглед на часовника си. Наближаваше полунощ, железницата скоро щеше да спре. Наоколо нямаше никого. По това време на денонощието липсваха желаещи за дългото изкачване към планинския връх.

Облегна глава на влажната стена и зачака. Неволно се запита какво ще каже на Джейк. Нямаше предвид оперативната информация, която искаше да му предаде, а по-скоро личните им отношения. С чувство на тъга си призна, че в последно време тези отношения не бяха от най-приятелските.

Дори в момент като този изпитваше гняв по отношение на Джейк. Този човек дълбоко се промени след инцидента при река Сумчун и това беше видно за всички. Може би имаше пълно право да не споделя личните си преживявания пред официалните представители на Агенцията, но защо не го стори пред него? Нали бяха приятели? Дейвид Ох не можеше да скрие разочарованието си. Нима приятелството им е толкова плитко, нима Джейк не му се доверява? В душата му се настани огорчението. Просто защото беше от хората, за които приятелството е над всичко. Най-святото нещо на света.

Тази нощ му предстоеше много работа, върхът може би беше добър символ за намеренията му. Най-високата точка на Колонията.

Извиващи се нагоре към бялата пара на облаците, релсите започнаха да звънтят. Жиците над тях запяха. Вагонът приближаваше.

Дейвид скочи в зле осветената кабина. На душата му беше тежко, липсваше му приятелството. Изведнъж си даде сметка колко много държи на Джейк. Придвижи се напред и седна. До слуха му достигна протяжен вой на корабна сирена, асфалтът край спирката съскаше под автомобилните гуми. Вратите започнаха да се затварят.

Дейвид Ох се обърна и огледа вагона. В дъното седеше млад китаец, облечен в лек шлифер и с шапка на главата. В ръцете му имаше чадър, очите му равнодушно се плъзнаха по посока на Дейвид, после се отместиха.

Пневматичните врати се затвориха с леко съскане, вагонът се разклати и пое по стръмния си път. Нагоре, към връх Виктория… Шест спирки. Нямаше никакви пътници. Разстоянието към върха беше преполовено, вагонът потъна в бяла, фосфоресцираща мъгла. Времето престана да съществува. Нямаше ден, нямаше нощ. Сякаш висяха в празно пространство. Дейвид Ох помръдна, за да отлепи мократа риза от гърба си. Мислите му бяха насочени към Джейк.

Вагонът бавно се разклати и спря. Седмата спирка. Качи се някакъв китаец, вратите се затвориха. Отново тръгнаха нагоре.

Новодошлият се огледа. Очите му срещнаха погледа на пътника с чадъра, после се насочиха към предната част на вагона.

Двамата скочиха на крака и се втурнаха към Дейвид Ох.

Луната бавно потъна във влажната мъгла.

След телефонното обаждане Блис не му зададе никакви въпроси. Просто мълчеше и попиваше меланхоличното му настроение. Ръцете й бяха натикани дълбоко в джобовете на връхната дреха.

— По-добре да отидем пеша до спирката — промълви тя и внимателно огледа тротоара в двете посоки.

— Добре — кимна Джейк. — Трябва да отчитаме всички възможности.

— Бедата е там, че човек рядко е в състояние да го стори — въздъхна Блис.

Започна да ръми. Ясната и спокойна нощ сякаш никога не беше съществувала. Джейк я дръпна към влажните храсти и насочи поглед към пустия тротоар.

— Искам да гледам и слушам — прошепна той.

Нощта беше мрачна. Светлината от околните къщи се разсейваше в дъжда, очертанията им се размиваха в сивкави сенки. Евентуалните прикрития блестяха с неприятна, сякаш луминесцентна светлина. Джейк не чуваше и не виждаше нищо обезпокоително. Някъде сред хълмовете пееха щурци, звукът идваше до тях на странни, влажни тласъци.

Джейк беше абсолютно сигурен в уменията си, тъй като ги беше усвоил от най-добрия учител на света: Хенри Ундерман. Именно този човек пръв беше влязъл във връзка с него. Тук, в Хонконг, преди повече от двадесет години… Срещата им се състоя в разкошната банкетна зала на хотел „Пенинсюла“.

Столът на Ундерман разроши ресните на дебелия килим, потното му лице се надвеси над масата. Беше си поръчал бърбън. Отпи от чашата, направи гримаса и започна: — Доколкото разбирам, сте останал без работа…

— Точно така.

Ундерман направи цяло представление с изучаването на менюто, но в крайна сметка поръча доста обикновени блюда.

— Нямам опит в тази част на света — усмихна се извинително той. Изчака Джейк да даде поръчката си на келнера, после облегна лакти на масата.

— Какви са интересите, ви?

Кой ли е този едър американец, питаше се Джейк. Не си позволи да му зададе този въпрос направо — това би било израз на лошо възпитание.

— Китайските бойни изкуства и „уей ки“ — отвърна на глас той.

— „Уей ки“? Какво е това?

— Една игра. Някой ден ще ви запозная с правилата й. Ще ми отнеме не повече от седем минути. Но ако искате да побеждавате, ще ви трябват поне седем години…

Ундерман се разсмя.

— Сигурно сте прав — рече: — Някои умения се усвояват бавно.

Харесаха се от пръв поглед. Ундерман усети, че Джейк е от онези млади хора, от които всеки може да се поучи. А Джейк от своя страна беше силно заинтригуван от тайнствената личност на американеца. Изпита подозрението, че този човек е представител на някакъв призрачен свят. Свят, който нямаше нищо общо нито с Хонконг, нито с който и да било друг град на планетата… Самотник по душа, Джейк моментално изпита желание да стане част от това общество. То едва ли действаше в разрез със законите — така, както действаха триадите. По-скоро беше над законите…

Сякаш прочел мислите му, Ундерман вдигна глава и каза:

— Доколкото зная, вие имате известни връзки с триадите.

Джейк само кимна с глава.

— А защо не работите за тях?

Поднесоха храната. Двамата замълчаха до отдалечаването на келнера в бяла ливрея.

— Аз съм „гуай лох“ — поясни Джейк, — „чуждестранен дявол“.

— Само наполовина — подхвърли Ундерман, след като очите му бързо пробягаха по лицето на Джейк.

— Зная, че си наполовина китаец, момче… — отмести поглед, разклати питието в чашата си и тихо добави: — Защо все още си тук, на това късче скала?

— Тук е домът ми.

— Значи мислиш, че ще имаш някакви шансове?

Джейк замълча, очите му се заковаха в лицето на чужденеца.

— Какви могат да бъдат тези шансове? — продължи Ундерман.

— Не зная…

— Може би искаш да откриеш какво е станало с баща ти?

Джейк разбра, че този човек е специален. Ундерман помълча, после въздъхна и вдигна глава да го погледне:

— Я ми кажи… Щеше ли да работиш за тях, ако не беше „чуждестранен дявол“, а чистокръвен китаец?

— Не — поклати глава Джейк. — По-скоро бих потърсил начин да ги накарам да работят за мен…

Ундерман започна да се храни, съсредоточеността му изглеждаше пълна. След известно време остави приборите и вдигна глава:

— Да допуснем, че аз ти предложа този начин… Би ли приел?

Джейк продължително го изгледа. Лесно би могъл да му отговори, но вътре в себе си усети важността на момента. На подобен въпрос не се отговаря веднага.

— Колко време ще останете в Хонконг?

— Точно толкова, колкото ти е необходимо, за да кажеш „да“ — сви рамене Ундерман.

Оказа се, че това време е три дни. Какво стана с тях след това?

— Е, добре, да тръгваме — промърмори сега Джейк и предпазливо се насочи към тротоара. Ако ги нямаше щурците, тишината наоколо щеше да е пълна. Дори летището оттатък залива беше затворено.

В главата му се въртяха думите на Дейвид Ох, казани по телефона: В Агенцията има враг. Това изявление събуди хиляди въпроси, но нямаха време. Дейвид определи мястото на срещата и веднага затвори — точно както трябваше да постъпи.

— Трябва да очакваме и опашка след него — каза Джейк, докато забързано се обличаше.

— И какво от това? — попита тя, дърпайки ципа на роклята си.

— Как какво?

— Много просто. Идвам с теб.

— Не, ти ще останеш тук.

— Нямаме време за спорове, Джейк!

— Точно така — кимна той с пръсти върху копчетата на ризата си. — Затова оставаш.

— Не можеш да ме спреш — упорито тръсна глава тя и потърси обувките си.

— Възнамеряваш ли да тичаш на високи токове? — присви очи той.

— Не, ще обуя тези… — в ръката й се появиха чифт леки пантофки за танц. — Не издават никакъв шум.

Той продължително я изгледа, после се обърна и влезе в дневната.

— Нима мислиш, че не мога да се грижа за себе си? — последва го тя.

— Може би… — промърмори той и започна да обува мокасините си.

— Бях обучавана от Фо Саан.

Той вдигна глава:

— От Фо Саан?

Тя кимна с глава.

Той пристъпи толкова близо до нея, че тя усети дъха му.

— Предлагам ти сделка.

— Каква? — очите й се впиха в неговите.

— Идваш с мен, чуваш информацията на Дейвид Ох, евентуално губиш и главата си. Но ако оцелеем, ще ми разкажеш абсолютно всичко за себе си.

Тя видимо се колебаеше.

— Няма друг начин, Блис — настоятелно прошепна той. — Повярвай ми, няма!

Тя отмести кичур коса от челото си.

— Искам да ми вярваш!

— Ако не ти вярвах, едва ли щях да ти направя подобно предложение.

— Тогава защо?

Ръката му се уви около топката на бравата.

— Решението е твое. Не мога да ти позволя да държиш тайните си в себе си.

— Не мога…

Той отвори вратата.

— Ще разбера, ако решиш да ме проследиш. И ще ти се изплъзна. Знаеш, че мога…

Колебанието я напусна.

— Добре. Приемам сделката.

— Искам да знам всичко.

— Добре, така да бъде.

Спряха и се ослушаха.

— Вече сме близо — прошепна Блис. Над главите им мъждукаха светлините на последната спирка.

— Изглежда няма никой…

— Да проверим.

Седем минути по-късно се събраха на спирката, проверили всеки квадратен сантиметър от околността. Резултатът видяха в очите си: нищо.

Останаха да чакат в мрака. Просто не беше за вярване, че само преди час небето беше чисто, с огромна луна и ярки звезди. Дъждът продължаваше да ръми, листата на дърветата се свеждаха под тежестта на водните капки, раменете им бързо подгизваха. Джейк вече беше сигурен, че когато завали дъжд, мислите му неизменно ще се насочват към Мариана…

— Джейк… — прошепна Блис до рамото му. — Това, което направихме преди малко у дома… То беше от обич…

— Блис, недей…

— Моля те, искам да ти го кажа… — пръстите й се вплетоха в неговите. — Никога не бих постъпила така, независимо от силата на чувствата си. Но… — замълча, очевидно от пристъп на срам, после си пое дълбоко дъх — сякаш се готвеше да скочи от висока скала:

— Но Мариана и Тин са вече мъртви…

Главата му рязко се изви, очите му напуснаха релсите на зъбчатата железница.

— Знаеш за първата ми жена?

Блис кимна, очите й сякаш попиха тъгата от неговите.

— Зная, че се е самоубила…

Джейк не каза нищо. Лицето му стана твърдо, сякаш издялано от гранит.

Тя направи върховно усилие, за да продължи:

— Не искам да те наранявам, а да ти помогна… — гласът й премина в шепот: — Обичам те толкова силно, че никога не бих си позволила да ти причиня болка.

Очите му се сведоха към лицето й. Позната обвивка започна да стяга сърцето му. Но там, в нейното жилище, тя беше успяла да я разкъса. За пръв път от три години насам. Това не беше малко…

Даваше си сметка, че тя се опитва да направи временното си постижение постоянно. Дълбоко в душата си искаше да й помогне, беше абсолютно сигурен. Но все още беше прекалено рано за това, другата вероятност беше по-тежка — да не бъде в състояние да го стори… Не знаеше какво ще стане, сърцето му се сви. Нима инцидентът при Сумчун го беше превърнал в инвалид? Нямаше отговор на този въпрос, съмняваше се дали някога ще го има…

Понечи да каже нещо, но в същия миг долови лекото бръмчене на релсите. Жицата над главите им започна да пее. Хвърли поглед на часовника си, тялото му се стегна.

— Време е — прошепна. — Да вървим.

Изненадата на Дейвид Ох беше толкова голяма, че се отрази на реакциите му. Онези тримата бяха тайванци. Но тези във вагона без съмнение бяха шанхайци. Господи, колко души са пуснали подире ми, смаяно се запита той.

Кракът му се стрелна нагоре и улучи по-близкия от нападателите в бедрената кост, точно в нервния възел.

Мъжът политна, лицето му се разкриви от болка. Другият китаец беше насочил чадъра си в лицето му като огнестрелно оръжие. Разнесе се остро изщракване, от върха на чадъра изскочи дълго острие.

Дейвид Ох отчаяно се дръпна назад, острието профуча на милиметри от бузата му. В същия миг ръката му се стрелна нагоре, успя да улучи оръжието, но то само се огъна от удара.

Китаецът се отдръпна назад, готов за нова атака. Дейвид Ох направи опит да напусне седалката. Положението му изискваше незабавна промяна, в противен случай поражението беше неизбежно. Изчака нападението, протегна крак и се стовари с цялата тежест на тялото си върху стъпалото на противника. Концентрира натиска си върху токчето на обувката, снабдено с остро стоманено налче. Стъпалото на нападателя пропука, костиците се натрошиха като юфка.

Ръцете на Дейвид Ох се сплетоха, ударът попадна странично в тялото на китаеца, някъде около подмишницата. Беше прекалено високо, за да счупи ребрата му, но достатъчно силен, за да наруши равновесието му. Онзи се стовари на пода, Дейвид Ох го последва. Токчето му остана притиснато в стъпалото на противника, глезенът му не издържа на тежестта и рязко изпука. Опря лакът в брадичката на китаеца, другата му ръка се стрелна към незащитената сънна артерия на шията.

Китаецът отчаяно се извъртя. Даваше си ясна сметка, че ако Дейвид Ох го улучи, с него ще бъде свършено. Пръстите му пуснаха вече безполезния чадър и трескаво се стрелнаха напред.

Дейвид Ох усети острата болка и разбра, че китаецът е успял да докопа нервните възли на гърдите му. Но лакътят му продължаваше натиска си и вече се подпъхваше под брадичката на врага. След миг щеше да достигне сънната артерия… Беше твърде опасно да не блокира атаката на китаеца, но решението му беше мигновено и окончателно. И въпрос не можеше да става за отстъпление от полученото предимство.

В главата му се появи странно жужене, сякаш хиляди пчели се бяха заселили под черепа му. Реакциите му видимо се забавиха. Прекрасно знаеше какво трябва да прави, но командите на мозъка не достигаха достатъчно бързо до мускулите му. Пред очите му заиграха разноцветни кръгове. Усетил близката развръзка, китаецът удвои усилията си.

Пред очите на Дейвид Ох се спусна черна пелена. Престана да усеща краката си, парализата бавно пълзеше нагоре, към ръцете му. И неизбежното наближаваше — лакътят му щеше да изгуби силата на натиска си върху сънната артерия на врага. Беше на прага на припадъка. Струваше му се, че душата му се отделя от тялото, стана му някак безразлично. Вече не координираше движенията си.

В очите му се плъзнаха лютиви капчици пот и това му помогна да дойде на себе си. Сърцето му с мъка поддържаше нивото на адреналина в кръвта. Горещ въздух излиташе от дробовете му с мъчително свистене.

Концентрация, заповяда си той. Очите му проследиха острия ръб на лакътя, който продължаваше да се притиска между гърдите и сведената брадичка на китаеца. Съзнанието му изведнъж се проясни, силата му се върна. Натисна с цялото си тяло, лакътят изведнъж проникна в процепа между гръдния кош и брадичката на врага, заострената кост потъна в меката шия.

Болката в нервния възел на гърдите му престана почти веднага, но той не успя да разбере как е станало това. Дишаше тежко, гърдите му буквално заплашваха да експлодират. Душата му потръпна. Най-сетне проумя, че е бил на прага на смъртта и е оцелял с цената на човешки живот.

— О, Буда! — простена Дейвид Ох и започна да масажира гърдите си в областта на слънчевия сплит.

В същия миг главата му рязко отскочи назад, дръпната от стоманена примка около шията му. Господи, вторият китаец! Как можа да го забрави?! Закашля се, кислородът в дробовете му бързо се изчерпваше.

Паниката го накара да вдигне ръце към металната примка в опит да я разхлаби. Вършеше точно това, което го бяха обучавали да не върши в подобна ситуация. Това беше загуба на време и енергия, примката нямаше да се разхлаби. Бяха го обучавали да не обръща внимание на примката и да концентрира вниманието си върху нападателя. Успее ли да го неутрализира, примката сама ще падне.

Но изпадналото в паника животно знае само едно — нещо му пречи да диша и това нещо трябва да бъде махнато на всяка цена!

Може би тихият и злобен кикот в ухото му го върна към действителността. Дейвид Ох изведнъж се превърна в опитния разузнавач, когото всички в Агенцията уважаваха. В ноздрите го удари миризма на чесън и евтино вино, вътрешностите му се преобърнаха от отвращение. Проблемът му беше сериозен, тъй като все още не беше успял да се освободи от тежката нервна парализа. Краката му едва се влачеха, сякаш пълни с олово.

Изпъшка и отдръпна ръце от пламналата си шия. Направи опит да забрави за липсата на кислород в пламтящите си дробове. Започна да се задушава от въглеродния двуокис на собственото си тяло. Ушите му писнаха — отчаян плач на кръвта. Очите му бавно започнаха да се изцъклят.

Спаси го спирането на вагона. Стана толкова рязко и неочаквано, че нападателят му неволно разхлаби примката. Това продължи само частица от секундата, но времето беше напълно достатъчно за Дейвид Ох. Ръцете му се стрелнаха назад и сграбчиха дрехата на нападателя. Събра всичките си сили и рязко дръпна надолу. Примката се стегна толкова рязко, че от гърлото му излетяха дрезгави хрипове. Но китаецът вече беше изгубил равновесие.

Тътенът от падането му долетя смътно до ушите на Дейвид Ох. Наложи му се на два пъти да си напомни, че това е именно тътен на падащо тяло. Бавно се отпусна на колене, устата му се отваряше и затваряше като на риба на сухо. Китаецът успя да хване края на примката и отново започна да я стяга. Сега вече бяха лице в лице.

Дейвид Ох почти нямаше сили да се съпротивлява. Отново го обля вонята на чесън и вино, погнусата му се смеси с първите пристъпи на припадъка. Престана да отчита посоките, вече не знаеше кое е горе и кое долу. Имаше чувството, че е лишен от тегло и отново увисва между небето и земята. Само че този път беше много по-близо до небето…

Знаеше, че е на косъм от припадъка. Знаеше, че след припадъка го чака смъртта. Но решимостта му да се бори не намаля.

Вдигна огромен като лопата юмрук и го стовари в лицето на китаеца. После отново и отново… Кожата се разкъса, от раните бликна кръв. Китаецът заслепено примижа, но ръцете му все така здраво стискаха примката. Сега волята му се концентрира в късото стоманено въже, единствената му мисъл беше да дърпа колкото може по-силно… В сърцето му властваше жаждата за убийство, оцеляването беше отстъпило на втори план.

Дейвид Ох продължаваше да удря. Изгуби чувство за време и пространство, вкопчил се е всички сили в мъждукащата искрица живот. Зад нея заплашително зееше бездънна пропаст… Изви палци нагоре, събра последните остатъци от силите си и ги заби в очните кухини на китаеца. Онзи обаче само изпъшка. Всеки друг на негово място би започнал да вие от болка и да моли за милост… но този тип беше истински професионалист. Знаеше какво трябва да направи и нищо не можеше да го спре.

Дейвид Ох се наведе напред, мускулите на ръцете и раменете му набъбнаха. Вложи цялата си сила във върховете на палците и рязко натисна надолу. Очните ябълки на китаеца изскочиха, от дупките бликна алена кръв. Дейвид Ох нададе ужасяващ вик, но ноктите му продължиха да дълбаят навътре, разкъсвайки костици и сухожилия. Кръвта се превърна в пълноводна река.

После дойде смъртта. Тялото на китаеца се сгърчи и застина. Но мускулите му продължаваха да изпълняват последната команда на мозъка. Побелели от усилието, юмруците му стискаха краищата на примката с ужасяваща сила. Дори мъртъв, този човек отказваше да се признае за победен. Убиваше Дейвид Ох като някакъв безплътен дух, като кръвожаден вампир, надигнал се от гроба…

Вагонът на зъбчатата железница бавно се насочваше към платформата под върха. Още преди да спре, Джейк разбра, че нещо не е наред.

За миг успя да зърне неясните очертания на сгърчени човешки фигури, съзнанието му моментално обработи размазаните, сякаш черни петна по стъклата. Това беше кръв.

— Господи Исусе! — прошепна той и хукна към композицията, която се приближаваше като някакво митично чудовище с огнени очи, успяло да се изтръгне от мрачните дълбини на мъглата под себе си. Вътрешността беше осветена, стъклата — запотени.

Джейк тичаше редом с композицията и удряше с юмрук по ламарината.

— Отворете вратите! — викаше на кантонско наречие той. — Отворете ги, в името на Буда!

Блис тичаше на крачка зад него.

Най-накрая вагонът намали скоростта си и спря. Вратите със съскане се отвориха. Джейк и Блис се втурнаха вътре. Лъхна ги сладникавата воня на кръв и смърт, космите на врата му моментално настръхнаха.

Хукна към предната част на вагона, несъзнателно прескачайки трупа на млад китаец. Върхът на обувката му потъна в лицето на втория китаец, пръстите му се впиха в краищата на примката.

— Дейвид! — простена той, отлепяйки вкочанените пръсти на мъртвеца от въжето. — О, Дейвид!

Блис издърпа жицата от ръцете на китаеца и започна да разхлабва примката около шията на Дейвид Ох. От устата му се откъсна глухо стенание, алена кръв бликна от дълбокия процеп в кожата му. Вратът му беше ужасно подут.

Джейк го прегърна през кръста. По-младият мъж правеше отчаяни опити да напълни дробовете си с въздух, но гърлото му сякаш се беше залепило от ужасния натиск и не пропускаше нищо. Джейк разбра, че трябва да действа бързо и решително. Натисна острия връх на стоманеното въже в гърлото на Дейвид Ох, грабна някаква тресчица и бързо разшири появилата се дупка. Не обръщаше внимание на кръвта, която заливаше пръстите му.

— Спокойно, спокойно — промърмори той. — Сега вече всичко ще бъде наред. — Кръвта от гърлото на приятеля му започна да излиза на малки мехурчета. Сигурен знак, че въздухът е намерил път към дробовете му. Тялото му се тресеше, косата му беше залепнала за темето, сплъстена от пот и кръв. Започна да се дави, от очите му рукнаха сълзи.

Джейк вдигна глава. Блис разбра погледа му и тръгна да търси помощ. След минута отново се появи. Беше успяла да повика линейка.

— Дейвид — прошепна Джейк и направи опит да вдигне приятеля си. Но той изкрещя толкова пронизително, че Джейк побърза да го пусне на пода.

Очите на Дейвид Ох бяха замъглени, черните зеници придобиха странен воднист оттенък. Джейк опря чело в главата му и го прегърна като дете.

Дейвид Ох се закашля, очите му започнаха да се избистрят.

— Слушай… — дрезгаво прошепна той. Гласът му изтъня и заглъхна, клепачите му потрепнаха. Направи върховно усилие да ги задържи отворени, очите му се спряха върху лицето на Джейк: — Слушай… Беридиън, Донован, Ундерман… Един от тях знае… Той ме подреди така, също и Столингс… — зениците му се разшириха от болка, беше му трудно да говори. В устата си имаше вкус на метал и кръв, гърлото му отново се стягаше. — Липсваше ми, Джейк… Нямаше с кого да разменя дори дума… Замина, без да ми кажеш нищо… Мислех, че ми имаш малко повече доверие…

— Не беше въпрос на доверие, Дейвид. Беше нещо лично, което трябваше да свърша сам.

— Като това, което… Което ти се случи при реката Сумчун…

Замълча, дишането му стана накъсано. От ъгълчето на устата му се плъзна тънка струйка кръв, в очите му се появиха сълзи.

— Чувствам се зле… Джейк, съжалявам за всичко, което ти се е случило там… По-добре да не беше се случвало… Ти си мой приятел… Мой приятел… — Мускулите му започнаха да се сковават в хватката на смъртта. Разранените му ръце се вкопчиха в Джейк, очите му широко се отвориха и в тях се прокрадна ледената покривка на неизбежното.

— О, Буда!

— „Хуо иян“… Помни „хуо иян“, Джейк!…

В смъртта няма болка. Това беше единственото нещо, което мина през главата на Джейк.

Стиснал безжизненото тяло в прегръдката си, той се замисли. Вече седем години беше духовен наставник на Дейвид. Грижеше за последната фаза на обучението му, закриляше го срещу политическите интриги по върховете на Агенцията. И двамата усещаха своята близост, но нито веднъж не бяха говорили за нея. Сега вече беше късно.

Мисълта, че този човек умря, без да усети силата на приятелството, беше ужасна. Странно, но същото стана и с Мариана…

О, Дейвид! И ти ми липсваше, приятелю! Ти ми беше като брат. Нараних те, защото ми беше прекалено близък. Също като Мариана. Прав си, това се дължи на реката Сумчун… Там започнах да умирам. После умря Мариана, момчетата от екипа, сега и ти… Умирах заедно с вас и сега вече съм повече мъртъв, отколкото жив.

Усети приближаването на Блис. Дори в този миг докосването на плътта й го опари като огън. Пулсът му се ускори. Блис.

Искаше му се да прекара остатъка от нощта край тялото на Дейвид, едновременно с това знаеше, че това ще бъде един безполезен жест. Скръбта има предназначението да сложи завършек на отношенията между живите и мъртвите, но това трябваше да го каже на Дейвид, докато беше жив. Така трябваше да постъпи и с Мариана, и с Тин, ако иска да бъде съвършено откровен със себе си… Сега вече беше късно. Отношенията им ще останат незавършени завинаги…

Мъката му беше огромна.

— Време е да се махаме — прошепна Блис. — Контрольорът идва.

Думите й го върнаха в действителността. За миг съзнанието му се изпълни с последните думи на Дейвид Ох: Помни „хуо ян“. „Подвижното око“ в играта „уей ки“. Какво ли означава това?

И откъде Дейвид е научил всички тези потресаващи новини за Агенцията? Нямаше никакъв документ, бързото претърсване на мъртвите китайци също не донесе резултат. В това нямаше нищо чудно. Дейвид Ох беше прекалено добър агент, за да донесе писмени материали на една такава среща.

— Хайде!

Блис хвана ръката му и рязко го дръпна. Завтекоха се към изхода. Изведнъж в главата му блесна ослепителната светкавица на прозрението. Агенцията успя да открие и накаже Дейвид Ох, следователно следващата й жертва ще бъде самият той!

Лято, 1937 година — пролет, 1947 година

Шанхай / Хонконг / Централен Китай / Шанхай / Японските планини

Тайпаните чужденци управляваха Шанхай повече от деветдесет години. Градът беше съсипан, подивели кучета и чакали ръфаха непогребаните трупове по улиците. А тайпаните, натрупали състояние от търговия с чай, опиум, коприна, каучук и сребро, се бяха оттеглили на най-горните етажи в домовете си и с бинокли в ръка следяха разрухата.

Японците стремително напредваха, точно както през 1932 година. Генералисимус Чан изостави идеята да ги пресрещне на отбранителната линия Каолианг в предградията на Шанхай и предпочете да се укрепи направо в града, използвайки тесните улички и безразборно застроените терени. С това се надяваше не само да организира по-ефективна съпротива, но и да привлече вниманието на световната общественост.

Съвсем разбираемо тайпаните чужденци направиха всичко възможно да предотвратят сраженията между китайци и японци, давайки си ясна сметка, че те ще унищожат Шанхай, а заедно с него и тяхното бъдеще. Но времената бяха пропити от мрачен милитаристичен дух, влиянието на тайпаните силно намаля. Те отново бяха забравили, че се намират на чужда земя. Илюзията на Международното селище им изигра лоша шега и само засили тяхната арогантност. Но този път китайците ги пренебрегнаха напълно.

В пристанището хвърлиха котва японски и английски бойни кораби. Десет хиляди китайски войници, подбрани лично от генералисимус Чан, започнаха да издигат барикади по улиците на Шанхай. Двадесет и един японски катера навлязоха в устието на Хуан-По, сините униформи на окупаторите можеха да се видят навсякъде.

Първите оръдейни изстрели над моста Йокохама, свързващ града с Международното селище, отекнаха на 13 август.

Китайците разполагаха с произведени в Америка бомбардировачи „Нортроп“, но пилотите им бяха млади, неопитни и жадни за бърза бойна слава. През следващите дни те подложиха на интензивна бомбардировка японските фабрики и складове по крайбрежието, но резултатите бяха отчайващи. После атакуваха огромния крайцер „Изумо“, хвърлил котва в устието на Хуан-По. Не го улучиха нито веднъж, но за сметка на това пострадаха доста складове и магазини по крайбрежието.

Стиснали зъби от безсилна ярост, пилотите насочиха машините си към „Бунда“ — дългата крайбрежна улица на Шанхай. Облечени в безупречни костюми и с бинокли пред очите, чуждестранните тайпани с ужас гледаха как над Международното селище се посипаха бомби, а пресечката на „Бунда“ с Нанкин роуд се превръща в пепелище.

Първата бомба проби покрива на хотел „Палас“ и уби голяма част от чужденците и китайците, които бяха намерили подслон там. Втората падна точно пред входа на хотел „Катей“. Разрухата беше пълна, уличното платно се изпълни с уплашени хора. Повечето от тях така и не разбраха какво става, писъците на ранените и обгорените внасяха допълнителна паника. Деца със сладолед в ръце бяха разкъсани на парчета, млади жени пробиваха с телата си стъклата на витрините или бяха смазани от летящи тухли. Броят на жертвите достигна 729 души, други 861 бяха тежко ранени. Това стана в рамките на деветдесет секунди.

Атена и Джейк, намиращи се на безопасно разстояние от тази касапница, почувстваха силата на детонациите. Първата й мисъл беше за земетресение, съзнанието й изобщо не отчете грохота на експлозиите.

След нощта на инцидента с любовницата на Зи-лин тя коренно се промени. Ужасена от постъпката си, взе Джейк и се оттегли към кабинета на Зи-лин в дъното на къщата. Очаквайки завръщането му, тя имаше достатъчно време да анализира постъпката си, да направи оценка на противоречивите чувства, които се блъскаха в душата й.

За пръв път разбра, че страхът може да прерасне в омраза. Беше ужасена от собствената си агресивност.

Майка й не можеше да мрази, не беше в състояние да прояви дори елементарна нелюбезност. Просто характерът й беше такъв. А Атена винаги беше мислила, че е като нея — кротка и усмихната хавайка. Но сега нещата се промениха. Майка й никога не би могла да постъпи така, както тя с любовницата на мъжа си. Независимо как са я провокирали…

Откъде съм сигурна в това, питаше се отново и отново тя. Семейството на мама никога не е било поставяно под заплаха…

Не се беше чувствала толкова уплашена и самотна. Грозните лапи на разрухата се протягаха към Шанхай — сърцето на китайската икономика, един от най-богатите градове в света. Години наред тук се концентрираха най-големите запаси на злато и сребро, през пристанището минаваха тонове опиум. Китай е бедна страна и винаги ще си остане такава, докато Шанхай от векове е богат.

До този момент богатството на града осигуряваше и спокойствие за неговите обитатели. Те живееха далеч от бедността и сякаш бяха над законите. А чужденците, живеещи тук, си спомняха за войната през 1932 година като за някакво нещастно стечение на обстоятелствата, което едва ли някога ще се повтори.

Но сега окупацията на Шанхай беше неизбежна. Японците го бяха обкръжили от всички страни, а Китай — както винаги разкъсван от противоречия, не беше в състояние да го защити. За разлика от дисциплинираните и добре обучени войски на агресора, китайците бяха зле въоръжени и още по-зле съветвани от германските тактически офицери в щаба на Чан.

Преди деветдесет и пет години английският парен крайцер „Немезис“ беше навлязъл в устието на Хуан-По и оръдията му направиха на пух и прах последните брегови фортификации на Китай, издигнати в защита срещу „чуждестранния дявол“. Оттогава насам започна процъфтяването на Шанхай. Бързо, оценили предимствата на града, чужденците го превърнаха в оазис на спокойствието и стабилността, инвестирайки в икономиката му над един милиард сребърни таела.

Сега обаче войната разрушаваше всичко. Дните на благоденствие останаха в историята, издухани от вятъра на промените. Във въздуха се настани вонята на барут и кръв, над града легна тежък облак прах. Трупове се валяха по улиците и парковете, подивели псета и едри плъхове пируваха с тях. Заплахата от епидемии беше голяма.

Часове наред Атена седеше и чакаше завръщането на Зи-лин. В главата й се редяха гневните обвинения, с които възнамеряваше да го засипе.

Но той не се върна. Напуснаха я и слугите, уплашени от сраженията и слуховете за близкото поражение. Сърцето на голямата къща забави своя ритъм, но Атена вече беше глуха за него.

Когато откри, че дори Шен Ли си беше отишла, сивото утро бавно встъпваше в правата си. Очите й равнодушно пробягаха по кървавите петна, татуирали завинаги скъпите килими на съпруга й. Желязната маша лежеше там, където я беше захвърлила, върхът й беше обезцветен от нагряването.

— Господи, мили Боже! — промърмори тя, сложи ръка пред устата си и изтича да повърне в порцелановия умивалник на банята.

Наплиска се със студена вода, после се върна в кабинета на Зи-лин. Джейк се беше покатерил на бюрото и си играеше с някакъв дебел, добре запечатан плик. Вдигнал поглед към майка си, той пъхна в устата си ръбчето му и задъвка хартията с все още голите си венци. Тя бързо го издърпа от ръцете му, детето се разплака. Атена го целуна по главичката, притисна го до гърдите си и огледа плика. Отгоре пишеше „За моята скъпа Атена“ с красивия почерк на Зи-лин, очите й моментално се насълзиха. Вече беше сигурна, че кошмарите на нощта се превръщат в действителност и мъжът й никога няма да се върне.

Ръцете й трепереха толкова силно, че се поряза с ножицата. В плика имаше кратка бележка, която я насочваше към вградения в стената сейф. Най-отдолу бяха цифрите на комбинацията.

Атена пусна Джейк да лази под бюрото — любимото му място за игра, клекна и отвори вратичките на лакирания шкаф. Зад тях беше сейфът. Вътре откри петдесет таела злато, сто унции сребро и малко пакетче, увито в сребристо парче коприна.

Върху пакетчето пишеше, че вътре е наследството на Джейк. Тя разви коприната и се взря в късчето кехлибар. Очевидно беше част от някаква статуетка, изобразяваща непознат звяр. Към него беше прикрепена картичка, на която пишеше:

Това „фу“ се пада на моя син по рождение и трябва да бъде с него, независимо от посоката, в която ще се развие животът му. Когато той ще бъде зрял мъж, може би ще има полза от него. Ако го стори, това ще означава, че моите планове са реализирани напълно, скъпа моя Атена.

Аз те обичам, но уви, още по-силно обичам Китай. Сега едва ли ще ме разбереш, но се надявам това да стане по-късно. Понякога разбитите сърца успяват да се излекуват.

Подписът на Зи-лин беше нанесен с любимото му лилаво мастило, а отдолу беше поставен личният му печат.

Последното изречение обаче беше погрешно. Нищо не беше в състояние да излекува разбитото сърце на Атена. Тя беше отдала живота си на Зи-лин, без него отдавна щеше да е напуснала Китай. Тази страна я привличаше, но несъмнено би стигнала до решението, да я наблюдава от разстояние.

Сега попадна в капана на войната. Японското обкръжение беше почти завършено, а тя имаше представа, какво ще последва, тъй като беше тук и през 1932 година. Кротки и възпитани в нормалния живот, японците се превръщаха в истински животни, когато биваха подложени на стресовете на войната. Атена знаеше, че тук отново ще се лее кръв, градът ще бъде подложен на безсмислено насилие. Не мислеше за себе си, а за детето.

В продължение на два месеца харчеше пестеливо богатството си — единствен спомен от живота й със Зи-лин. Излизаше да купува само храна и най-необходимото, никога не отиваше по-далеч от близката търговска улица „Молиер“. Евакуацията на града вече беше в ход. Тайпаните чужденци изпратиха семействата си в чужбина и останаха да приключат с делата си. Всички без изключение разчитаха на английския разрушител „Дънкан“, хвърлил котва срещу Шанхайския клуб. С негова помощ можеха да напуснат града в последния момент. Събираха се главно в клуба на Крайбрежна № 3 и говореха за безсмислената война. Тук имаха чувството, че са далеч от нея, макар че само няколко пресечки по-нататък японци и китайци се стреляха от двете страни на барикадите, даваха многобройни жертви от непрекъснатите ръкопашни схватки помежду си. Беше им все едно кой ще спечели глупавата война. Светът наоколо, техният свят рухваше. След победата си японците несъмнено щяха да ги избият, а ако по някакво чудотворно стечение на обстоятелствата спечелеше Китай, армията на Чан сигурно щеше ги издави в морето. Настъпи краят на столетното им управление. Това обаче съвсем не им пречеше да пият чая си в сребърна посуда, както и да вдигат тостове за отминалите дни с отлежало уиски.

Най-характерният белег в живота на Атена беше нещастието. През деня отдаваше всичките си сили на Джейк, а нощем лежеше с широко отворени очи и следеше отблясъците на пожарите върху стените на спалнята си. Пушечната стрелба не спираше нито за миг и вече се беше превърнала в нещо като естествен фон на живота й. Миризмата на изгоряло стана неразделна съставна част от обонянието й.

Един ден взе Джейк със себе си и отиде на пазар. Стори го по принуда, тъй като не смееше да го остави сам в огромната къща. Избра обедните часове, тъй като тогава стрелбата почти затихваше и по Нанкин роуд се появяваха много от местните жители. Прекоси „Синсиър“ и се насочи към универсалния магазин „Винг Он“. В същия момент ушите й доловиха странно свистене.

Разбра какво е то далеч преди хората около себе си, тъй като веднага я обзе ужаса на безсънните нощи, осветявани единствено от пожарищата. Грабна Джейк и хукна между рикши и раздрънкани камионетки, а сърцето й се сгърчи от ужас. По-късно, когато имаше достатъчно време да възпроизведе в съзнанието си този ужасен миг, тя имаше чувството, че е сънувала кошмар.

Времето се превърна в гъст, еластичен сироп. Пробиваше си път с рамене и лакти, добра се до борда на някакъв прашен автобус и затича редом с него. Отвсякъде я обсипваха ругатни на китайски. Краката й затъваха в калта, силите бързо я напускаха. Металическото свистене ставаше все по-близко, пронизваше мозъка й като остра кама. С него се приближаваше смъртта.

Детето ми, отчаяно пропищя съзнанието й. Господи, моля те! Спаси поне него!

Огромната сянка на самолета пробяга по жълтото небе в същия миг, в който падна бомбата. Кратката, ужасно продължителна секунда преди експлозията се запълни от странна неподвижност и пълна тишина.

После светът се сгромоляса.

Улица „Синсиър“ се превърна в пламтящ ад. До ушите на Атена долетя воят на изпадналите в ужас хора, земята изригна под краката й, въздушната вълна я вдигна и завъртя във въздуха. Тялото й се блъсна във висока стена, боядисана в странно розов цвят. В следващия миг си даде сметка, че бряга всъщност е кръв, изпъстрена с късчета разкъсана човешка плът.

Атена се сви на кълбо над треперещото телце на Джейк и се притисна в мокрите тухли. Воня на кръв и изпражнения я удари в носа, изведнъж й се пригади.

Джейк се задави от гъстия дим и започна да плаче. Атена инстинктивно го погали по главата и започна да шепне успокоителни думички в ухото му.

После стената на „Винг Он“, към която се беше притиснала, бавно започна да се руши. Атена чу грохота високо над главата си, но не успя да го идентифицира. Инстинктивно понечи да скочи на крака и да хукне по-надалеч. Но после потисна паниката си и остана на място. Ако беше направила дори една крачка, високият тухлен зид несъмнено щеше да премаже както нея, така и Джейк.

Усети пропукването на мазилката и опорните колони, върхът на стената се изви над главата й като гребена на чудовищна вълна.

Хората върху платното на улицата бяха размазани от тонове тухли и натрошен бетон, само за секунда върху уличното платно се издигна планина от отломки. Единствената утеха на нещастниците, оказали се затрупани под нея, може би се криеше във факта, че така и не разбраха какво става.

Свита на кълбо в основата на стената, Атена се оказа във възможно най-благоприятната позиция. Така й се размина съдбата на стотиците нещастници около нея, застигнати от смъртта със счупени вратове, разкъсани гърди и вътрешни органи.

Летящ къс тухла я улучи в слепоочието, отваряйки широка рана надолу по скулата й.

Кръвта рукна като река и уплаши Джейк. Но тя беше толкова замаяна, че в продължение на няколко секунди изобщо не усети раната, дори не разбра, че това е собствената й кръв. Очите й гледаха неразбиращо, обстановката й се струваше абсурдна. Сякаш дишаше във вода. Спасителните екипи я откриха все така притисната в основата на стената. Измъкнаха я с безкрайна предпазливост, направиха опит да вземат детето от ръцете й и да го изследват за евентуални наранявания, но тя отказа да им го даде.

В болницата промиха раната и увиха главата й с широк бинт. Преуморените лекари й наредиха да остане до другата сутрин, тъй като искаха да се уверят в липсата на вътрешни контузии. В коридора, разбира се, защото стаите отдавна бяха препълнени с тежко ранени.

Но Атена побърза да се измъкне навън, притиснала Джейк до гърдите си. Нямаше никакво намерение да подлага детето си на допълнителен стрес.

Освен широката рана върху скулата тухлата й беше нанесла и допълнителни контузии. Лицето й се поду и подпухна до неузнаваемост, цветът му стана синкаво-жълт. Джейк я гледаше с истински ужас и отказваше да се успокои. Не помогнаха дори любимите му песнички. Сякаш беше сигурен, че мястото на майка му е заето от друга, напълно чужда жена. А Атена не си даваше сметка, че контузията се беше отразила и на гласните й струни, звуците, излизащи от устата й, бяха дрезгави, остри и страховити…

Нощем държеше подутата си глава и измерваше хода на времето с болезнените пулсации. Струваше й се, че е оглушала за всички останали звуци на света. Потънала в болката си, тя нямаше представа за събитията извън стените на своя дом, често й се случваше да изпада в пълна безпаметност. Тогава ставаше от леглото и отправяше поглед към Джейк или прашния прозорец, главата й се изпразваше от всякакви мисли и емоции. Просто стоеше и чакаше. След известно време нещо прещракваше и съзнанието й отново възвръщаше нормалните си функции: памет, интелигентност на мисълта, логика. Но това ставаше толкова бурно и внезапно, че тя изпадаше в шок и започваше да ридае. Минаваха часове, преди да се успокои.

Седнал на бюрото на баща си, което възприемаше като крилатия кон от приказките, Джейк мълчаливо я наблюдаваше. Вече не се страхуваше от нея. Отоците започнаха да спадат и той разбра, че това наистина е неговата майка. Но емоционалната връзка помежду им изчезна заедно с рухването на онази стена. Той я гледаше с онова напрегнато любопитство, с което гледаше и всички непознати хора на улицата. Сякаш се питаше коя всъщност е тя…

Една нощ Атена рязко се събуди и седна в леглото. Имаше чувството, че не е заспивала нито за миг. Спалнята й се стори изпълнена със странно, увиснало във времето сияние. Имаше пълнолуние, небето беше чисто, без нито едно облаче.

Очите й механично се насочиха към прозореца срещу леглото. Гледаше него, а не през него. Сребърен лъч пронизваше мрака и образуваше светло петно на килима в краката й. Призрачната лунна светлина признаваше нови, напълно непознати цветове на материята, люшкаше се пред очите й като нещо съвсем материално. В ушите й зазвуча позната мелодия, очите й се насълзиха. Какво беше това?

Атена бавно се изправи и пристъпи напред с боси крака, сякаш беше хипнотизирана. Приближи се до прозореца и леко докосна перваза. Ръката й се окъпа в сребърното сияние.

Вдигна поглед и проследи блестящия лъч. Луната грееше като жива, около сребристия диск имаше леко сияние.

Първото видение я връхлетя със силата на приливна вълна, от устата й се изтръгна неволен вик на уплаха. Политна назад и се просна на пода. Пред очите й се появиха картини от бомбардировката на Нанкин роуд, изпълнени с най-малките подробности. Видя всичко — от първото, едва доловимо свистене на бомбата, до мига, в който стената рухна върху задръстената от народ улица. Видението бавно се разсея, очите й останаха заковани върху сребристия лунен лъч. Песента му стана по-силна, тя беше в състояние да чува единствено нея. Това е химн, рече си тя. Лъчът изпълнява химн… Същият, който брат й Майкъл си подсвиркваше на връщане от Семинарията. А тя го мразеше, защото мелодията означаваше наближаването на неделята и задължителното посещение на църквата. По онова време Атена ненавиждаше религията и не можеше да улови скрития призив в простичката мелодия.

Започна да осъзнава значението й едва тук, в Китай. Именно силата на религията беше направила Майкъл щастлив, независимо че се намираше на десетки хиляди километри от родината, сред странен народ с още по-странни обичаи.

И Атена най-сетне разбра защо не й се искаше да напусне Шанхай, дори когато започна евакуацията. Видението й даде отговора — съдбата й е тук, сред болните и ранени китайци. А призванието й беше да им помага. Лекарите превързваха раните им, но някой трябваше да се погрижи и за душите им, да им вдъхне Божията светлина…

Изпаднала в еуфория, тя изведнъж прозря пътя, предначертан от Бога. Смъртта на Майкъл придоби смисъл. Тя просто трябва да продължи делото му, чрез нея духът му ще продължава да живее в страната, която толкова много обичаше.

Едва сега усети топлината на лунния лъч, острата болка в душата й се стопи. Това стана за пръв път след онази кошмарна нощ, в която се нахвърли върху Шен Ли, обзета от безумен гняв.

Беше изкупила греха си и за награда Бог й даде възможност да се слее с душата на мъртвия си брат. Сега светът беше в нозете й. Вече не беше сама и объркана, вледеняващият страх изчезна. Вярата излекува душата й. Вече не изпитваше чувство на вина, нямаше угризения на съвестта, нито пък омраза към ближния.

Следващите три месеца прекара изцяло по улиците, почти не се прибираше в просторния дом, построен от съпруга й. Проповядваше на всеки, който имаше желание да я слуша, а много често и на хора, които го нямаха…

Работа имаше в изобилие. Шанхай се беше превърнал в куха черупка, изпълнена с грохота на оръдията и злобната пукотевица на пушки и револвери. Нощем небето над Чуждестранния квартал беше озарено от пожарищата, а през деня японските войски заливаха крехките китайски укрепления като могъща приливна вълна. Войските на генералисимус Чан проявяваха чудеса от храброст, но въпреки това отстъпваха. А след тях оставаха пепелища. Най-големият град на Азиатския континент бавно изчезваше.

Болести, зарази. Атена си спомни за четиримата конници от Апокалипсиса, родени от войната. Небето беше пепеляво, някога снежнобелите фасади на административните сгради по Крайбрежната улица сега бяха почернели от сажди и кръв.

Шанхай се превърна в кървящ труп, подобно на повечето от своите жители. Атена често прекосяваше Сукао Крийк и навлизаше в южните, населени предимно с китайци квартали на града. Мнозина умираха, въпросът беше кой как ще го стори — бавно или бързо… Атена се опитваше да успокои душите на всички. Повечето бяха изненадани от факта, че тя говори на кантонско наречие, други просто не обръщаха внимание на думите й, тъй като не можеха да повярват, че една чужденка е в състояние да борави толкова свободно с техния език. Но всички се поддаваха на словото й.

Придвижваше се с помощта на ритници, тъй като подивели кучета и едри плъхове отдавна се чувстваха господари на тази част от града. Джейк се научи да носи тояга, с която разчистваше пътя им.

Есента гаснеше едновременно с умиращия град. С настъпването на зимата отслабваше и съпротивата на генералисимуса. През ноември Чан заповяда на войските си да отстъпят от укрепените позиции и японската армия победоносно навлезе в Шанхай. Наброяваща над деветдесет хиляди души, тя пое нагоре, срещу течението на Яндзъ, преследвайки остатъците от китайската войска. Градът, който попадна в ръцете им, буквално агонизираше. Плътни облаци дим забулваха всичко. След месеци на непрекъсната артилерийска канонада настъпи тежка тишина.

Цели квартали бяха изтрити от лицето на земята, много улици вече не съществуваха, хиляди къщи и фабрики бяха сринати до основи. Навсякъде се валяха разлагащи се трупове.

Шестхилядна японска войска пое по Бренан роуд и се насочи към Гардън бридж. Войниците носеха марлени превръзки, за да се предпазят от заразите. По ъглите се появиха вестоносци с мегафони, приканващи населението „да отдаде почит на победителите с дълбок поклон“.

Притиснала Джейк до себе си, Атена гледаше със свито сърце как нейните любими китайци се подчиняват на заповедта и свеждат глава пред ордите на врага. Сякаш чуваше стенанията на милиарди техни прадеди, обърнали се в гроба от това нечувано унижение. Болката й беше толкова остра, че от устата й се изтръгна остър вик, тялото й политна и се строполи в краката на Джейк.

Той никога не беше виждал майка си толкова бледа. От тялото й се излъчваше странна миризма. Не му се искаше да я докосва. Отстъпи крачка назад и мълчаливо започна да наблюдава действията на мъжа и жената, които се отделиха от тълпата зяпачи и се наведоха над нея. Мъжът беше много стар. Хванал ръката на майка му, той започна да си мърмори нещо под носа. Може би пееше, макар Джейк силно да се съмняваше, че времето е подходящо за псалми.

— Да я пренесем у дома — обърна се към жената старецът. Вдигна Атена, а жената подаде ръка на Джейк. От нея се излъчваше приятна миризма.

Стигнаха в къщата и положиха Атена върху леглото. От устата й излизаха странни звуци, лицето й блестеше от пот. Жената сложи мокра кърпа на челото й и направи опит да вкара някаква течност в устата й. Но зъбите на Атена бяха здраво стиснати, течността потече по шията й.

Мъжът сложи ръце върху раменете на Джейк и го извърна настрана. На врата му висеше странна шестоъгълна звезда.

— Гладен ли си? — попита той. Акцентът му беше толкова особен, че Джейк започна да се кикоти, но въпреки това кимна с глава.

През нощта го събудиха с тих шепот.

— Майка ти иска да те види — каза жената.

Миришеше хубаво и Джейк без колебание хвана ръката й.

Атена обаче миришеше лошо. По-лошо от всякога. Джейк сбърчи нос и направи опит да не диша. Това го накара да се задави, лицето му почервеня. Жената стисна ръката му.

Видя потта, която течеше на тесни вадички по лицето на майка му. Защо й е толкова топло? Нима тези хора нямат кърпа да я подсушат? Очите й изведнъж се отвориха — ясни и чисти на светлината на газената лампа, която мъжът държеше над главата си.

Връзката помежду им отново се върна, той се хвърли в обятията й, обзет от предчувствието, че ще се случи нещо страшно.

Ръцете на жената внимателно го изтеглиха назад и го погалиха по главата. Точно както ръцете на майка му…

— Джейк… — раздвижиха се устните й. Той чу името си, но не позна гласа.

— Мамо…

Атена ридаеше. Тънките й ръце потънаха под влажната рокля, потърсиха нещо. Очите й се преместиха към жената.

— Моля ви…

Жената се наведе и видя малката торбичка, окачена на шията й.

— Дайте му я — прошепна Атена. — Моля ви…

Жената пусна раменете на Джейк, откачи торбичката и разхлаби вървите. Отвътре изпаднаха няколко листа хартия и къс кехлибар.

— Никога да не се разделя с него… — прошепна Атена и от гърдите й се откърти тежка въздишка.

Джейк не откъсваше очи от бледото лице на майка си. След миг светлината се отмести и то изчезна в мрака.

— Време е да тръгваме — прозвуча гласът на мъжа. — Ще отидем при приятели в Хонконг…

Въпреки тъмнината, Джейк усещаше присъствието на жената до себе си. Протегна ръка и я мушна в топлата й длан.

Пътят към Мао минаваше през Ху Ханмин. Зи-лин си даваше сметка за това от мига, в който напусна Шанхай и пое към провинция Юнан. От свои достоверни източници беше научил, че Мао се е върнал там след тринадесетгодишно изгнание и вече набира популярност сред населението на Централен Китай.

Зи-лин отлично знаеше, че не може просто да иде при Мао и да сподели идеите си с нето. На този етап дори не искаше да се мярка пред очите на комунистическия лидер. Предпочиташе да влезе в организацията тихо и кротко, да се слее с нея и едва тогава да започне да проповядва своята философия.

За тази цел трябваше да се превърне в убеден комунист, поне в очите на Ху Ханмин. Без това не би могъл да приложи своята дългосрочна стратегия. Не му беше особено приятно да използва за целите си човек, с когото бяха близки приятели в продължение на години. Но си напомни, че вече беше направил по-лошото с най-близките си хора, и решително тръсна глава.

Би могъл да предложи пари — това, от което Мао отчаяно се нуждаеше. Но инстинктивно усещаше, че би допуснал огромна грешка. Преди всичко, защото щеше да привлече вниманието към себе си и да предизвика подозрения. Нямаше никакво желание да се ровят в миналото му, просто защото прекалено дълго бе живял като истински капиталист.

Ху и Мао бяха станали близки благодарение на общата си страст към философията, следователно и Зи-лин трябваше да използва този лост.

Към Мао възнамеряваше да подходи чрез „Изкуството на войната“ от Сун Тцу, тъй като това беше любимото четиво на комунистическия вожд по време на продължителната му партизанска война срещу войските на Чан Кай-шъ. А За Ху беше приготвил Лаотцъ — философ, когото Зи-лин беше изучавал задълбочено, но чиито идеи отхвърляше.

Лаотцъ притежаваше онзи схематичен начин на мислене, който Зи-лин не можеше да възприеме. Още в младежка възраст беше разбрал, че формулите и схемите водят до закостеняване на мисълта, пречат на свободния полет на духа. Именно по тази причина отхвърли комунистическите идеи. Догмите имат своето място и значение при изкореняването на анархията, но са напълно неприложими в градежа на каквото и да било общество.

Откри Ху с цената на доста усилия. Оказа се, че е на полето и работи рамо до рамо с неуките селяни. Беше остарял, широкото му лице беше посивяло и прорязано от дълбоки бръчки. Сякаш всеки ден в компанията на Мао беше оставил своята следа върху него.

— А, та това е Ши Зи-лин! — възкликна Ху, познал стария си приятел под пластовете прах и обикновените дочени дрехи. — Значи все пак реши да дойдеш при нас!

— Човек най-много мрази да бъде сирак и самотник — отвърна с усмивка Зи-лин, цитирайки Лаотцъ.

Ху избърса потта от челото си и присви очи. От тялото му се излъчваше миризма на пот.

— Войната в Шанхай те разори и затова си тук, нали? — попита той.

Зи-лин поклати глава:

— Преди доста време се освободих от всичките си притежания. Помолих братята си да дойдат с мен, но тяхната философия вече беше друга. Може би защото не са имали за съпруга жена като Май, нито пък са имали възможност да попият идеите на Сун Ят-сен… — сви рамене и добави: — Понякога човек има полза от нещата, с които се разделя… — Това беше още един цитат от Лаотцъ.

Върху лицето на Ху се появи предпазлива усмивка.

— Е, в такъв случай… — подаде на Зи-лин лопатата и подхвърли: — Може би ще започна да те разбирам, когато ръцете ти се покрият с мазоли…

Голямата офанзива на генералисимус Чан започна пет месеца след присъединяването на Зи-лин към лагера на Мао. През това време Чан очевидно ближеше раните си от разгрома в битката за Шанхай. Новините за този разгром стигнаха до централните провинции е голямо закъснение, бяха разпокъсани и непълни. А Чан се беше оттеглил във вътрешността на страната, привличайки под знамената си нови бойци, главно от териториите, които японците все още не бяха окупирали.

Зи-лин преживя тежко загубата на Шанхай, в съзнанието му изплуваха ужасните представи за разрухата. Дълбоко в себе си обаче знаеше, че Атена и Шен Ли са силни духом жени и ще съумеят да се справят с положението. Без съмнение те са направили всичко необходимо за децата си, особено с помощта, която им беше оставил Зи-лин.

Дъждовният сезон започна, оризищата бързо се превръщаха в непроходими блата. Армията на Мао беше разположена на територия, която според терминологията на Сун Тцу несъмнено би попаднала в категорията на „обкръжената земя“. Това означаваше, че достъпът до нея е силно ограничен, а излизането — почти невъзможно. Нещо като орехова черупка, която имаше и своите слаби страни. Защото ако войските на Чан успееха да проникнат в нея, армията на Мао би била напълно обречена. Чан имаше широка мрежа от шпиони и отлично знаеше, че шансовете му са в бързото настъпление.

Мао заповяда отстъпление на нови позиции — един съвсем логичен и навременен акт. Хората му щяха да бъдат в безопасност само ако успееха да се измъкнат навреме от безкрайните равни поля и да заемат стратегическите проходи в предпланините на Централен Китай. Сега всичко се решаваше от скоростта на придвижване. Но бойците на Мао бяха уморени. Прекалено дълго време бяха работили по дванадесет часа на ден в оризищата редом със селяните, изпълнявайки доктрината на вожда си „да сменят меча с плуга“…

Направил задълбочена оценка на ситуацията, Зи-лин стигна до заключението, че уморената армия на Мао едва ли ще успее да се изтегли в планините. Свежите сили на Чан положително щяха да я настигнат преди навлизането й в дефилетата. А това, според теориите на Сун Тцу, означаваше само едно — Мао ще се окаже на „полето на смъртта“ и може да оцелее само ако прояви чудеса от храброст в решителния бой. Но дори да успее, загубите му ще бъдат огромни.

— Трябва да се открие друг начин — промълви с въздишка той, докато двамата е Ху опразваха на крак паничките си с ориз.

— Хората вярват в Мао — отвърна с пълна уста Ху. Този разговор се провеждаше малко преди да дойде заповедта за отстъпление. — Винаги са му вярвали и нито веднъж не са били подведени. Той просто не греши.

Досега, въздъхна в себе си Зи-лин и насочи поглед към сивите облаци. Валеше още от сутринта, едва сега облаците се поразкъсаха. Но времето си оставаше мрачно, сякаш не беше пладне, а наближаваше нощта. Зи-лин беше сигурен, че дъждовете ще започнат отново, тъй като Тцун-Трите клетви го беше научил да познава времето по посоката на вятъра, влажността на въздуха и атмосферното налягане. Сега това налягане стремително падаше, а това означаваше нови поройни дъждове.

Очите му мрачно огледаха огромното равно поле, което трябваше да прекосят, преди да достигнат до планинските проходи. Наблизо няколко селяни продължаваха да работят, запретнали полите на мокрите си дрехи чак до кръста. Бяха затънали в кал до глезените. Една жена се премести няколко крачки напред и калта бързо стигна до коленете й. Няма да се справим, каза си той. Тази кал е по-лоша дори от подвижните пясъци…

Цъкна с език и Ху вдигна глава.

— Какво има? — загрижено попита той. — Да не си болен?

— Напротив — отвърна Зи-лин. Сърцето му лудо блъскаше в гърдите, имаше нужда от няколко дълбоки вдишвания и издишвания, за да го успокои. Адреналинът в кръвта му го накара да се изправи. — Може би открих начин да спасим хората!

Забравил за купичката с ориз, Ху също се изправи.

— Как?

— Слушай ме внимателно — възбудено рече Зи-лин. — Ти вярваш в непогрешимата стратегия на Мао, нали?

— Разбира се — кимна Ху.

— Тогава какво ще стане, ако влезем в бой с войските на Чан още преди да сме се изтеглили в прохода?

Лицето на Ху стана още по-сиво и уморено.

— Ще понесем огромни загуби, много добри бойци ще умрат — поклати глава той. — Но това е цената на…

— Няма нужда да умират — прекъсна го Зи-лин.

Ху объркано го изгледа и замълча.

— Виж тези жени в оризищата — протегна ръка Зи-лин. — Забелязваш ли с каква мъка се придвижват?

— Но те са жени, а не мъже — възрази Ху. — При това не са войници…

— Тези жени могат да носят два пъти по-тежко снаряжение от войниците, при това, без да се оплакват — продължи Зи-лин. — Но въпреки това изпитват трудности при придвижването си.

— Виждам — кимна Ху. — Точно това ме тревожи. Придвижването ни ще бъде изключително трудно.

— Скоро отново ще завали, усещам го по въздуха — отбеляза Зи-лин и се обърна да погледне приятеля си: — Наистина ще ни бъде трудно, но я си представи как ще се чувстват войските на Чан след шест часа, в края на дългия си поход…

Ху го гледаше и мълчеше.

— Те ще трябва да навлязат в това поле, приятелю — поясни Зи-лин. — И да затънат в него… Но при едно условие: ние да останем на сегашните си позиции и да ги изчакаме. След което ще ги атакуваме с цялата си мощ!

Ху продължаваше да мълчи.

— Освен това ние ще получим възможност да демонстрираме силата си пред очите на селяните — хвърли последния си коз Зи-лин. — Те ще се уверят, че наистина сме готови да умрем в защита на земята, която месеци наред им помагахме да обработват. Как ще реагират на това според теб? Без съмнение ще станат убедени привърженици на нашата кауза, нали? И Мао ще се превърне в легенда!

Ху бавно кимна с глава.

— Има логика в думите ти — промълви той и замислено прехапа долната си устна. — Планът ти е отличен. Ела, ще те заведа при Мао…

— Това е само една идея, която споделям с теб — поклати глава Зи-лин. — Ти си близък с Мао, но времето ни е малко. Той може и да не се вслуша в моите думи, докато в твоите непременно ще го стори…

— Добре — кимна Ху и се приготви да тръгва. — Но аз ще му кажа на кого принадлежи тази идея…

— Кажи му само за плана, това ще бъде напълно достатъчно — подвикна след него Зи-лин, а на лицето му се появи лека усмивка.

След победата над армията на Чан в провинция Юнан репутацията на Мао се увеличи десетократно. Наклякали около огньовете в малките селца, хората разказваха легенди за неговите военачалнически способности. И както често става, детайлите от конкретната битка се украсяваха по всевъзможни начини, все повече отдалечаващи се от истината. Войската на Чан набъбна от първоначалните шест на девет, а след това и на петнадесет хиляди души. Докато войниците на Мао не променяха своята численост и това правеше победата им още по-значителна.

Мао си даваше ясна сметка за това и доволно потриваше ръце. Хората обичат да преувеличават, особено когато става въпрос за цифри. Той подхранваше въображението им в тази посока и не пропускаше възможността да привлича нови бойци.

Едновременно с това не забравяше, че няма нищо общо с печелившата стратегия. Никой не знаеше за това, с изключение на Ху. И, естествено, авторът на тази стратегия… Защото Ху не се стърпя и спомена пред него името на Зи-лин.

В продължение на доста дни след победата Мао не знаеше как да постъпи. Да признае открито заслугите на този мъж, би означавало да изгуби огромна част от новопридобития си авторитет. Но да го игнорира, би било невъзпитано и направо глупаво? Защото беше ясно, че това е човек с изключително аналитичен ум, от който Мао би могъл да извлече огромна полза.

В крайна сметка Зи-лин получи заповед да се яви при комунистическия лидер. Връзката осъществи Ху, който веднага след това беше помолен да се оттегли.

— Напоследък често слушам за вас, Ши Зи-лин — започна Мао.

— Мисля, че едва ли заслужавам това — скромно сведе глава Зи-лин.

Мао разсеяно кимна, решил да покаже своята незаинтересованост. Той беше от хората, които никога не искат да се знае какво им трябва и към какво се стремят.

— Ху Ханмин има високо мнение за вас — промърмори, без да го гледа той. Крачеше напред-назад из стаята, която беше превърнал в свой кабинет, духът му очевидно не намираше покой.

„Като на повечето истински революционери“, прецени в себе си Зи-лин. Вероятно никак не му е било лесно да остане толкова дълго на едно място и да помага на селяните в провинция Юнан. Сега вече се намираха в Хунан, пръснали се като прилепи в планинските пещери. — Аз вярвам на Ху Ханмин и мисля, че с негова помощ ще ви намерим някакво място в щаба ми…

— Както решите, другарю Мао — отвърна Зи-лин. В тази игра е по-добре човек да не бъде сам.

— Пак ще поговорим — погледна го за пръв път Мао. — Очевидно имате интерес към военната стратегия и ще ми бъде интересно да изиграем партия уей ки…

— С удоволствие — отвърна Зи-лин, давайки да се разбере, че е приел завоалираната похвала за плана си, донесъл крайния успех на Мао и неговите последователи.

Авторитетът на Зи-лин нарастваше паралелно с този на Мао. Все по-голяма част от хората, които искаха среща с Мао, бяха отправяни към Зи-лин. Постепенно започнаха да искат среща направо с него.

А той се справяше с проблемите им бързо и ефикасно, това му носеше нескрито удоволствие. Атена му беше чела достатъчно откъси от Библията и той неволно се сравняваше с древния цар Соломон. Не го правеше, от суета, а просто защото се чувстваше в положението на библейския мъдрец.

През един ден с променливо време хората просто не можеха да издържат воя на вятъра в пукнатините между скалите и предпочетоха откритите склонове на планината. Зи-лин остана в своята пещера и там го намери поредната посетителка.

Вътре беше тъмно, пламъците на свещите потрепваха под напора на вятъра и това правеше четенето невъзможно.

Младият помощник на Зи-лин въведе посетителката и я представи:

— Това е Кин Мин, другарю Зи-лин.

После, уловил настойчивия поглед на жената, той неохотно се оттегли. Тя го изчака да излезе и пристъпи към масата, зад която седеше Зи-лин.

Чертите на лицето й бяха трудни за определяне на тази светлина, но Зи-лин все пак стигна до заключението, че пред него е съвсем младо момиче, може би някъде около двадесетте. При това изключително красиво младо момиче. Името й е било избрано съвсем уместно, помисли си той. Кин Мин означаваше „чиста светлина“.

Беше облечена в прашни дрехи, издаващи произхода й от южните провинции на страната. Може би беше изминала дългия път оттам специално за да се срещне с него…

— Моля, седнете — покани я той.

— Благодаря, предпочитам да остана права.

— Чай?

Тя прие с благодарно кимване на глава. Зи-лин напълни чашата й, повика помощника си и му нареди да донесе храна. После се усмихна на посетителката:

— Имах труден ден и не успях да хапна. Надявам се, че ще споделите вечерята ми, докато си поговорим. Гладна ли сте?

— Не съвсем — отвърна момичето.

Но начинът, по който се нахвърли върху храната, свидетелстваше за противното. Зи-лин изобщо не беше гладен и само ровеше в чинията си. Тази жена беше горда, дори да умираше от глад, не би си поискала храна… Наблюдавайки движенията й, той се опитваше да определи откъде е.

Най-накрая тя избърса устата си и вдигна глава. Беше седнала, възползвала се непринудено от поканата му заедно с пристигането на храната. Зи-лин допълни чашата й с чай, а тя се дръпна на ръба на стола — така, сякаш не беше свикнала с удобствата. Беше изключително напрегната.

— Трудно ми е да започна — каза директно тя. — Отдавна слушам за вас, но доскоро бях убедена, че никога не бих посмяла да ви посетя. Просто ме е срам да застана пред вас.

Зи-лин не каза нищо, това беше най-доброто поведение за момента.

Главата й рязко се повдигна, светлината на газената лампа се отрази в черните й очи.

— Аз съм внучка на Джиан.

ДЖИАН! Думичката шибна лицето на Зи-лин като ледена водна струя.

Пред очите му изплува спокойната и красива градина в околностите на Сучоу. Спомни си за всичко, което беше научил от човека, когото наричаха Джиан. Спомни си как напразно го беше търсил. Но тогава беше невръстно дете, а Джиан изчезна завинаги в непонятния свят на възрастните…

Погледна отново красивото момиче срещу себе си. Веднага разбра, че е излишно да й разказва за отношенията си с Джиан, тъй като тя знаеше всичко.

— Моята баба е била влюбена в Джиан и е била негова любовница — отвърна на погледа му тя. — Аз си нямам никого, не зная къде да отида. Мъжът ми загина преди три месеца в битката за Кантон. Семейството му не ме иска, тъй като не съм от тяхното село. Майка му ме изгони. В тези тежки времена аз съм излишно бреме за тях…

— Не се безпокоя за себе си. Никога не бих дошла да ви се моля, ако не беше настъпилата промяна… — Ръцете й легнаха върху плоския корем: — Тук вече има едно същество, за което трябва да се грижа… — Очите й се сведоха надолу, гласът й се снижи почти до шепот: — За вас научих от баба. Дядо ми непрекъснато говорел за момчето, което обикнал като собствен син… Но аз… Аз не искам да мислите, че дойдох при вас с мисълта да пробудя сантименталните ви спомени…

Очите на Зи-лин изпитателно пробягаха по лицето й.

— Ценя високо времето, което прекарах в компанията на дядо ви — отвърна най-сетне той. — Без него едва ли щях да бъда това, което съм днес… — „И плановете ми за бъдещето на Китай положително нямаше да се родят без неговите уроци“, добави мислено той. После стана на крака и се надвеси над младата жена: — Любовта на дядо ви към мен беше споделена любов… Радвам се, че сте събрала кураж да ме потърсите. — Вдигна я от стола и внимателно докосна корема й: — Вашето дете е изключително ценно за мен. Наследникът на Джиан автоматически става член на моето семейство.

Поведе я към изхода и повика помощника си.

— Довечера ще спиш тук, момичето ми. При всички удобства, които сме в състояние да ти осигурим. Искам да се храниш добре, така ще бъда спокоен и за детето…

— А утре ще започна подготовката на пътуването ти. Предупреждавам те, че то ще бъде дълго и изнурително. Вероятно ще родиш далеч преди да си стигнала крайната цел…

Кин Мин вдигна глава да го погледне.

— Къде отивам?

Чертите на лицето й вече бяха доста по-отпуснати.

— В Хонконг, през Бирма — меко отвърна Зи-лин. — Ще се свържеш с човек на име Тцун-Трите клетви. Ще му предадеш едно писмо от мен и всичко ще бъде наред — на лицето му се появи широка усмивка: — Разбира се, ще получиш и подарък за бебето…

Шен Ли се превърна в Юмико (името, което беше получила от баща си) още на първия ден от евакуацията на цивилните обитатели на Шанхай. Оттогава насам на всеки 18 януари тя вземаше сина си и отиваше на гробището край малкото планинско градче Камиока.

Отиваха пеш, тъй като гробището беше разположено съвсем близо до къщата им. На тази надморска височина времето се задържаше хладно през по-голямата част от годината, често им се налагаше да се обличат добре и да газят в неколкосантиметров сняг. Снегът скърцаше под дървените им „гета“, дърветата наоколо тънеха в сънна тишина. Накацалите по голите клони птички с лъскави черни пера сякаш трепереха от студ.

Зад оградата на гробището Юмико пускаше ръката на сина си, вадеше ароматични пръчици изпод кимоното си и ги забиваше в замръзналата пръст. Момчето мълчаливо гледаше, пропукването на восъка оставаше да кънти в главата му часове след този ритуал.

Тя се отпускаше на колене и започваше молитвата си. Никога не избираше определен надгробен камък, момчето дълго време не можеше да разбере към кого са отправени молитвите й.

Когато порасна достатъчно, за да може да разсъждава, той си даде сметка, че тя призовава духа на баща му, починал преди много години в Китай. Всъщност момчето грешеше, но едва ли имаше вина затова. Какво друго би могло да мисли след обясненията на майка си?

През пролетта на 1947 година Световната война най-сетне приключи. Уморена и унижена, Япония беше окупирана от американската армия. Хълмовете край градчето побеляха от цветовете на дивите сливи, а Юмико започна да шие огромен транспарант във формата на риба.

Приключи на петия ден от петия месец и го окачи на бамбуков прът над къщата. Майките и бащите в градчето правеха същото, ритуалът се повтаряше и на други места по островите. Наближаваше празникът „койнобори“…

Аки — това беше приблизителният превод на китайското име на момчето — попита майка си какво представлява този празник. Не го познаваше, тъй като по време на войната никой не го беше отбелязвал.

— Това е Денят на момчето — поясни Юмико. — Всяка къща, в която растат момчета, окачва транспаранти над вратата си. Големи за по-възрастните, малки — за невръстните.

Аки с удоволствие отбеляза, че транспарантът на Юмико е огромен, поне според неговите разбирания. Голямата риба помръдваше като жива под тласъците на пролетния бриз. Лицето й беше мило и едновременно с това решително, хрилете бяха нарисувани до най-малки подробности.

— Това е шаран — поясни Юмико. — Избран е за символ на „койнобори“ заради изключителната си храброст. Шараните умеят да плуват нагоре срещу водопадите и не се страхуват от ножа на рибарите. Според една от легендите пасажи специално тренирани шарани били включени в армадата на императрица Жин-гу при инвазията в Корея.

Юмико взе ръката на Аки и двамата седнаха на прага. Все още беше хладно, зимата бавно отстъпваше пред лъчите на пролетното слънце. Въздухът беше кристалночист, на хоризонта ясно се очертаваха непристъпните върхове на планината Хида-Санмияку. Приличат на огромна сабя, помисли си Юмико. Именно заради тази панорама беше решила да се заселят в малкото градче.

Черната коса на Аки се развяваше на вятъра, бронзовото му лице беше извърнато нагоре, а очите му не се отделяха от рибата-транспарант. Време е за истинското му обучение, каза си тя. Момчето вече наближава десет години, а умът му е остър като бръснач.

— Аки-чан — тихо се обади тя, — знаеш ли, че тези транспаранти-шарани невинаги са били използвани за празника „койнобори“? — Момчето не отвърна нищо, но тя усети нарасналото му любопитство. Винаги я слушаше с внимание, думите й оставаха дълбоко запечатани в съзнанието му. Отначало Юмико беше сериозно разтревожена, тъй като детето беше болнаво и проговори значително по-късно от връстниците си.

Докторите я успокояваха, че няма никакви физиологични увреждания, но тя продължаваше да се тревожи. Те бяха опитни специалисти, но всичките им усилия бяха съсредоточени в лекуването на ранените във войната.

Малко неща в живота бяха в състояние да я уплашат. Успя да се измъкне от агонизиращия Шанхай и да се прибере у дома и най-страшното мина. Когато разгъна пакетчето на Зи-лин и откри вътре достатъчно злато, за да преживява, тя вече знаеше, че не бива да се страхува от нищо. Още повече че редом със златото беше кехлибарената статуетка, предназначена за нейния син.

Все пак прекара немалко безсънни нощи, замръзнала от ужас пред възможността синът й да расте с някакви скрити недъзи. Това вероятно се дължеше на спомените за преждевременното му раждане, а може би и на проклятието, което й донесе любовта към Зи-лин…

Аки би трябвало да проговори някъде след като навърши годинка. Но той не каза нито дума чак до третия си рожден ден. Когато най-накрая отвори уста, от нея излетя цяло и съвсем завършено изречение:

— Може ли да си набера малко сливи, мамо?

Юмико полудя от радост. Прегърна детето и го обсипа с целувки, от очите й рукнаха сълзи. А то я изчака да се успокои и невъзмутимо повтори въпроса си.

— Разбира се, че може — отвърна тя и тръгна редом с него. Гледаше го с нескрито удивление. Още от най-ранна възраст момчето обичаше „умебоши“. Това беше особен сорт ранозреещи сливи, които се обираха още през пролетта и се правеха на сладко. С него местните жители се разхлаждаха по време на големите летни жеги, настъпващи в този край още в средата на юни. Беше съвсем ясно защо Аки иска да бере сливите сега, но тя не можеше да приеме толкова мъдрост у тригодишния си син.

— Разкажи ми още за шарана — извърна лице момчето.

Юмико тръсна глава, за да прогони спомените.

— През седемнадесети век само самураите са имали право да окачват подобни транспаранти пред къщите си. Сядали под тях и се заемали да лъскат своите катани и други видове рицарско оръжие. Така изразявали почит към синовете си. А обикновените хора, отчасти на шега, отчасти и за да не останат по-назад, започнали да окачват книжни копия на самурайските знамена. Те нямали право да носят оръжие, следователно били лишени от възможността да го лъскат. В замяна решили да сложат нещо друго, не по-малко лъскаво, под своите транспаранти. И избрали шараните…

— Значи ние не сме самураи, така ли? — попита Аки със свойствената си проницателност.

— Не зная как да ти отговоря, Аки-чан — замислено отвърна Юмико. — Защото е възможно и да сме самураи…

— Предпочитам да вярвам, че сме самураи — поклати глава Аки и бавно се изправи: — Нали мога да набера малко сливи?

— Разбира се — отвърна Юмико.

Момчето се затича към улицата с дългите си слабички крака, а по бузата на Юмико се плъзна самотна сълза.

След като се нахраниха същата вечер, Юмико седна под транспаранта-риба, който тихо се люшкаше на вятъра. Придърпа момчето до себе си, решила да му разкаже защо всяка зима го води на гробището.

— Растеш бързо и вече е време да научиш за живота ми в Шанхай — започна тя.

— Ще ми разкажеш ли за татко?

— Няма какво да ти разказвам — тръсна глава тя. — Той отдавна е мъртъв. И по-добре, че е така…

— Но той е бил смел човек — настояваше Аки. — Истински самурай.

— В Шанхайската война първи загинаха най-смелите и най-достойните — отвърна Юмико. — В живота винаги е така… Чистотата на духа няма място в този несъвършен свят… Вероятно хората, които обладават подобна чистота, са наказани от Бога…

— Аз няма да бъда наказан — тръсна глава Аки и стисна пръчицата за хранене като оръжие. — Аз съм самурай и ще убия всеки, който се опита да ме накаже!

Юмико понечи да го скастри, но после се овладя и прехапа устни. Изпита чувството, че чува желанието за отмъщение на собствения си дух, че нейният „ками“ се слива с душата на момчето.

— Всеки 18 януари сме на гробището, защото на тази дата през 1932 година бяха нападнати пет японски свещеници в Шанхай. Един от тях умря, убийците му бяха китайци. Той беше първата жертва на една продължителна и кръвопролитна война. Затова винаги трябва да тачим неговия „ками“…

— Той самурай ли беше?

— Не, Аки-чан. Казах ти, че е бил свещеник.

— Но защо е бил в Китай?

Колко съобразително е това дете, въздъхна Юмико.

— Защото е бил член на една доста крайна будистка секта.

— В този град има много будисти — отбеляза Аки. — Като тях ли е бил?

Юмико се усмихна и го погали:

— Не. Будисти като него отдавна вече няма. Съмнявам се дали сектата изобщо съществува…

— Как се е казвала тя?

— Ничиреншу — отвърна Юмико.

От майка си Аки научи, че истинският Ничиреншу е живял през XIII век. Той вярвал в Лотосова Сутра — онази форма на будизма, която, за разлика от другите по-разпространени учения (Езотерично, Дзен и Амидабутсу), възприемала като единно цяло трите нива на Просветлението — абсолютно, идеално и конкретно.

По-голямата част от живота си прекарал в борба срещу останалите течения на будистката религия, които били далеч по-популярни от това, което проповядвал той. Обявил се срещу владетелите на Япония, които според него поощрявали фалшиви форми на националната религия.

Разбира се, истинското му име не било Ничиреншу. Той го възприел просто защото то най-точно отговаряло на целите му. „Ничи“ означава слънце, символизирайки както Светлата истина на Буда, която проповядвал самият Ничиреншу, така и Страната на изгряващото слънце, за чиято чистота се е борил. А „реншу“ означава лотос — символът на истинския будизъм.

Войнствен и непримирим, Ничиреншу бързо си спечелил омразата на регентите Хожо, които управлявали Камакура. Бил осъден на смърт и присъдата трябвало да бъде изпълнена незабавно. Но когато сабята на палача се вдигнала над главата му, небето се разцепило и бляскава мълния пречупила острието й на две. Стреснати от намесата на провидението, регентите заменили смъртната присъда със заточение. Ничиреншу бил изпратен на малък и безлюден остров в Японско море. Именно там той написал думите, които останали популярни стотици години след смъртта му:

Птиците плачат, но не проливат сълзи; Ничиреншу не плаче, но сълзите му никога не пресъхват.

Никой не знае колко дълго е останал там, но смъртта не го настигнала на пустинния бряг. От морето изплувал огромен шаран и го отнесъл на гърба си.

Аки си легна, в главата му оживяха премеждията на Ничиреншу. Не можеше да заспи. Беше убеден, че Ничиреншу е бил наказан заради чистотата на духа си. Но, за разлика от своите последователи в по-нови времена, той не е получил утехата на смъртта. Кой друг, ако не Буда е изпратил бляскавата светкавица? Но защо тогава Буда не е постъпил по същия начин и в Шанхай?

Значи това не е било работа на Буда. Светкавицата е била дело на природните стихии. За Аки това беше далеч по-логично, тъй като гигантският шаран — още едно творение на природата — е помогнал на Ничиреншу да се спаси от изгнанието.

Доволен от своята логика, Аки се отпусна и заспа. На сутринта стана рано и отиде да помогне на майка си да свалят бамбуковия прът, забит пред прага на дома им.

После попита дали може сам да развърже транспаранта. Освободен от вървите, шаранът лежеше в ръцете му и потрепваше като жив.

Той внимателно го внесе вътре и започна да го увива в най-хубавата оризова хартия, която успя да намери. После коленичи до футона си и нежно тикна пакетчето под възглавницата.

Изправена на прага, Юмико го гледаше с овлажнели очи.

Тази година Аки получи два подаръка за рождения си ден. Първият беше изящен лък от чемширово дърво с колчан тънки стрели — това, за което си беше мечтал през цялата зима. Прегърна майка си със светнало от радост лице, после изскочи навън да пробва тетивата.

— Не забрави ли нещо, Аки-чан? — извика след него Юмико. — Нямали да разопаковаш и втория подарък?

— Втори подарък? — извърна се момчето и озадачено пристъпи към ниската масичка. — Какъв подарък? От кого?

— Мисля, че вътре има бележка — отвърна Юмико и му подаде пакетчето, увито в седем пласта скъпа оризова хартия. Всеки от тях беше с различен състав, различно оцветяване и различни шарки. Най-горният беше дебел и плътен, а най-долният — тънък и мек като коприна.

Аки внимателно започна да го отваря. Вероятно усещаше, че под тази изключителна опаковка се крие нещо наистина ценно.

Оказа се кимоно. Блестящо и красиво, никога не беше виждал подобна дреха. В средата на гърба беше избродиран сивкав „камон“ — непознат фамилен герб. Отгоре имаше плътен лист хартия, прегънат на три части и запечатан с червен восък. Внимателно го вдигна, счупи печата и го разгъна. Йероглифите бяха изписани красиво, с решителен замах на тънката четчица:

Аки-чан, вече десет години ти и уважаемата ти майка живеете тук. През цялото това време аз наблюдавах как растеш. На рождените ти дни давах пари на уважаемата ти майка, просто защото ти беше прекалено малък, но тази година положението се промени и вече мога да ти направя личен подарък.

Митцунобе Йеасу

— Сенсеят! — сподавено възкликна Аки. Митцунобе беше единственият им съсед. Често разговаряше с майка му, но Аки почти не го познаваше. Около този възрастен мъж витаеше нещо особено. Нещо, което пречеше на момчето да проявява любопитство. Гледаше го отдалеч как бавно пристъпя по пътеката между къщите с побелялата си глава или пък се обляга на стария, обсипан с инкрустации бастун, докато разговаря с майка му. Тогава Аки пропълзяваше към някой от подпорните стълбове на покритата тераса и здраво се вкопчваше в него. Сякаш се страхуваше да не бъде изсмукан от тайнствените вълни, които се излъчваха от възрастния мъж.

„Сенсей“ означава „майстор“ и Митцунобе беше именно такъв. Навремето е бил един от най-известните играчи на „го“ и това беше напълно достатъчно, за да приеме титлата сенсей. Но старецът беше сенсей и в още редица умения.

Аки разгъна кимоното и го облече. Материята беше толкова тънка, че едва я усещаше върху кожата си. Макар и от естествена коприна, върху нея нямаше никакви гънки. Любопитен както винаги, Аки пожела да научи защо е така.

— Ще трябва да попиташ сенсея — сви рамене майка му. — Може би това кимоно е само за много специални случаи…

— Какви случаи? — учудено я погледна Аки, после тръсна глава и се засмя: — Зная, зная… Трябва да попитам сенсея, нали? — После лицето му изведнъж потъмня.

— Какво има, Аки-сан?

Той само сви рамене.

— Не харесваш ли подаръка на сенсея?

— Разбира се, че го харесвам — отвърна момчето. — Точно това си…

— Продължавай — насърчи го майка му.

— Ами… — в погледа му се появи безпомощност. — Сърцето ми се свива само като го погледна…

Юмико постави ръце на раменете му и се усмихна. Под наистина невероятно фината копринена материя усещаше подскачането на младите, добре развити мускули.

— Това е напълно естествено, сине. От сенсеите се излъчва огромна сила. Аз се радвам, че я усещаш от разстояние. Но не трябва да се плашиш от нея, не трябва да я избягваш. Тази сила няма да те нарани, а по-скоро ще те закриля.

Бавно се насочиха към вратата.

— Ще ти кажа една тайна, която сигурно ще ти бъде от полза при първата ти среща със сенсея — продължи Юмико. — Зная, че той очаква да чуе от собствената ти уста дали харесваш подаръка му. Но по едно съвпадение днес сенсеят също има рожден ден. Мисля, че именно затова те хареса още щом се заселихме тук. Той няма собствен син, занимава се единствено с учениците си. Жена му отдавна е умряла…

— Днес сенсеят навършва осемдесет и осем години и навлиза във „възрастта на ориза“…

— Какво е това?

Юмико се върна обратно до масата, подаде му туш и четчица за писане и каза:

— Вече знаеш достатъчно от йероглифите на „канджи“. Напиши цифрата осемдесет и осем.

Аки се подчини.

— Сега правиш ето така — взе четчицата Юмико. — Разделяш този йероглиф на три и получаваш три нови обозначения… — Изписа ги върху листа и попита: — Какво означават те?

— „Възрастта на ориза“ — бавно прочете Аки и възхитено плесна с ръце: — Колко интересно, мамо! Има ли още такива неща?

Юмико се усмихна и разроши косата му:

— В Япония празнуваме старостта след навършването на шестдесет и шест… Според една стара поговорка „животът продължава точно шестдесет години“, а нашият календар обръща особено внимание именно на шестдесетгодишнината. Точно тогава рождените знаци на човека се повтарят изцяло в новия календар и ние приемаме това като прераждане… На шестдесетгодишнината си човек получава специални подаръци.

— А ние подарихме ли нещо специално на сенсея?

Юмико замълча, очите й с обич обгърнаха личицето на момчето, извърнато към нейното. В този момент й се струваше, че се слива с него, най-близкото й същество на света. Сърцето й се разтапяше.

— Мисля, че това е твоя работа — тихо рече тя.

— Моя ли? — учуди се Аки. — Но как бих могъл да зная какво трябва да се подари на един възрастен сенсей?

— Попитай сърцето си — отвърна Юмико. — И сигурно ще получиш отговор.

Лицето на Аки се разкриви от напрегнат размисъл, после очите му светнаха:

— Как мислиш, дали сенсеят обича „умебоши“ като мен?

— Благодаря ти за подаръка — прогърмя гласът на сенсея и ехото се блъсна във високия, богато резбован таван от обработен кедър. Сякаш беше проговорила самата планина.

Притиснал чело и длани в татамито на входа, Аки едва чуто прошепна:

— Това е най-любимото ми нещо на света…

До ушите му долетя шумоленето на хартия. Тяхната оризова хартия не беше толкова фина, колкото онази, в която беше увито кимоното на Митцунобе, но нямаха по-добра…

— О, „умебоши“! — възкликна гръмотевичният глас. — Страшно много обичам сладко от сливи и го ям дори в началото на есента!

Аки прекрати дълбокия си поклон. Калните му „гета“ бяха оставени на бетонния перваз под първото стъпало от излъскано кедрово дърво, на краката си имаше чисти, снежнобели „таби“.

— Влез, момчето ми — покани го сенсеят. — Бъди добре дошъл в моя дом.

От квадратното му лице лъхаше сила, макар и снежнобяла, гъстата му коса наподобяваше лъвска грива. Брадичката му беше решителна, дълбоки бръчки се спускаха към широката уста. Белите вежди над очите му странно помръдваха, а самите очи бяха твърди като късчета кремък. Беше облечен в широка блуза от бял ръчно тъкан лен, надолу носеше светлосиня „хакама“ — една от онези странни полички, с които стрелците с лък Дзен бяха направили впечатление на Аки.

Къщата на сенсея изглеждаше просторна. Таваните бяха изключително високи, окачени върху масивни греди от пушен кедър. Прозорците гледаха към планината. Човек можеше да се отпусне на колене и да отпива глътки чай, насочил поглед към прекрасната панорама на непристъпните върхове, издигащи се стръмно над заснежените склонове.

Митцунобе поднесе на Аки чай с цялата тържественост на церемонията, използвана за възрастни хора. А момчето със смайване установи, че сенсеят се отнася с него по съвсем различен начин от останалите. Не му говореше отвисоко, не го гледаше с пренебрежението, с което повечето възрастни хора се отнасяха към десетгодишните деца. В това отношение приличаше на майка му…

— Съжалявам, че моят подарък не е толкова ценен като вашия — промълви Аки, след като отпи глътка от гъстата зелена течност.

— Напротив — поклати глава сенсеят. — Подаръкът ти е изключително ценен, тъй като много обичам сладко от сливи, но рядко попадам на истински майстор…

— Толкова рядко, колкото „възрастта на ориза“? — попита по свойствения си прям начин Аки.

Митцунобе гръмогласно се разсмя, а момчето помисли, че дебелите греди на тавана всеки момент ще се срутят над главите им.

— О, Господи! — разтърсваше се тялото на възрастния мъж. — Да, да… Точно толкова!… — Отви капачката на буркана и добави: — Какво ще кажеш, ако си хапнем малко „умебоши“?

Навън се стъмни, Митцунобе стана да запали лампите, но Аки изобщо не забеляза това. Къщата не беше електрифицирана, осветлението идваше от няколко петромаксови лампи. Сенсеят приготви проста вечеря от варена риба и гъст ориз, после двамата се оттеглиха в голямата стая. Тук лампа не беше нужна, тъй като нощта беше необичайно светла. Аки се настани на татамито с чувството, че се къпе в странно сияние. Вдигна глава и видя, че на тавана има широки капандури. По форма те наподобяваха онзи герб, изрисуван на гърба на новото му кимоно.

Тишината беше пълна, светлината на звездите изпълваше всяко кътче на просторния дом.

— Това е моето време за размисъл — обади се Митцунобе. — Окъпано в Сиянието на Буда… — Виждаха се само част от чертите на лицето му, Аки бе принуден да прибегне до въображението си, за да си го представи цялото. Стори му се, че сенсеят се е превърнал в призрак.

— Имало едно време един тайнствен язовец — започна Митцунобе. — Всъщност той бил мъдрец, превърнал се в горско животно, за да избяга от заплахите на зъл магьосник и още по-зъл и несправедлив феодал.

— Оставил човешкия си образ в селото и феодалът бил много доволен, че вижда трупа на врага си. Но магьосникът бил далеч по-умен от него и продължавал да бъде подозрителен.

— Решил да провери своите подозрения, напуснал замъка на господаря си и тръгнал на път. Мъдрецът усетил приближаването му и побягнал. Той обаче знаел, че не може да бяга до безкрайност, нито пък да се скрие в някоя пещера край реката. Магьосникът разполагало много начини да го открие.

— Мъдрецът язовец потърсил убежище в плаващата гора от лотоси, за която бил чувал, докато бил човек. Открил я, избрал си два цвята и ги откъснал. С по-големия се увил, а по-малкия сложил на главата си като шапка. Вкаменил се на място, само очите му търсели злия магьосник.

— Скоро усетил смразяващия хлад на приближаващото се зло. Направил опит да не потръпва под маскировката си, в противен случай щял да бъде открит.

— Магьосникът прелетял край язовеца на прилепови криле. Съскането на дъха му накарало горските хищници да замръзнат от ужас.

— След миг се стопил в далечината. Лотосите спасили язовеца и скоро той се върнал на мястото, където се разделил с човешкото си тяло. Кризата отминала и той вече искал да възвърне човешкия си образ.

— Но тялото отдавна било изчезнало. Злият феодал моментално заповядал да го изгорят. Мъка свила гнездо в сърцето на язовеца. През цялата година той се лутал сред животните и напразно търсел своето тяло. Намерил много нови приятели — лисици, белки, зайци… Открил, че дори злобните невестулки имат своите добри страни.

— Но не така било с хората. През тази година язовецът получил възможност да наблюдава човешкото общество отстрани и следователно напълно обективно. Видял жестокостта на отделните му членове, видял война и смърт, потоци от кръв, леещи се навсякъде около гората. Победителите се радвали, победените изпадали в отчаяние…

— Накратко казано, видял, че хората се различават от животните единствено по своята гордост. Гордостта била грях, на който животните не били способни.

— И тъй, в началото на лятото язовецът се насочил към средата на гората, където обитателите й се събирали да отпразнуват настъпването на своята нова година. Обърнал гръб на обществото, от което произлязъл, и се присъединил към новите си приятели. Но по това време започнал и ловният сезон. Ловци забелязали язовеца и го проследили.

— Заели удобна позиция, човеците опънали лъковете си срещу струпаните накуп животни. Последен умрял язовецът, принуден да види смъртта на всичките си нови приятели, преди една от стрелите да прониже гърдите му…

Приказката свърши, но Аки дълго мълча. Наострил слух, той чуваше звуците, които изпълваха нощта: самотните писъци на нощна птица, жуженето на насекомите около къщата.

— Искам да бъда язовец — прошепна най-сетне той.

— Естествено — раздвижи се в тъмното сенсеят. — Опасността те привлича.

Светлината на звездите очерта за миг широките му рамене, после тялото му отново се скри в мрака.

— Ако бъда достатъчно умен, сигурно ще избегна всички опасности…

До ушите на Аки долетя тихото съскане на отваряща се фузума. Веднага след това почувства хладната милувка на есенната нощ.

— Нека проверим дали си смел, или просто глупав — прокънтя в мрака гласът на Митцунобе. — Вземи лъка и стрелите си, и ме последвай.

Аки се изправи, грабна подаръка, който беше донесъл да покаже на сенсея и се насочи към вратата. Отвън стъпи на плосък камък, хладината прониза тънките му „таби“.

— Ще си обуя „гета“.

— В никакъв случай — изръмжа сенсеят. — Облечи кимоното и нищо повече.

— Но то е тънко — възрази момчето. — Ще ми бъде студено.

— Не забравяй гъбите — прогърмя в нощта гласът на сенсея, ръката му обгърна слабичките рамене на Аки.

Момчето завърза коланчето на черното кимоно. Някъде в далечината се надигаше бяла мъгла.

Когато се прибра след първия си урок при сенсея, Аки беше коренно променен. Юмико разбра, че Аки-чан вече принадлежи на миналото. Взе книгите си от лавицата и повика момчето в стаята, която беше превърнала в олтар на Богинята лисица.

Запали няколко свещи, после нареди двадесет и седем ароматични пръчици в полукръг пред дървения олтар. Около себе си разтвори древните книги. Накара сина си да седне на най-добре осветеното място, лицето му буквално светна. Очите му блестяха с непозната решителност, това накара сърцето й да се изпълни със задоволство.

Седяха един до друг върху бамбуковата рогозка, тя усещаше дъха му върху бузата си и имаше чувството, че се докосва до безсмъртието. Дори да умре още утре, той ще продължи да живее и неговата сила ще даде плът и кръв на отмъщението. Атена и Зи-лин ще бъдат наказани за стореното зло.

Ничиреншу беше логичен избор за нея. Древният Ничиреншу беше убивал в името на свята кауза, но нима нейната кауза бе по-малко свята? Не, Юмико беше сигурна в това. Тялото й под тънкото кимоно гореше, изпъстрено с белези. Свидетелството на нейното унижение. Част от нервите са необратимо прекъснати — така й бяха казали японските доктори. Около тях няма да усеща болка, няма да усеща нищо. Но въпреки това тя гореше. О, как гореше!

Агонията й се отдалечаваше само при мисълта за това, което е длъжна да стори. Аки-чан беше творение на Зи-лин, независимо от желанията й. Но тя, с помощта на сенсея, щеше да го превърне в свое могъщо оръжие. Ще го превърне в човек, когото Зи-лин нито ще познае, нито пък ще може да му се противопостави.

Неговата философия проповядва разум и ред в света. Затова синът му ще бъде пълната й противоположност — опасен анархист. Капчица хаос в подредения свят на Зи-лин. Собственият му син! Каква ирония на съдбата, Господи!

Отвори уста и запя. Псалмите бяха протяжни и малко страшни, духовете на дедите й сякаш оживяха. Нощта беше мрачна. Сиянието на звездите от първия урок на Аки-чан отдавна беше изчезнало. Небето беше запълнено от ниски, черни облаци, натежали от електрически заряди. Аки хвърли поглед към непрогледната нощ и си спомни за язовеца. Запита се дали майка му има лотосови цветове. Усети приближаването на нещо страшно и неясно, стори му се, че чува плясъка на прилепови криле…

Религиозните псалми на Юмико изпълваха помещението със странни отблясъци. Пламъчетата на свещите потрепваха, вероятно от течението… Но все пак…

Псалмите продължаваха.

Юмико беше права — Аки-чан вече го нямаше. Детето се превърна в мъж. Един определен мъж, с желязна воля и силна жажда за живот…

Юмико беше убедена, че присъства на възкръсването на Ничиреншу. Той се превъплъти в душата на сина й. Кой би могъл да я разубеди?

Не Аки-чан, това поне беше сигурно…

Книга четвърта

Ка

Отрязък от време, по-малък единствено от вечността. При „уей ки“: точката, в която противниците постигат абсолютно равенство

Лято, в наши дни

Москва / Хонконг / Пекин / Вашингтон / Макао

— Искам да знам нещо…

Юри Лантин лежеше на неоправеното легло, направо върху смачканите плътни чаршафи от „Ив Сен Лоран“. Чисто гол, той небрежно подръпваше от тънка чуждестранна цигара. Дългите му крака бяха леко свити в коленете, а тялото му — напълно отпуснато.

— Чувам все по-обезпокоителни слухове — промърмори той, отправил поглед в кремаво боядисания таван.

— Какви слухове?

Даниела седеше до него, облегната на меки пухени възглавници. Носеше част от костюмчето „Албер Нипон“, което Лантин наскоро й купи от магазин „Берьозка“, разположен само на три пресечки от площад „Дзержински“. Макар да беше съвсем близо до службата, Даниела не беше влизала там нито веднъж. Иначе разполагаше със специалната карта от червена пластмаса, която й осигуряваше свободен достъп до валутните магазини, в които се продаваха луксозни западни стоки. Но откакто започна връзката й с Юри Лантин, двамата вече три пъти бяха отскачали до там.

Тази вечер носеше разкошната пола от „Нипон“, чиято мека синтетика обгръщаше бедрата й по особено чувствен начин. На краката си имаше черни копринени чорапи, а от кръста нагоре беше гола.

Лантин често я обличаше по екстравагантен начин, това очевидно засилваше възбудата му. Беше безкрайно изобретателен и много обичаше да надзърта към голотата й през пластовете скъпи дрехи и още по-скъпо бельо.

А тя изучаваше тялото му така, както художникът изучава голия си модел. Очите й се плъзнаха по чистата линия на гърдите му, лишени от противното окосмение на голяма част от руските мъже. Коремът му беше плосък и стегнат, с ясно очертани мускули. Членът му беше омекнал и спокоен, легнал в очакване на бедрото. Краката му бяха здрави и мускулести като на лекоатлет. Даниела изведнъж си даде сметка, че обича това тяло с изпепеляваща страст. Но главата върху него беше съвсем друга работа…

Лантин най-накрая допуши цигарата си, наведе се напред и я смачка в пепелника. Със същото движение взе високата чаша от масичката. Вътре имаше три пръста „Старка“. Пушеше рядко, почти винаги след секс. Но не обичаше вкуса на дим в устата си.

Отпи една глътка и вдигна глава:

— Слуховете се отнасят до атомната централа „Кам Сан“, която китайците строят в Гуандонг.

— И какви са те?

— Слухове… — неопределено поклати глава той, докато очите му пробягваха по тялото й. „Какви крака, Господи! Ако някога ми предложат да избера смъртта си, положително ще поискам да бъда удушен от тези крака, а главата ми да бъде заровена между тях!“ — Слухове, според които в „Кам Сан“ се крие някаква тайна… Че там се строи нещо повече от обикновена атомна централа…

— Това наистина е така — отвърна Даниела, вътрешно смаяна от влиянието на тялото си върху този човек. — Нима допускаш, че КВР не е в течение на това, което става в Хонконг и Южен Китай? Аз отдавна знам тайната на „Кам Сан“. Научих я от агентурата си, но тя едва ли има нещо общо с теб…

— Въпреки това искам да я чуя.

— Реакторът на „Кам Сан“ ще бъде от нов, революционен тип. Турбините на централата ще произвеждат не само електричество, но и ще служат за обезсоляване на морската вода. Така ще се реши старият, но остър проблем на Хонконг с питейната вода.

Лантин затвори очи и сякаш задряма. Даниела гледаше равното повдигане и отпускане на гърдите и корема му. Този човек дори дишаше като атлет.

Тя също искаше да получи нещо от него. Преди време беше гледала някакъв западен филм за мафията. Героят трябваше да иде при шефа, при кръстника… И да поиска разрешение за провеждане на поредната акция. Дали Юри Лантин можеше да бъде наречен „кръстник“, запита се тя.

— Сигурна ли си в източника на своята информация? — отвори очи той.

— Относно „Кам Сан“? — попита тя и направи усилие да се върне в настоящето.

— Да.

— Свикнал ли си да боравиш с оперативна информация, Юри? — попита вместо отговор тя.

— Бил съм в армията — малко троснато отвърна той. — Там съм получавал своята оперативна информация. — Каза го така, сякаш всичко останало беше от второстепенно значение.

— Това няма нищо общо с ясновидството — предупреди го Даниела. — Нито пък с гледането на кафе или карти. Оперативната мрежа се създава с години, трябва й време, за да се слее с околната среда. А когато човек започне да получава информация от нея, той неволно постъпва като алхимик — изпробва лично всяко късче от нея… — Прибра немирните кичури коса от лицето си и добави: — Но аналогиите свършват дотук. В шпионажа няма нищо емпирично.

Замълча и отпусна глава върху възглавниците, наслаждавайки се на тяхната мекота.

— Човек се опитва да не оставя нищо на случайността. При създаването на нова мрежа аз неизменно поставям свои допълнителни наблюдатели. Докладват лично на мен и са абсолютно независими по отношение на самата мрежа. Така получавам възможността за проверка на всяка брънка от веригата.

— Казваш всичко това, за да докажеш, че информацията ти е достоверна, така ли?

— Не — поклати глава тя. — Искам да ти посоча защо е достоверна.

— Мисля, че именно това твое качество ме привлече… — промърмори той и се обърна да надникне в сивите й очи. За пръв път забеляза кафявите точици в тях. — Ти не се страхуваш.

— Понякога е глупаво да проявяваш безстрашие.

Той протегна ръка и я погали. Правеше го рядко, обикновено с по-други намерения.

— Нямах предвид това…

— Безстрашната Даниела — усмихна се с тъжна насмешка тя. — Поддържа връзка едновременно с генерал от службата и с „кръстник“ от Политбюро!

— С кого?

— С човек, който притежава огромна власт.

— Това не съм аз, а по-скоро министър-председателят… — започна той.

Тя сложи длан върху устните му, но той рязко се дръпна:

— Никога не прави така!

Даниела не съжаляваше, че предизвика гнева му — в това състояние той далеч по-лесно се поддаваше на обработка.

Ръката й го плесна по голите гърди:

— Не можеш ли да се държиш по-възпитано? — гневът й изглеждаше съвсем истински.

Той грабна китката й и рязко я изви. Тялото й се завъртя. В следващия миг усети коляното му между краката си, от устата й се откъсна неволен вик. Косата се разпиля върху лицето й, златистите нишки в нея леко проблеснаха.

— Възбуждам се от тялото ти! — изръмжа в ухото й той.

— Причиняваш ми болка! — В това изявление нямаше дори капка истина, но така Даниела го правеше уязвим. Същевременно знаеше, че ако не го държи под контрол, стремежът му към насилие сигурно ще стане опасен.

— Точно така! — доволно изръмжа той и впи устни в шията й. Това беше слабото място на Даниела, докосването до него моментално я възбуждаше. Дръпна се, за да му позволи да я преследва. Бавно и постепенно му даваше да разбере, че харесва играта, че грубостта му й доставя удоволствие. Защо, често се питаше тя. Защо тласка нещата в тази посока? Започна да си дава сметка, че свиква с особеността на ласките му както се свиква със силно лекарство. Това неизбежно я водеше към промяна на възприятията, към известна несигурност.

Но въпреки това не беше в състояние да спре.

Заби пръсти в гърдите му, беше й приятно да усеща твърдостта на тялото му. Възбудата засягаше не само неговата мъжественост, но и всички мускулчета — от краката до върха на пръстите. Косата й се разстла между тях като златна завеса. Той я сграбчи и рязко дръпна нагоре. Тялото й се озова върху неговото, коляното му се заби между бедрата й. Гола кожа срещу фина коприна.

Тя ахна и разтвори очи, погледът й се замрежи от бликналите сълзи. Той ги облиза с език. Рубинените й устни се разтвориха, сърцето й лудо заблъска. Чуваше единствено тласъците на кръвта в ушите си. Възбудата й стана осезаема, голото му тяло овлажня от соковете й.

— Горещо! — промърмори той и отново се нахвърли върху нея. Тазът му се стрелна нагоре, тялото й отлетя встрани. Намести се върху нея, вдигайки ръцете й над главата. Едрите й гърди предизвикателно щръкнаха, членът му потъна между тях. Контактът се получи сух и неприятен. Ръката му се плъзна надолу, към възбудената й женственост. Даниела затвори очи и простена.

После ръката му се отдръпна и тя отново отвори очи. Гледаше как пръстите му масажират дългия член, навлажнявайки го с нейните сокове. В следващия миг той отново потъна между гърдите й, движенията му станаха силни и властни.

Коленете му държаха гърдите й плътно притиснати, членът му ставаше все по-червен.

Даниела вдигна глава, изчака приближаването на главичката и я засмука с уста. Езикът й светкавично я облиза, могъща тръпка разтърси тялото му. Той изстена и продължи силните тласъци.

— Искам устните ти! — задъхано прошепна той, а лицето му се разкриви от усилията.

— А аз го искам вътре в мен! — въздъхна тя. — Моля те! — Тласъците му станаха диви и неконтролирани. Тя потръпна и той не успя да й откаже.

Вдигна полата й и проникна дълбоко в нея още с първия тласък. Възбудените им стенания се сляха. Вътрешните мускули на Даниела започнаха да го масажират, цялото му тяло се разтърси.

— О-о-о! — простена той, сякаш го беше пронизал остър нож. — Още!

Тя се подчини, свиването и разпускането на вътрешните й мускули му достави такова удоволствие, че тялото му се скова от напрежение, а тя за миг помисли, че ще получи инфаркт.

Лантин се гърчеше върху нея, насладата го обливаше на горещи вълни. Даниела никога не беше се любила с мъж, който се облекчава толкова продължително.

Този път не успя да постигне оргазъм, макар да беше на крачка от него. Образът на Карпов не напускаше съзнанието й.

Останаха отпуснати един до друг, тишината в апартамента се нарушаваше единствено от тихото тиктакане на стенния часовник в хола.

— Разкажи как мина денят ти — прошепна в ухото й той.

Желанието му не беше случайно и тя прекрасно го знаеше. Положително беше прочел копията от рапортите, които тайно му беше препратила. С мъка потисна желанието си да сподели разговора, който беше провела с Таня Назимова. Все още не можеше да се освободи от странното чувство, което я беше обзело при разговора с Химера — най-съкровената тайна на живота й. Разговор, проведен в присъствието на Карпов. Без съмнение, човек би могъл да приеме, че разговаря с приятел или роднина, какво толкова?

Пораженчески начин на мислене, даде си сметка Даниела. Това е лошо. Не успее ли да го промени, да насочи мислите си в посока на нападение, с нея ще бъде свършено. Както в професионален, така и в личен план. Ще се превърне в роб на Лантин, спокойно може дори да си пререже вените. Тук, в леглото му, върху дрехите, които й беше подарил. Знаеше, че това са кухи подаръци. Направени за негово, а не за нейно удоволствие. Тази игра отдавна й беше известна, нямаше никакъв смисъл да му дава повод за подозрения…

Започна да разказва за срещите си през деня, особено наблегна върху впечатлението, което беше направила на останалите жени в службата с новата си прическа и маниери. Изкусно смесваше ласкателството с лъжите, това беше единственият начин да го заблуди.

— Харесаха ли новия ти външен вид? — пожела да узнае той. Гласът му беше тих и спокоен, като на задоволен любовник. Но Даниела не се остави да бъде заблудена. Пет пари не даваше дали я харесват, или не. Важното беше, че той я харесва, че новата Даниела е изградена според неговите представи и предпочитания.

— Бяха запленени — отвърна с доволен тон тя. — Искаха да разберат какво ми се е случило.

— Каза ли им?

— Казах им, че е дошло време за промяна. Това биха могли да оценят…

— Как се отнасят към промените?

Даниела усети, че бавно, но сигурно се доближават до желаната тема. Това беше крайната й цел, най-много се опасяваше, че той може да разбере желанието й за подобен разговор.

— Зависи от кого произтича инициативата.

— В най-общ смисъл, разбира се…

— В най-общ смисъл те не са тренирани да възприемат промените в движение. Промените просто объркват реда, на който са свикнали.

Той се замисли за момент, после вдигна глава:

— За какво друго си говорят? Какви клюки си разменят?

Вече бяха близо, съвсем близо…

— О, нищо съществено — небрежно отвърна тя. — Кой с кого спи, кой лейтенант са пипнали в гардероба… Такива неща…

— Започнах да чувам разни неща…

— Какви неща?

— Питам се дали и ти не си чула нещо…

— Не те разбирам.

— Мисля, че ме разбираш прекрасно — отвърна той и тя още веднъж се възхити на пъргавия му ум.

— Ти все още си лоялна към Карпов. — „Ето, най-сетне го каза открито…“ — Той гради твоята кариера и дърпа всички конци.

— И какво от това?

— Нима не разбираш? — погали ръката й Лантин. — Вече е време да обърнеш гръб на този човек.

— Аз мисля за собствената си кариера — тръсна глава тя, сигурна, че точно тези думи се очакват от нея.

— Карпов обаче краде от мен… — очите му бяха затворени, а дишането — равно и спокойно. Потта оставяше солени бразди по бързо изстиващата кожа на тялото му.

— Самочувствието на Карпов е огромно като Украйна — подхвърли тя.

— Зная…

— А егоистите приличат на изнудвачите. Започнат ли веднъж, вече не могат да се спрат…

— Това ли е мнението ти за Карпов?

Тя умишлено замълча.

— Идеята за плана „Мунстоун“ е негова… — Лантин продължаваше да лежи със затворени очи.

— През цялата си кариера той имаше една-единствена свястна идея…

— Коя?

— Да ме направи началник на КВР.

Той се разсмя и клепачите му се вдигнаха. Погледът му обаче беше тежък и сериозен.

— Какво да правя с Карпов?

— Защо питаш мен?

— Познаваш го отдавна и… интимно…

— Което не означава, че зная всичките му тайни, нали? — Даниела нямаше никакво намерение да му позволи лесна победа. — Защо не попиташ жена му?

Той предпочете да не обръща внимание на играта й.

— Жена му вероятно го обича, освен това едва ли притежава твоя ум… Не е много лесно да се унищожават хора, добрали се до положението на Карпов. Като шеф на Първо главно управление той има много приятели. Особено сред военните. Човек не бива да мъти тези води…

— За малко да реша, че говориш сериозно — засмя се тя.

— Говоря напълно сериозно.

Сега вече можеше да продължава — Лантин беше възприел идеята й като своя.

— Няма да е лесно — добави той.

— Точно затова имам една молба…

— Каква?

— Искам твоето разрешение — промълви тихо тя.

Очите му се насочиха към великолепните твърди гърди, слабините му отново потръпнаха, пулсът му започна да се ускорява.

Гледаш не където трябва, Юри, помисли си Даниела. После леко се размърда и гърдите й съблазнително се разлюляха. Това беше напълно достатъчно.

— Ти си на работа в КГБ, а не аз — дрезгаво промърмори той. — За какво ти е необходимо моето разрешение?

Тя протегна ръка и хвана основата на възбудения му член. Пръстите й се раздвижиха, едновременно с това гърдите й се плъзнаха надолу, към слабините му.

— Ти си властта… Без теб нищо не може да стане…

От гърдите му се откърти тежка въздишка, последвана от нейната:

— Господи! Колко е голям!

Той затвори очи, дишането му стана накъсано. Беше убеден, че държи тази жена в ръцете си, че тя никога няма да каже дума против него. Може да е дяволски умна, но си остава жена… Освен това знае къде е мястото й в служебната йерархия. Това вече го беше проверил по собствени канали. След което стигна до заключението, че Даниела Воркута ще изпълни всяка негова заповед…

Жанг Хуа бързаше през площад „Тянанмън“. Отново закъсняваше за срещата с Ву Айпинг, дори не искаше да мисли за суровите забележки, които го очакваха.

Насочи се към широките стъпала на Националния исторически музей, разположен точно срещу Народното събрание. Вътре беше хладно и здрачно, температурата беше поне с десетини градуса по-ниска от душната жега навън. Мина покрай огромната релефна карта на Китай, под която имаше цитати на Мао и кратка хронология на династиите, управлявали огромната страна. Свърна вдясно и се озова в залата, която съхраняваше десетметровото кану, открито през 1958 година, която по мнението на археолозите беше поне на две хиляди години. Това може би отговаряше на истината, но вероятността да е изработено по древни чертежи (като повечето от „старините“ в този музей) беше значително по-голяма. Китай имаше хилядолетна история и благодарение на това част от старините действително можеха да намерят място в Националния музей.

— Хиляди, извинения, другарю министър — пристъпи към Ву Айпинг той.

Ву се беше изправил пред копие на календар, използван по време на династията Шан, управлявала Китай между XVI и XI век преди новата ера. За огромно облекчение на Жанг Хуа той пропусна обичайните хапливи забележки, вниманието му изглеждаше изцяло ангажирано от календара.

След минута пристъпи към голям остъклен шкаф, Жанг Хуа покорно го последва. Вътре имаше набор от древни оръжия.

— Давате ли си сметка, Жанг Хуа, че всички тези оръжия са били изработени от съвременни майстори? При това само по оскъдните рисунки и чертежи, запазени през годините? Това ме кара да изпитвам гордост от съвременен Китай…

А на мен ми се повръща, особено като си помисля, че оригиналите на тези оръжия са отдавна ограбени от „гуай-лох“, въздъхна вътрешно Жанг Хуа. За нас останаха само тези несръчни копия, които са толкова фалшиви, че на човек чак му се доплаква… Но отговорът му прозвуча съвсем кротко и почтително:

— Разбирам, другарю министър.

Пристъпиха към друг шкаф. Вътре бяха изложени покрити с лак семена, открити при различни археологически разкопки, край тях бяха пръснати древни селскостопански сечива — бронзова лопата, каменни гребла… Жанг Хуа беше убеден, че и те са съвременни копия.

— Вече всичко е свършено и мога да ви съобщя резултатите — промърмори Ву Айпинг. — Даже държа да го сторя. Защото вие сте доверен човек на Ши Зи-лин, а аз съм ви задължен… Най-добрият начин да ви върна дълга е да ви оставя да наблюдавате агонията на вашия наставник…

Тонът му беше спокоен, сякаш се разхождаше с близък приятел из прохладните зали на музея.

— Приключихме с телеграмите до Хонконг — продължи той. — Използвахме различни фондове, включително част от бюджета на някои от големите министерства. С тези средства изкупихме контролния пакет акции на „Файв стар пасифик“, сумата на инвестицията надвишава дванадесет милиона долара. Компанията вече е наша, следователно Ши Зи-лин е окончателно неутрализиран. Ние сме равноправни партньори на сър Джон Блустоун, а Зи-лин е просто минало… Той вече няма властта да саботира проекта „Кам Сан“.

— Но „Кам Сан“ може да ни убие! — разпалено възрази Жанг Хуа. — По този въпрос поддържам мнението на Ши Зи-лин. Тайната, заложена в него, е твърда опасна за…

— Млък! — просъска Ву Айпинг. — Нямам нерви да слушам доводите на един страхливец! Китай е във вражеско обкръжение и ако не намерим сили да се противопоставим на руснаците, с нас ще бъде свършено! Въоръжените инциденти в Юнан са само началото на една добре организирана кампания за нашето унищожение. Само чрез „Кам Сан“ ние ще бъдем сигурни в своето оцеляване.

Жанг Хуа потръпна от безумния блясък в очите на Ву Айпинг. Този човек е решен на всичко, а в ръцете му е концентрирана огромна власт! Привел рамене над стъкления капак, той с отчаяние си помисли, че активирането на „Кам Сан“ ще доведе до окончателното унищожение на Китай.

— Като споменах сър Джон Блустоун, се сетих, че неотдавна получихме телеграма от негово име… — добави вече по-спокойно Ву Айпинг. — Изпраща я Азиатската банкова корпорация… Той иска допълнителен капитал, за да изкупи и останалите акции на „Пак Ханмин“… — Върху лицето на Ву Айпинг се появи надменна усмивка. Не можеше да скрие задоволството си от факта, че Блустоун вече действа като негов агент, независимо дали го желае, или не… — Снощи проведох съвещание със своите привърженици. Отчетохме всички рискове, но въпреки това решихме да вложим допълнителни средства в тази операция. Очакваме бърза възвръщаемост на капиталите… Тази сутрин преведохме телеграфически исканата сума и така забихме последния пирон в ковчега на Ши Зи-лин.

— Но Ши Зи-лин също възнамеряваше да преведе тези пари, другарю министър! — изрази протеста си Жанг Хуа.

— Естествено — усмихна се Ву Айпинг. — Но аз го изпреварих. Презряният „гуай-лох“ Блустоун е в мои ръце, следователно вече мога да контролирам хода на събитията. А от вас, уважаеми министър-плъх, искам само едно — да ми докладвате веднага, след като Ши Зи-лин изпрати кодираното си послание до Митре!

— Това ще бъде козът, който ще използвам пред министър-председателя. В момента, в който Ши Зи-лин задейства финалната фаза на своя план, той ще се превърне в труп. Веднага след отстраняването му ще проведем чистка сред генералите, които го поддържат, и ще ги заменим със свои хора. Пипнем ли жезъла на властта, който от десетилетия бездейства в ръцете му, ние ще знаем как да го използваме!

— Решителното време настъпи. Скоро ще ликвидирам всички свои врагове и властта ще бъде изцяло в мои ръце!

Жанг Хуа крачеше с наведена глава и мълчеше.

Джейк наблюдаваше лицето на спящата Блис, полускрито под пухената завивка на едри цветя. Слънцето затопляше кожата му. Беше обърнал гръб на прекрасната панорама на Хонконг зад прозореца и я наблюдаваше с напрегнато внимание.

Чувстваше се особено, също като преди малко, когато дремеше под завивката редом с нея. Не можеше да се отпусне и да заспи, присъствието й го караше да бъде нащрек. Усещаше аромата на тялото й, докосването на гладката кожа, лекия й дъх върху бузата си. Блис спеше дълбоко, повдигането и отпускането на гърдите й го караше да изпитва усещането, че се потапя във водите на Южнокитайско море — там, край бреговете на остров Чонг Чау… В ушите му звучеше гласът на Фо Саан: Ба-мак… Открий пулсацията!

После, бавно и неусетно, потъна в дълбок сън. От години не беше спал така. Събуди се преди разсъмване с неясно чувство за вина, което го принуди да стане от леглото. Макар че му се искаше да лежи там, до Блис…

По характер това чувство беше напълно европейско и вероятно генетично наследено от майка му. Защото със сигурност не идваше от баща му. Джейк рядко мислеше за баща си, а когато го правеше, в съзнанието му из частта от „фу“ беше единственото нещо, което го свързваше с истинските му родители. Иначе имаше спомени единствено от Рут и Дейвид Мейрък — хората, които го бяха отгледали.

Пристъпи към прозореца и внимателно разгърна парченцето плат, което му даде Камисака. Вътре беше късчето от „фу“ на Ничиреншу. Да, то наистина беше другата част на неговото „фу“, подпечатано с императорския печат. Но как е възможно това?

Очите му се върнаха върху спящата Блис. Коя е тя? Нима е само момичето, с което си беше играл като дете? Не, тази роля отдавна принадлежи на миналото… Знаеше, че трябва да настоява и да получи от нея обещаните признания. Не обичаше да бъде в положението на човек, обграден с тайнственост, не понасяше въпросите, на които не може да получи отговор. Това със сигурност също е наследство от майка му… Атена Нолан Ши. Дори в предсмъртното си бълнуване тази жена отказа да каже името си. Отказа да произнесе и неговото — Джейк Ши…

После стана Джейк Мейрък. Но сега, с късчето „фу“, което тежеше в дланта му, той започна да подозира, че и други хора на този свят знаят истинското му име. Кои са те? Откъде го знаят? Доколкото беше осведомен, тази тайна пазеше единствено семейство Мейрък. За нея не подозираха нито Мариана, нито Тин…

„Фу“.

Събитията след нападението в къщата за „О-хенро“ сякаш непрекъснато се въртяха около късчето кехлибар: изчезването на Мариана, действията на Ничиреншу, появата на Блис дори… Тя знаеше за „фу“ и го посъветва да тръгне след него… Защо? Какво още знаеше?

Пристъпи навътре в стаята, сянката му падна върху лицето на Блис и тя отвори очи.

— Джейк…

Проговори, без да помръдне. Беше спала гола, над завивката стърчаха раменете и част от твърдите й гърди.

— Тази нощ спа добре…

Отново го прониза чувството за вина. С нея беше спал добре, далеч по-добре, отколкото с Мариана…

— Непрекъснато се мятах, сънувах кошмари — промърмори той.

— На два пъти се будих — кротко се усмихна тя. — Ти спеше като дете, дълбоко и неподвижно. Лицето ти беше чисто, без бръчките на тревогата…

Вълнение стисна гърлото му и той внимателно приседна на ръба на леглото. Тази жена беше в състояние да разтопи сърцето му само с думи. Как е възможно това?

Гледаше го с майчинска загриженост. Седна в леглото и сви крака под себе си.

— Искам да ти напомня за обещанието, Блис…

Буйната й коса приличаше на черни криле край лицето й. Брадичката й замислено се опря в коленете.

— Когато бях малка, татко ми разказваше приказката за семейството лисици… — тихо започна тя. — Мъжкарят бил принуден да се грижи за прехраната на своята половинка, която била бременна и болна от непозната болест… Било през зимата, северните гори били сковани от мраз. Той бил принуден да ходи все по-надалеч, за да търси храна.

— Една нощ се натъкнал на някаква ферма. Открил дупка в тръстиковата ограда и бързо се насочил към курника. Там удушил една кокошка и побързал да я занесе на болната си съпруга. На следващата вечер сторил същото. Селянинът започнал да му залага капани. Всяка нощ различни, всеки по-коварен от предишния… Но мъжкарят, отчаян и решителен, успявал да се справя с тях. Той просто не мислел за опасността, единствената му грижа била за болната лисица и още неродените малки…

— Така изминали десет нощи. Накрая стопанинът решил лично да се справи с нападателя, стиснал в ръка тежка лопата и се притаил в курника.

— Мъжкарят скоро пристигнал и веднага подушил човешката миризма. Въпреки това направил опит да удуши поредната кокошка, но стопанинът го прогонил с лопатата. Получил тежка рана, той все пак успял да избяга. Нощта била светла, селянинът тръгнал по кървавите следи и скоро открил леговището.

— Стиснал тоягата и се опитал да измъкне звяра. Но леговището било в хралупата на вековно дърво, далеч по-дебело от тялото на човека. То издържало на ударите, а и студът бил изключителен.

— Но стопанинът бил твърдо решен да отърве своите кокошки. Изправен пред отвора на хралупата, той се въоръжил с търпение и започнал да чака. Знаел, че животното рано или късно ще се появи, подгонено от глада.

— Останал на пост през цялата нощ и през следващия ден. Утрото преминало в ден, после слънцето се скрило зад хоризонта и отново настъпила нощта. Премръзнал и гладен, стопанинът продължавал да упорства, стискайки дебелата тояга в ръцете си. Най-накрая доловил някакъв шум и замрял в очакване. Острият край на лопатата се вдигнал в готовност за решителния удар. Първо видял муцуната на звяра, украсена с дълги мустаци. После очите му. Времето за решителния удар наближавало.

— Спрял ръката си в последния миг. Защото от хралупата изпълзял не крадецът на кокошки, а едно мъничко, току-що родено лисиче с мокра козина и треперещи тънки крачета.

— Селянинът веднага разбрал, че животинчето е сираче. Ако са живи, родителите му никога не биха го пуснали да изпълзи навън. Баща му вероятно е починал от загуба на кръв, а майка му — от самото раждане.

— Преметнал лопатата през рамо, отпуснал се на колене и внимателно взел треперещото лисиче в ръцете си. Пъхнал го под дрехата си и побързал да се върне във фермата.

— Приучен отрано да се възползва от всички дарове на природата, стопанинът отгледал лисичето. Когато пораснало, той го превърнал в пазач на курника и животното се справило отлично. Това била неговата благодарност за спасения живот…

Блис вдигна ръка и го погали по бузата.

— Търпение, любов моя. Праведните знаят, че търпението е едно от най-силните им оръжия…

— Аз не съм праведен, Блис — отмести ръката й той. — Затова искам да получа някои отговори. Още сега!

— Сега! Сега! Често се държиш съвсем като европеец…

— Какво искаш да кажеш? — замръзна Джейк.

— О, Джейк! Аз знаех за това „фу“. Нима си въобразяваш, че съм пропуснала факта за смесената ти кръв? Ти си само наполовина китаец.

— Но семейство Мейрък…

— Семейство Мейрък те е осиновило в Шанхай, след смъртта на майка ти.

— Откъде знаеш това? — втренчи се в лицето й той.

— По онова време и моят баща е живял в Шанхай. Познавал е твоя… Имам предвид истинския ти баща.

Джейк стана от леглото и дръпна Блис след себе си. Изправиха се пред прозореца, голите им тела се позлатиха от ярките лъчи на слънцето. Пред очите им се разстилаше величествената панорама на Хонконг. Върхът над тях беше забулен в облаци.

— Блис, ти си шпионка… Сама си го призна, нали?

— Това ни прави от един отбор — отвърна тя, вирна брадичка и слънцето позлати дългата й шия. Синкавочерната й коса сякаш беше завеса, която ги отделяше от света.

— „Фу“… Какво означава то?

— То е ключът към „юн-хюн“ в Хонконг…

— Кръг? Какъв кръг?

— Кръгът, създаден от баща ти преди много години…

— Не разбирам…

— Никой от нас, участниците в този кръг, не го разбира изцяло… Отделните частици имат точно определени места и създават цялото. Също като при „фу“…

— Това не е моята част от „фу“. Това парче принадлежи на Ничиреншу. Моята част получих от родителите си. Ти знаеш ли откъде той е получил своята?

— Ако знаех това, щях да знам всичко — поклати глава Блис.

— Ничиреншу и аз… — той замълча и рязко се извърна към прекрасната панорама на града и пристанището. — Безпокои ме фактът, че той притежава част от моето „фу“. Това означава, че между нас има нещо общо — главата му рязко се завъртя, очите му се впиха в лицето й: — Той е тук, в Хонконг. Научих, че често идва насам. И знаеш ли с кого се среща? С Чудесния Сун!

— Който е твой приятел…

— Значи и това знаеш. За кого работиш?

— Аз никога не бих задала подобен въпрос.

— Защото вече знаеш отговора, нали?

— Това няма значение — простичко отвърна тя. — Но не бих те попитала, тъй като това би означавало да те принудя да разкриеш своята тайна… Защо трябва аз да разкривам моята?

— Защото ми обеща. Каза, че ще ми разкажеш всичко.

— И ще го сторя — докосна го леко тя. — Когато му дойде времето. — Повдигна се на пръсти и долепи устни до неговите. — Търпение, Джейк. Правя всичко възможно, за да останем живи. Защо не ме оставиш да си върша работата? — Тъмните й очи се забиха в неговите с такава сила, че той смутено преглътна и замълча.

В продължение на двадесет минути Тцун-Трите клетви правеше безуспешни опити да осъществи радиовръзка с Пекин. Атмосферните смущения на северозапад превръщаха сигналите му в безпомощни пламъчета на вятъра, от репродуктора излиташе само електростатичен пукот. Най-накрая успя да улови тънкия глас на кореспондента си, металически и безкрайно далечен…

Намираше се в командната рубка на шестметрова рибарска лодка, докато яхтата му беше хвърлила котва нагоре по течението на реката, приблизително на шестнадесет морски мили от хонконгското пристанище. За всеки от своите сеанси, провеждащи се три пъти седмично, той избираше ново място, като едновременно с това не напускаше един определен периметър. Познаваше местността като петте пръста на ръката си и това му позволяваше да използва радиопредавателя от борда на рибарската лодка. Беше го монтирал там в името на сигурността, не му се искаше да го открият на борда на яхтата му…

— „Файв стар пасифик“ изкупи всички свободни акции на „Пак Ханмин“ — мрачно съобщи в микрофона той.

— Добре — отвърна познатият глас. По навик говореха на мандарински диалект.

— За последните сто хиляди бройки се разрази истинска битка! — продължи все така мрачно Тцун. — Блустоун и Андрю Сойър се вкопчиха със зъби и нокти един в друг! В крайна сметка ги отмъкна Блустоун…

— Още по-добре.

— Как така „още по-добре“?! — избухна най-сетне Тцун-Трите клетви. — Та аз изгубих своята компания!

Отговорът долетя под формата на неразбираемо гъргорене и той с усилие на волята си спомни, че честотите по време на сеанс се променят на всеки шестдесет секунди. Прехвърли се на новата вълна и трескаво поиска повторение.

— В това отношение можеш да бъдеш спокоен — долетя отговорът на Лекин. — Всичко в Хонконг се развива според плана, въпреки някои отклонения напоследък. За съжаление не мога да кажа същото за събитията тук. Намирам се в желязната хватка на няколко министри с все по-силно влияние в правителството.

Тцун-Трите клетви напрегнато се надвеси над микрофона:

— Сериозно ли е?

— Може да се окаже дори смъртоносно. Все още не съм сигурен. Ти уреди ли последната среща?

— Да, ще се проведе вдругиден. Мога ли с нещо да помогна оттук?

— Имаш ли новини от Блис?

— Тя е с Джейк — отвърна Тцун, напълни дробовете си с въздух и добави: — Убит е Дейвид Ох, неговият приятел…

— От кого?

— Агенцията.

— Аха, значи Химера най-сетне се появи… Вече сме във финалната фаза на операцията. Трябва да предупредиш Блис. Следващата жертва на Химера по всяка вероятност ще бъде Джейк…

— Всичко се подрежда както си го предвидил, нали? — попита Тцун.

— В общи линии — да.

— Но има и доста отклонения.

— Отклоненията са неизбежни, но те не променят нищо.

— Нищо ли? А смъртта на Мариана Мейрък, убийството на Дейвид Ох? И те ли са нищо? Кой знае още колко непознати живота!

— Говорим за бъдещето на Китай, а може би и на целия свят! Как можеш да сравняваш това със смъртта на шепа хора?

— Все си мислех, че у теб трябва да е останала някаква човечност — поклати глава Тцун-Трите клетви. — Нима всички сме пионки в твоята игра? Пионки, които можеш да разместваш както ти хрумне?

— Гледам към бъдещето на Китай и това е всичко!

— А семейството ти? — не издържа Тцун, макар че се беше заклел да не повдига този въпрос. Освен всичко друго това беше и проява на лошо възпитание. Но думите сами излетяха от устата му, просто не успя да ги задържи. Трябваше да мисли за Блис, за нейните чувства… — Какво остана от семейството ти? Защо не виждаш какво направи с него?

Мълчание.

Ефирът се изпълни с пукот. Сякаш някъде там, на север, връхлиташе огромен тайфун.

— Здравей, Хенри — промърмори Антъни Беридиън и вдигна глава от отрупаното с бумаги писалище. Според собствените му признания, той се чувстваше най-добре, когато е заобиколен от папки и досиета. Чрез тях управляваше живота на своята Агенция, те бяха най-верните му помощници. — Време ли е вече?

— Даже малко закъсняваме — въздъхна Ундерман. — Зная колко си зает и исках да ти дам повечко време…

Зад гърба на Беридиън се издигаше блестящата грамада на Белия дом, лъчите на следобедното слънце я превръщаха в приказна кула от алабастър. Оттук се виждаха розовите храсти, отрупани с разкошни цветове, но сградата скриваше тълпата туристи, която както винаги напираше да се снима на фона на Овалния кабинет.

— Знаеш ли, не свърших почти никаква работа — уморено се протегна Беридиън. — Непрекъснато си мисля за мерките, които предложихте вие с Роджър… Чувам, че сте сложили видеокамери дори в лекарския кабинет.

— За всеки случай, сър — небрежно отвърна Ундерман.

— За всеки случай, как не! — изръмжа шефът на Агенцията. — Вече не мога дори да се изпикая без някой от охраната да наднича зад гърба ми! Да не говорим за камерите, които следят точно какво съм хванал в ръка! За Бога, човече, дори Айк не са го пазили така по време на войната!

Ундерман се усмихна и пое пръв по коридора със сиви стени.

— Вероятно защото генерал Айзенхауер не е имал противник като Даниела Воркута — тихо отбеляза той.

— Шибаното КВР! — въздъхна с огорчение Беридиън. — Страшно много ми се иска да събера Воркута и Карпов в една килия. Тогава ще видят какво значи да си имат работа с мен! — Докосна с длан стенния панел за личния си асансьор.

— Активизирах Аполо — съобщи Ундерман. — В продължение на години беше дълбоко замразен в Кремъл, но си остана под личното ми разпореждане. Прецених, че положението наближава критичната си точка и вече е време да рискуваме с него.

Беридиън му хвърли кратък изпитателен поглед и пристъпи във вътрешността на кабината. Натисна бутона за спускане и тихо попита:

— Значи жертваме нашата царица за тяхната, а?

— Ако се наложи, сър — сви рамене Ундерман.

— Години наред пазиш Аполо, Хенри… Сигурен ли си, че трябва да го жертваш точно сега?

— Може би няма да се стигне дотам, Антъни. Аполо е изключително изобретателен и може би ще успее да ликвидира Воркута, без да се компрометира…

— Вътре в КВР? — поклати глава Беридиън. — Та той дори не работи в КГБ, Хенри! Рискът ще бъде огромен.

— В момента за нас е по-важна смъртта на Воркута — твърдо отвърна Ундерман. — Далеч по-важна от информациите на Аполо.

— А защо не дойде да се посъветваш с мен?

— Защото със сигурност щеше да ми забраниш да замеся Аполо.

— Изгубим ли Аполо, ние губим най-високопоставения си агент в Русия, Хенри…

— А оставим ли генерал Воркута жива, се обричаме на гибел, Антъни!

Преминаха през двойната проверка на охраната и влязоха в медицинския център. Беридиън влезе в една от кабинките и започна да се съблича.

— И в двата случая ще изгубим нещо ценно — мрачно промърмори той.

Беридиън навлече болничен халат и се качи на леглото. Тялото му потръпна от хлад, лицето му се сви.

— По дяволите! Не могат ли малко да затоплят проклетите си легла?

Миг по-късно се появи лекарката. Кестенявата й коса беше стегната на кок, на устните си имаше дискретно червило и това изчерпваше цялата козметика по лицето й. Високите славянски скули нямаха нужда от изкуствено освежаване. Ундерман неволно сведе поглед към дългите стройни крака, които я отнесоха към леглото на Беридиън.

Прегледът беше рутинен, но задълбочен — очи, нос, гърло, сърце и дробове, кръвно налягане и бъбреци. Очите на Ундерман останаха заковани върху стройните крака, вниманието му особено се изостряше при навеждането на стегнатата фигура. Вероятно играе тенис, заключи той. Също като Донован…

— Общото ви състояние е задоволително — обади се най-накрая лекарката, а Ундерман долови драскането на писалката й върху картона на Беридиън. — Същевременно подозирам началото на лека инфекция, може би грип. Нищо сериозно, но все пак ще ви направя една инжекция с витамини. Няма смисъл да ви забранявам натоварване по време на работа, тъй като едва ли ще ме послушате…

Беридиън само изсумтя.

— Вече можете да седнете — добави тя, а Ундерман се съсредоточи върху изящната извивка на задните й части.

Лекарката пристъпи към стъкления шкаф с лекарствата, извади шишенце с безцветна течност и потопи върха на спринцовката в него. После натисна буталцето да прогони въздуха.

— Момент — скочи на крака Ундерман, пристъпи към шкафа и взе шишенцето. Прочете внимателно етикета, изброяващ дълъг списък от витамини, заби поглед в кафявите очи на лекарката и бавно кимна с глава: — Добре, действайте… — От косата й се носеше ухание на свеж сапун.

Лекарката проследи отдалечаването му с леко смръщен поглед, после натопи топче памук в спирт и разтърка рамото на Беридиън.

Шефът на Агенцията отмести поглед от иглата, която проникна под кожата му. Ако не беше го сторил, положително би забелязал леката усмивка на младата жена.

— След малко ще сме готови — обади се тя и гласът й отекна в тихото помещение. Беридиън се обърна да я погледне и тя побърза да добави: — Не повече от две-три минути…

— Какво ще стане след две-три минути? — сприхаво попита Беридиън.

— Просто ще сте мъртъв, господин директор.

Ундерман вече прекосяваше помещението към тях.

— Какво?! Шеги ли си правите? Аз… — Отровата бързо блокираше централната нервна система, гласните му струни излязоха от строя. Само устата му продължаваше да се криви по комичен начин.

— Сам се уверихте, че не е шега — спокойно отвърна лекарката, сложи ръка на челото му и повдигна главата му нагоре: — Да, зениците вече се разширяват… — гласът й беше равен и тих като на робот.

Ундерман я изблъска встрани.

— Антъни!

— На кого говорите? — попита лекарката. — Той е мъртъв.

— Какво?! — Ундерман се взря в безжизнените очи на Беридиън. Неволно прехапа устни, вкусът на собствената му кръв му помогна да излезе от вцепенението. — Какво, по дяволите, искате да…

— Отрова — поясни все така спокойно лекарката. — Аз съм неговата Ливия.

Ундерман измъкна малкия пистолет от вътрешния джоб на сакото си и натисна спусъка. Върху лицето на лекарката се появиха три черни дупки, тялото й политна и се строполи върху стъкления под.

После скочи към червения бутон на алармата, който беше монтиран във всяко, дори и най-малкото помещение на Агенцията. Вдигна телефонната слушалка и напрегнато извика:

— Тревога! Истинска, а не учебна тревога! Директорът е убит! Повтарям, директорът е убит в медицинския пункт!

Миг по-късно вратата отхвръкна на пантите си и помещението се изпълни с въоръжени мъже. Над главите им тихо жужаха видеокамерите, записващи събитията с невъзмутимост и дори с обич…

Дойде време за пияните скариди.

Сър Джон Блустоун опита този китайски деликатес преди няколко години в Тайпе, в присъствието на една млада дама с огромен апетит за храна и секс. Пияните скариди бяха любимото й блюдо. Стремеше се към него по всяко време, особено след като се беше любила — така, както пушачите посягат към цигарата.

Напоследък Блустоун все по-често си поръчваше този деликатес от своята буйна младост, питаше за него навсякъде, където се отбиваше да празнува. А поводи за това наистина имаше. Веднага след като получи контролния пакет на „Пак Ханмин“, той се обади на Т. И. Чун и го покани на банкет.

Двамата тайпани се срещнаха на борда на „Джъмбо“ — най-големия от трите плаващи ресторанта в пристанището на Абърдийн. Разбира се, масата им не беше на третата палуба, където гъмжеше от туристи „гуай-лох“, а на долната — най-луксозната и най-приятната. През големите остъклени прозорци се разкриваше прекрасна гледка към града и пристанището, връх Виктория се издигаше над тях в цялото си великолепие. От другата им страна, на хвърлей камък разстояние, се намираше огромният резервоар за жива риба на луксозния ресторант.

Блустоун вдигна кристалната чаша с отлежало „Джони Уокър“ и я опря в чашата на Т. И. Чун. В случая би предпочел да пие шампанско, но искаше да бъде максимално близо до навиците на китаеца.

— За човека, без чиято помощ никога не бих получил „Пак Ханмин“ — тържествено каза той.

Стриктно погледнато, това не отговаряше изцяло на истината. Т. И. Чун наистина беше помогнал със своето участие в наддаването и покупките за стотици хиляди долари, но за добрия късмет Блустоун би трябвало да благодари главно на своите нови благодетели.

При първите съобщения на банките, че неизвестен купувач обира всички свободни количества от краткосрочни ценни книжа на „Файв стар пасифик“, той застана нащрек. Подозренията му рязко нараснаха, след като не успя да получи никаква информация за компанията „Йао Син-Киюн сървисис ХК“…

После банките предоставиха гаранции, че тази компания не принадлежи нито на Тцун-Трите клетви, нито на Андрю Сойър. Уведомиха го за предложението на „Йао Син-Киюн“ да изкупи обратно кредитите при лихва с цели четири пункта под лихвата, която плащаше обикновено. В замяна фирмата искаше десет процента от „Файв стар“.

Подложен на доста силен натиск от кредиторите си, Блустоун нямаше кой знае какъв избор. В крайна сметка десет процента не означаваха нищо, а офертата на „Йао Син-Киюн“ можеше да се окаже онзи спасителен пояс, от който той отчаяно се нуждаеше в момента. Вече месеци наред Блустоун настояваше за спешна финансова помощ пред своите благодетели, но тя все се бавеше… Може би това беше причината, принудила го на неочакван ход — в пакета от кредитни книжа за „Йао Син-Киюн“ включи и сметката на „Пак Ханмин“. И защо не? След като искат част от печалбата на „Файв стар пасифик“, ще трябва и да поработят за нея!

И номерът стана. По-малко от двадесет и четири часа след изпращането на телеграмата до Й. С. К. той получи превод на исканата сума, придружен от обикновен договор за заем, в който се упоменаваше, че погасяването му трябва да стане с част от печалбата на „Пак Ханмин“. Нямаше начин да го отхвърли, макар все още да имаше известни подозрения относно хората, стоящи зад „Йао Син-Киюн“. Направи всичко възможно да разкрие тяхната самоличност, но в крайна сметка трябваше да се задоволи с моментната ситуация. Едновременно с това беше твърдо решен да продължи проучванията си, убеден, че рано или късно ще се добере до тайната на неизвестната компания. А дотогава щеше да я използва за своите цели.

Разбира се, нищо от тези разсъждения не стана достояние на Т. Й. Чун. Нямаше никакъв смисъл да отваря очите на китаеца, това си бяха лични отношения на Блустоун. Защото в крайна сметка не „Файв стар пасифик“, а лично той беше партньор на Т. И. Чун. И сделката с „Пак Ханмин“ си беше изцяло негово начинание.

— Без вас и намесата на Хак Сам в Новите територии едва ли щях да имам късмет — галантно добави той.

— Джос, господин Блустоун — леко се усмихна Т. И. Чун. — Хак Сам и триадата Чиу-чоу, с която поддържате връзка, бяха изключително доволни от възможността да разрешат проблемите ви в Новите територии. Там те се чувстват като у дома си. Въпреки временното споразумение с комунистите, хората там са нервни и неспокойни, а работа се намира изключително трудно… Що се отнася до мен, аз никога не обръщам гръб на възможностите за нови делови контакти, особено когато става въпрос за търговска къща с авторитета и влиянието на „Файв стар пасифик“…

Появи се келнерът с храната. Първото блюдо се състоеше от морски деликатеси в сос от черен боб, след него поднесоха задушени бамбукови връхчета, красиво разположени върху цветчета тигрова лилия. Двамата започнаха да се хранят съсредоточено, използвайки ловко пръчиците от слонова кост. Чаят остана за по-късно, тъй като Блустоун правилно прецени, че трябва да продължат на уиски.

После келнерът отново се появи, тикайки пред себе си количка с гумени колелца. Върху нея беше поставен стъклен аквариум с морска вода, вътре лениво плуваха две дузини гигантски скариди.

Човекът се наведе към долната част на количката и измъкна широк метален тиган. Сложи го в средата на масата, изсипа вътре две бутилки бяло вино, а после извади малко кепче от тензух и започна да лови скаридите. Когато всичките двадесет и четири животинки бяха наместени в тигана, той се поклони й изчезна.

Т. И. Чун разсеяно гледаше през прозореца. Блустоун улови посоката на погледа му и с леко учудване установи, че китаецът не гледа към крайбрежните сгради на Абърдийн, а е насочил вниманието си към водите на пристанището. Вероятно търси джонката на Тцун-Трите клетви, досети се той.

— Този път наистина го притиснахме здраво — усмихна се Блустоун.

— Моля? — извърна глава Т. И. Чун.

— Имам предвид Тцун-Трите клетви — поясни Блустоун, леко разочарован от равнодушието на госта към кулинарните чудеса на масата. — Нанесохме му смъртоносен удар, „Пак Ханмин“ беше един от най-скъпите му проекти… Но сега той е наш — на вас и на мен…

Т. И. Чун отново се усмихна.

— Да — неопределено промърмори той. — Ударът наистина беше смъртоносен.

Блустоун насочи вниманието си към дълбокия тиган на масата. Скаридите вътре видимо бяха забавили движенията си.

— Вижте — посочи с усмивка той. — Вече ги хваща…

— В това отношение приличат на нас — вдигна чашата си Т. И. Чун.

Блустоун се усмихна, но в душата му потрепна безпокойство. Протегна ръка и разбърка виното, движенията му бяха сигурни и точни като на майстор готвач.

Т. И. Чун насочи поглед към разтревожените скариди и тихо промълви:

— Сега, след като партньорството ни е циментирано от сделката с „Пак Ханмин“, вече можем да проведем тристранни преговори с Акулата Тун…

— Той е изключително зает човек — предпазливо отбеляза Блустоун.

На мен ли го казваш, въздъхна в себе си Т. И. Чун. Но друг начин няма… Нали затова съм тук? На всяка цена трябва да установим приятелски отношения с могъщия дракон, управляващ триадите Хак Сам!

— Всички сме заети, господин Блустоун — каза на глас той. — Но от опит зная, че нищо не може да замени личния контакт в бизнеса. Трябва да се обединим тялом и духом, в противен случай рискуваме всичките си общи начинания и просто си губим времето…

— Ще видя какво мога да направя.

Но от тона на събеседника си Т. И. Чун разбра, че той няма да направи абсолютно нищо. Трябва да събудя алчността му, рече си той.

— Имам една идея, за осъществяването на която наистина ще ми трябва помощта на Акулата — подхвърли небрежно той.

— За какво се отнася?

— Не за какво, а за кого, господин Блустоун — поправи го Т. И. Чун, а в душата му се промъкна задоволството. — Става въпрос за Тцун-Трите клетви. Искам да инвестирам в Новите територии, които, доколкото ми е известно, са изцяло под контрола на Хак Сам…

Блустоун потъна в размисъл. Не изпитваше никакво съмнение, че унищожаването на Тцун-Трите клетви ще донесе огромна полза на всички. Колкото по-скоро стане това, толкова повече добри и проспериращи компании ще паднат в ръцете им. Двамата с Т. И. Чун ще ги глътнем точно така, както глътнахме „Пак Ханмин“. Нали в крайна сметка именно това е причината, поради която приех съюз с този човек? В момента имам огромна нужда от него. „Файв стар пасифик“ се намира във финансово затруднение и парите на Т. И. Чун идват направо от небето. Но едновременно с това не бива да забравям, че всеки брак си има край…

— Може би ще успея да убедя Акулата Тун да обядва с нас през седмицата — промърмори той.

— Прекрасно — усмихна се Т. И. Чун.

Сър Джон Блустоун насочи поглед към дълбокия тиган и потърка ръце:

— Мисля, че нашата храна вече е достатъчно опиянена.

Протегна ръка, измъкна една едра скарида и отхапа главата й. После с нескрито удоволствие започна да дъвче крехкото бяло месо.

Чудесния Сун, номер 489 от хонконгската триада 14К, беше зает човек. Не можеше да бъде и другояче, тъй като той ръководеше най-могъщата триада на Кралската колония.

Беше водила кървава война по тесните улички на Хонконг за контрол над Колонията. Противникът беше силен и упорит — шанхайската мафия, носеща името Грийн Панг. Напрегнатото примирие беше сключено преди месеци, главно заради намесата на Джейк. Броени дни след като получи поста ръководител на хонконгската централа на Агенцията, той тръгна да търси Чудесния Сун. Действията му бяха толкова смели и решителни, че враждуващите банди прекратиха войната и решиха да изчакат хода на събитията.

Предложението на Джейк беше просто и ясно: взаимопомощ между 14К и сътрудниците на Агенцията, пълна сигурност за техните семейства. Хората на Чудесния Сун трябваше да закрилят живота и домовете на агентите на Джейк, срещу което той се задължаваше да предава всяка оперативна информация на Агенцията, засягаща пряко действията на триадата.

Шест месеца след като Чудесния Сун прие предложения съюз, дойдоха и първите резултати. 14К започна да взема превес в жестокото съперничество, бандите на Грийн Панг постепенно бяха изтласкани от всички важни райони на влияние. По същото време се роди и истинското приятелство между Джейк и главатаря на триадата.

Сун По-хан беше най-младият 489 в историята на Триадата и това беше причина да получи прозвището Чудесния. Говореше се, че за седем години управление той успял да свърши толкова организационна работа, колкото предшествениците му не бяха свършили за седем десетилетия. При такова огромно напрежение всеки друг на негово място би се превърнал в инвалид само за година.

Но колкото и да беше зает, той винаги намираше време за Джейк Мейрък. Без да показва емоциите си, Чудесния Сун остана дълбоко впечатлен от способностите на този човек. Това се случи още по време на първата им среща, проведена в офиса на една фабрика за играчки. Сун се занимаваше с най-различен бизнес и имаше офиси на много места из Колонията.

Сегашната им среща се проведе на една малка странична уличка във Ванчай. Изправен до писалището, Чудесния Сун носеше бяла лента на ръкава си — знак за траур при китайците.

Размениха си дълбоки поклони в тясното помещение.

— Моите съболезнования, господин Мейрък — промълви Сун, спазвайки хонконгската традиция за официално поведение между деловите партньори. — Радвам се, че изглеждате по-добре от времето на последната ни среща, но едновременно с това ми е тъжно. Научих за нещастието, сполетяло съпругата ви. Проклети да са руснаците и гадните им шпиони!

— Благодаря, Чудесни Сун — сведе глава Джейк.

— Високо ценя вашата загриженост.

— Без да преувеличавам, мога да кажа, че тази загриженост се споделя от всички членове на 14К — продължи Чудесния Сун с ясно доловим гняв в гласа. — Пипнем ли дори един агент на КГБ, ще го размажем като насекомо!

— Хубаво е, когато човек има такива приятели — вдигна глава Джейк.

— Лоши времена — въздъхна китаецът. — Първо загина уважаемата ви съпруга, а после и Дейвид Ох. Този почтен човек беше известен с приятелските си чувства към нас и ние дълбоко скърбим за него…

— За разлика от златните таели, приятелите понякога се променят — отбеляза Джейк.

— Така ли?

Джейк усети нарасналото внимание у другия.

— По всичко личи, че Дейвид Ох не е бил убит от агенти на КГБ.

— Значи китайци, така ли? Това е ужасно!

— Наистина — кимна Джейк. — Особено след като се оказа, че тези китайци са действали по указание на Агенцията.

От стаята на секретарката се разнасяше потракване на пишеща машина, станало оглушително в настъпилата тишина.

— Страхувам се, че в такъв случай сме изправени пред сериозна загадка — промълви Сун.

— Временно — поклати глава Джейк. — Дейвид Ох беше успял да я разреши, но на мен ще ми трябва още малко време. Очевидно някой вътре в Агенцията е започнал да действа срещу нас.

— О, Господи!

Джейк замалко не се изсмя. Чудесния Сун приличаше на плачлива старица. Но положението съвсем не беше смешно и двамата прекрасно го знаеха.

— Проклети да са всички предатели! — промърмори Сун и се изплю в ъгъла, за да подчертае тежестта на думите си. — Шпионите са като бесни кучета — заразяват всеки, до когото се докоснат! На кого да вярва човек? — изцъка с език, главата му се поклати: — Лоши времена, лоши времена!…

— Така е — съгласи се Джейк. — Което означава, че и двамата трябва да бъдем нащрек. Аз бягам от собствената си организация…

— Какво?

— С положителност зная, че съм следващата им мишена.

— Значи веднага трябва да ви приберем — развълнувано го погледна Сун. — Зная едно местенце, където…

— Хиляди благодарности, уважаеми мистър Сун — вдигна ръка Джейк. — Но все още е рано да стигаме дотам…

— Глупости! Нали затова са приятелите? Истинските приятели знаят как да постъпят и не търсят укритие при промяна на вятъра!

— Това е абсолютно вярно — съгласи се Джейк.

— Но аз просто не мога да си позволя да премина в нелегалност. Мисля, че можете да ми помогнете по друг начин…

— Само кажете, приятелю — вдигна ръка Чудесния Сун.

— Обяснете ми защо Ничиреншу идва в Хонконг.

В настъпилата тишина Чудесния Сун си даде сметка за здравината на капана, в който беше попаднал.

— От къде на къде питате точно мен? — промълви объркано той.

— Защото той идва тук, за да се среща с вас — щракна капана Джейк.

Чудесния Сун не изпита дори подобие на гняв. Напротив — душата му се изпълни с възхита. Този човек има сърце на истински китаец, помисли си той. Ако имам капка ум в главата, аз непременно, трябва да го поставя начело на преговорите, които ми предстоят.

— Може би Ничиреншу се среща с много хора тук, а аз съм само един от тях — направи опит да се измъкне той.

Джейк не разполагаше с време за словесни дуели, но знаеше, че друг избор няма. Чудесния Сун никога не предлагаше информацията си даром. А освен това, като всеки китаец, умираше да води пазарлък.

Номерът е да знаеш какво иска да получи в замяна и да си сигурен, че то е по-малко ценно от това, което искаш ти, въздъхна в себе си Джейк.

— Чувам, че напоследък вашата триада има проблеми с полицията в Станли — започна той. — Нима нямате сигурни начини за защита?

— Шеф на полицията там стана оня мръсник Макена — въздъхна Чудесния Сун. — А с упорити австралийци като него се работи изключително трудно. Но ще го оправим…

— Може би — сви рамене Джейк. — Само че не е сигурно… Колко златни таела на ден губите междувременно?

— Не са чак толкова много, че да се тревожим — премина в защита Сун.

— А как върви войната за уличните заведения? — опита в друга посока Джейк.

— Проклетите Грийн Панг ни създават проблеми — призна Чудесния Сун. — Но нищо сериозно, скоро ще се справим с тях.

От небрежния му тон Джейк разбра, че именно тук го стяга чепикът. Изчака една минута, после тихо подхвърли:

— Информацията за Ничиреншу е много важна за мен, приятелю.

— Тя е поверителна, уважаеми господин Мейрък — поклати глава Сун. — Нима искате да стана предател?

Джейк си спомни за сутрешния разговор с Блис.

— Между приятели всичко е възможно — промълви той.

— Заключените врати могат да бъдат отворени — кимна главатарят на бандитите. — Стига човек да разполага с ключа.

— Това е вярно. Дори упоритите австралийци могат да бъдат убедени от своите приятели…

— Вие сте приятел с онзи мръсник? — изви вежди Сун. — Не мога да повярвам!

— Познавам го още от времето, когато беше ефрейтор.

Чудесния Сун се почеса зад ухото:

— Всъщност бизнесът ни там ще бъде труден… Не зная дали изобщо си струва. Но на гадния австралиец му кроим шапката и възнамерявам да му я сложа на главата лично…

— Кое е този път момченцето?

— Аха, виждам, че наистина го познавате! — усмихна се Сун. После разпери ръце и с въздишка призна: — Е, има поверителна информация, която е прекалено скъпа…

Джейк отвърна на усмивката, но не защото отвратителната слабост на Макена го поставяше в зависимост от 14К.

— Виждам, че все пак искате да сложите край на войната — отбеляза той.

— Искам и една седмица подред да печеля на конните надбягвания в Хапи Вали, но това едва ли е възможно…

— Може би ще ви помогна да стане…

Чудесния Сун попипа устните си и замислено промълви:

— Честно казано, не виждам как може да стане това, уважаеми Мейрък.

Но любопитството му вече беше пробудено. „Ако успея да сложа край на войната за складовете и заведенията, ще се превърна в истински герой на срещата на босовете, насрочена за вдругиден, помисли си той. Авторитетът ми ще се вдигне до небето!“ Тръсна глава и решението бе взето:

— Приемам вашето предложение, но при едно условие. Войната трябва да свърши в рамките на следващите тридесет и шест часа. Съгласен ли сте?

— Да.

Върху лицето на Чудесния Сун се разля широка усмивка и той изведнъж се превърна в друг човек. Сякаш отново стана палавият По-хан — хлапакът, който беше потърсил и намерил ново семейство в триадите. Баща му беше хладен и сдържан бизнесмен, който не считаше за необходимо дори да говори със синовете си. Най-важните качества на младите според него бяха въздържанието, упорството и гневът, който формира характера срещу бъдещите трудности в живота.

Но Сун По-хан не възприемаше тези възгледи и без колебание избяга от дома. Намерил подслон в редиците на 14К, той бързо разбра, че може да живее отлично благодарение на пъргавия си ум и здравите си ръце. Кариерата му в триадата беше светкавична, днес тя беше единственото му семейство.

— Чаят скоро ще бъде готов — промърмори той.

— А после ще хапнем. Добре знаете, че човек не бива да обсъжда важни въпроси на празен стомах.

— Помня угощенията, които сме имали заедно — кимна Джейк.

— Те са признак на доверие в един измамен свят, нали?

— Точно така — направи опит да се отпусне Джейк. Пред очите му изплува дъска за игра на „уей ки“, върху която се подреждаха сложни връзки. Камъните на противника се превърнаха в „чи“ — тоест, бяха „изядени“, след което идваше ред на обкръжението…

Очите му рязко се разтвориха. Проблемът беше, че не знае самоличността на играчите. Той е привърженик на единия от тях и това беше единственото сигурно нещо в играта. Отначало беше убеден, че насреща е Ничиреншу, но после се оказа, че противникът му е по-скоро агентът на КГБ, проникнал дълбоко в Агенцията. Има ли връзка между двамата?

На пръв поглед изглеждаше точно така, тъй като Ничиреншу беше успял да подмами Мариана в чужбина и да й отнеме частта от „фу“. Но после в подножието на Тцуруги се появи екип на КГБ с очевидното намерение да го ликвидира…

Ничиреншу не се появи в дома на Камисака, но остави своето „фу“ за Джейк. Защо? Нима това беше предложение за мир?

Всичко опираше до Ничиреншу.

— Да поговорим за нашата сделка, уважаеми Сун — каза на глас Джейк.

— О, да — кимна Сун и остави чашката си на подноса. — Ще получите исканата информация: в момента, в който се уверя в прекратяването на войната.

— Но това ще стане чак след ден и половина — отвърна Джейк, прикривайки гнева си с цената на доста усилия. „Търпение“, беше го посъветвала Блис…

— Значи можете да съкратите нещата — усмихна се Чудесния Сун. — Всичко зависи от вас, уважаеми Мейрък.

Джейк отвори уста да отговори, но в същия момент вратата отлетя на пантите си и в стаята се втурна Блис, следвана от трима гардове на триадата.

— Проследен си! — задъхано прошепна тя. — Едва успях да се промъкна дотук, без да ме забележат!

— Колко са? — скочи на крака Джейк.

— Трима.

— Господин Мейрък?

— Уважаеми Сун, за съжаление трябва да отложим обяда за по-късна дата — очите му пробягаха по помещението: — Има ли други изходи оттук?

— Разбира се. Два надземни и един подземен.

Джейк избра тунела.

Антъни Беридиън умираше. Животът го напускаше частица по частица, заедно с пуснатата на бавни обороти видео лента. Движенията му изглеждаха гротескно забавени, дори примигването на клепачите изискваше няколко дълги секунди.

— Господи Исусе Христе!

— Мейрък — промърмори Ундерман. — Започва да си отмъщава…

Донован се размърда. Беше седнал като дете — с прибрани колене и пъхнати под стола крака. Носеше поло на сини и зелени райета и къси спортни шорти, а на краката му имаше маркови маратонки.

Намираха се в специално изолирано с олово помещение на петдесет метра под земята, съвсем близо до Белия дом. Президентът беше гледал видеозаписа и вече оповести своето решение. Всичко ставаше като по време на война, но само Ундерман беше достатъчно възрастен, за да отбележи този факт.

Вече за десети път гледаха записа. Ето го Ундерман, изблъсква лекарката и се навежда над Беридиън. Пусната на бавни обороти, лентата наподобяваше ням филм.

Ръката на Ундерман потъна във вътрешния джоб на сакото, после бавно излезе оттам, въоръжена с пистолет. Куршумите улучиха лекарката в лицето. Бам, бам, бам! В помещението плисна кръв, примесена с мозък, стената зад убитата се оцвети в червено.

Донован бавно се извъртя към Ундерман заедно със стола си.

— Сега ти си шефът, Хенри — промърмори той. — Но въпреки това ще ти задам един въпрос: защо я застреля? На твое място бих й задал няколко въпроса.

Ундерман прокара длан през лицето си и въздъхна:

— Не зная какво да ти отговоря. Предполагам, че съм действал инстинктивно. Изведнъж осъзнах какво стана с Антъни, въпреки всичките ни предпазни мерки… Три денонощия не бях мигнал, мислех единствено за неговата сигурност… А това беше последното място на света, за което… О, всъщност вече няма смисъл да говоря по този въпрос. Нямам логично обяснение за постъпката си и толкоз. Гняв, смайване, сляпа жажда за отмъщение…

— Разбирам те отлично, Хенри — меко каза Донован. — Но ти си достатъчно опитен, за да се контролираш. Ти си ветеран в службата и аз не мога да си обясня постъпката ти…

— Проклет да е онзи кучи син Мейрък! — извика Ундерман. — От него започна всичко!

Донован стана на крака и се протегна. После пристъпи да изключи видеомагнетофона и помещението се изпълни със странна розова светлина.

— Може би Мейрък няма нищо общо с това — отбеляза той.

— Какво искаш да кажеш?

— Нашият айсберг…

— Воркута?

— Да. Не бива да изключваме подобна възможност. Може би лекарката е била дълбоко замразен съветски агент.

— И е успяла да премине всички проверки?

— Случва се…

— Случва се при онези боклуци от ЦРУ, но не и при нас!

— Защо? С какво толкова се отличават проверките на Лангли от нашите?

— Не си в течение — изръмжа Ундерман. — Не те обвинявам, защото това не е твоя работа. Но нашите проверки наистина са коренно различни. Именно затова си мисля, че не Воркута, а Джейк Мейрък е успял да вербува лекарката…

Донован бръкна в джоба си и извади лист жълтеникава хартия. На такава хартия се отпечатваха шифрограмите, прехващани от територията на СССР.

— Първи резултати от новата ни полярна станция — поясни той, докато Ундерман разгъваше листа. — Мисля, че трябва да обърнем повече внимание на проекта „Кам Сан“, върху който работят китайците…

— Защо? Това е съвместен проект между тях и няколко западни фирми със седалище в Хонконг. Какво толкова странно има в него?

— Много неща — отвърна Донован. — При това непознати за нас. От дешифрираното съобщение личи, че КГБ е имал връзка с някакъв работник в „Кам Сан“. Той по погрешка влязъл в забранен район и помислил, че се намира в хранилището за ядрено гориво. Бил незабавно арестуван и разпитван в продължение на осемнадесет часа…

— Че какво толкова странно има в това? — сви рамене Ундерман. — Обичайните мерки за сигурност…

— Наистина е така — кимна Донован. — Но този човек е бил разпитван от двама полковници от разузнаването. Това не ти ли говори нещо?

— Говори ми, че става въпрос за нещо повече от рутинна проверка.

— Нищо, свързано с „Кам Сан“, не е рутинно, Хенри.

— Мислиш, че обектът е военен, така ли?

— Не съм сигурен, но ако това се окаже вярно, ние трябва да сме наясно преди руснаците: Напоследък азиатската им политика е доста агресивна и ако Китай е решил да вземе съответните мерки, военната конфронтация е сигурна.

Ундерман разтърка челото си уморено и въздъхна:

— Ще ми се пръсне главата.

— Страхувам се, че главоболията ти едва сега започват — леко се усмихна Донован.

В канцеларията на Ши Зи-лин беше толкова горещо, че Жанг Хуа беше на прага на припадъка. Излезе навън, спусна се по стълбите и тежко приседна на каменния парапет. Поток от велосипедисти се точеше на метър от него, зави му се свят. Жестоко напеченият камък прогори бедрата му под тънката материя на панталона.

Не съм за този начин на живот, горчиво помисли той, докато наблюдаваше облаците прах, които се — вдигаха изпод колелата на велосипедите. Имаше сърцебиене, на душата му беше тежко. Вече седмици наред страдаше от безсъние, докладите при Ву Айпинг изсмукваха и последните остатъци от психическите му сили. Даваше си ясна сметка, че е уплашен до смърт.

Забравих си куфарчето, някак равнодушно констатира той. После се изправи с огромно усилие на волята и бавно се повлече обратно. Върна се в кабинета на Зи-лин с чувството, че е напълно раздвоен. Мозъкът му гореше, вече не помнеше на кого какви лъжи трябва да говори. Единственото му желание беше да се оттегли в някоя пещера и поне десет години да остане там.

Отпусна се на стола до вратата и избърса потта — от челото си. Беше блед като платно. Зи-лин му подаде чаша студен чай, придърпа един стол и седна насреща му. Жанг Хуа усети, че тялото му се разтърсва като от треска.

— Мога ли да ти помогна с нещо, стари приятелю? — попита Зи-лин.

Жанг Хуа отметна глава и затвори очи. Как да отговори на подобен въпрос? Може ли да каже, че иска да престане с лъжите? Сигурно, ако не беше мисълта за Ву Айпинг…

— Няма нищо, другарю министър — почти шепнешком отвърна той. — От жегата е, скоро ще ми мине…

— Разбирам — отвърна другият. — За съжаление ние сме хора на дълга, Жанг Хуа. Той придава смисъл на дните ни…

— За вас може би е така — малко по-остро от необходимото отвърна Жанг Хуа. — Защото вие сте богоизбран по рождение… Но за мен не е така. Аз съм обикновен смъртен. Нервите ми се опъват до скъсване, зъбите ми тракат, стомахът ми се свива на топка. Напрежението не ми позволява да стоя, тежестта и отговорността заплашват да ме смажат. Аз не съм Небесният пазител на Китай. Аз не съм Джиан!…

Зи-лин му отправи поглед, изпълнен със състрадание. Разбираше го добре, но нищо не можеше да направи. Аз може да съм Джиан, но това не ми пречи да съм смъртен като всички останали, горчиво въздъхна той. Острата болка в костите постоянно му напомняше този факт. Нима можех да предвидя страданието, което ще ми донесе раздялата със семейството? Но тогава бях млад и силен, уверен в правотата на каузата си. Толкова уверен, че заради нея напуснах жените и синовете си… Животът обаче е далеч по-сложен. Човек никога не може да предвиди неочакваните обрати в неговия ход.

— Моля за извинение, другарю министър — прошепна безпомощно Жанг Хуа. — Но в момента просто не съм в състояние да мисля…

— Успокой се, приятелю. От години сме заедно, няма от какво да се тревожиш.

Зи-лин протегна ръка и опря пръст върху перваза на прозореца. Кожата му стана кафява. Това не беше прах, а пясък. Микроскопични частици фин пясък, долетели дотук от пустинята Гоби, простираща се отвъд Великата китайска стена.

Разтърка пръсти и се замисли. Гледаше лицето на пребледнелия Жанг Хуа, мислеше за думите на Тцун-Трите клетви и си представяше своите синове. Бяха в един град, стъпваха по тънко острие, което всеки момент можеше да се счупи. И тогава… Единият от тях ще загине, а може би и двамата… Струва ли си? Нима съм по-добър от хората, с които се боря, след като съм готов да изгубя най-скъпото в живота си? Нима властта заслужава такава саможертва? Не, тук не става въпрос за властта. Тук става въпрос за Държавата!

Видях я да се променя. Лично положих основите на тези промени. Но дали след мен нещата няма да се върнат назад? Дали всичко ще рухне и ще се превърне в прах?

Пясък от Гоби. Бил е тук далеч преди моето раждане, ще остане и след смъртта ми. Затова ли жертвах петдесет години от живота си? За пясък и пепел? Безцветна и безформена субстанция — единствената същност на дългия ми живот? Крайният продукт на всичките ми усилия? Не, не! Това не може да бъде!

Кой е толкова глупав да жъне прах?

Не и Джианът на Китай, помисли Зи-лин. Той няма право на това.

— Казвай!

— Трима китайци — започна Блис. — Единият е със сив панталон и тъмносиня риза на райета, има белег на бузата. Вторият в момента се разделя с него. Слаб и жилав, облечен с бяла тениска и черни джинси. Третият е оттатък улицата — най-стар от тримата, с уши като на прилеп, кафяв панталон и резедава фланелка.

— Видях ги — кимна Джейк.

Главите им бяха на нивото на тротоара, а телата им напълно скрити в улея алея, който водеше към офиса на Чудесния Сун. Миришеше на гниещи зеленчуци и урина, канавката беше задръстена от боклуци.

— Няма да е зле, ако открием кой стои зад всичко това — отбеляза Блис. — Защото и да се изплъзнем от тези, ще се появят други.

— Дейвид Ох знаеше.

— Но не ти каза.

— Каза колкото успя — въздъхна Джейк. — „Хуо иян“…

— Подвижно око? Но това е термин от „уей ки“. Какво общо с човека, който иска да те убие?

— Не зная — призна Джейк, без да отделя поглед от тримата мъже, които заемаха позиции. От пръв поглед личеше, че са опитни професионалисти. — Но Дейвид знаеше какво прави. Ако е открил нещо в Агенцията, той без съмнение го е прехвърлил на някакъв информационен носител. Дискета или нещо подобно… Нямаше го у него, значи го е скрил някъде…

— Но къде?

— Там е работата, че не знаем.

— „Хуо иян“…

— Нищо не ми говори и това е лошо. Би трябвало да означава нещо, но не зная какво. Междувременно трябва да се освободим от опашката, тъй като е време да погостувам на Достопочтения Чен.

— За какво ти е 489 на Грийн Панг?

Джейк накратко й разказа за сделката, която беше сключил с Чудесния Сун.

— Сега вече съм сигурна, че си луд! — ахна Блис. — След всичко, което си сторил за триадата 14К е истинско чудо, че Достопочтения Чен не ти е отрязал краката! Но това не ти стига и си решил да му искаш услуга!

— Аха… Задачата наистина изглежда невъзможна.

— Добре че го признаваш — навъсено го изгледа Блис.

— Да кажем, че обичам предизвикателствата.

— Дано не те е обхванала манията за геройска смърт — продължаваше да се мръщи Блис.

— Едва ли — усмихна се Джейк. — Иначе досега да съм изскочил по средата на платното. — Очите му продължаваха да следят тримата китайци, които си избираха позиции в сенчестите входове на улица „Вин Чьон“ и дебнеха като хищници. И тримата притежаваха качеството да стоят напълно неподвижни и да се сливат с околната среда. Бяха истински професионалисти.

— Трябва да ги накараме да се размърдат — промълви след известно време той. — Движението винаги носи объркване. Докато в момента държат под око целия район на „Морисън хил“. Ако не успеем да ги размърдаме, никога няма да им се изплъзнем.

— Дано не станат ПРЕКАЛЕНО пъргави!

Той й се усмихна, после насочи поглед към противоположния край на алеята.

— Задънена е, вече проверих — информира го Блис. — Намираме се в капан.

— Зависи какво разбираш под капан — промърмори Джейк, заел се да оглежда купищата боклук наоколо. — Да ти се намира кибрит?

— Разбира се. Май си решил да пуснеш димна завеса, та да улесниш проследяването ни, а?

— Иди да запалиш онези торби с отпадъци — нареди Джейк, без да обръща внимание на иронията й.

— Струват ми се доста влажни — огледа ги със съмнение Блис.

— Точно това ни трябва — кимна Джейк.

Блис се огледа, извади кибрит от джоба си и драсна една клечка. Наложи й се да повтори упражнението още десетина пъти, преди да получи задоволителен резултат. После се появи пушекът. Вонеше толкова ужасно, че очите им се насълзиха. Но в замяна на това беше достатъчно гъст. И забележим.

Първи се раздвижиха двамата по-млади преследвачи — Мускула и Белега. Огледаха се, внимателно напуснаха укритията си и тръгнаха да пресичат платното.

— Знаеш ли къде се намира басейнът на Ои Кван роуд? — попита шепнешком Джейк, изчака кимването й и продължи: — Там ще се срещнем, ако се наложи да се разделим. Източната страна, при една поцинкована врата.

Мускула и Белега предпазливо започнаха да се спускат в безистена. Вършеха го добре — гръб в гръб, напрегнати до крайност. Джейк се хвърли в краката на Белега и успя да го повали, в същата секунда Блис връхлетя върху Мускула и му нанесе силен удар в лицето. Онзи падна, но успя да хване ръката й и тя тежко го последва, падайки странично на лявото си бедро. От устата й се изтръгна неволен вик. Джейк заби тока на обувката си в гърлото на Белега, светкавично се завъртя и мазолестият ръб на дланта му потъна в тялото на Мускула. Ударът попадна в слънчевия сплит, малко надясно и над бъбрека. Въздухът излетя от гърдите на преследвача с остро свистене. В следващия миг Блис вече беше на крака и тичаше, следвана по петите от Джейк.

Понесоха се надолу по Вин Чьон стрийт, прелетяха покрай Щръкналите уши и завиха надясно по Ои Кван Роуд. Улицата се издигаше на зигзаг по „Морисън хил“, заобикаляйки сградите около големия плувен басейн.

Джейк предпочете да остане настрана от осветените сгради. Без да намалява темпото, той се придържаше към сенчестите стени й предпазливо наближаваше широката, обкована с цинк врата…

Опря гръб в стената и направи опит да нормализира дишането си. Все още не беше се оправил напълно, при тичане или резки движения леко му се виеше свят. Очите му останаха заковани върху вратата, ушите му улавяха всички подозрителни шумове. Тялото му под тънката риза бързо изстина от влажния бетон. Металическото тракане на цикадите беше оглушително.

Бръкна в джоба си и напипа късче твърд картон. После напълни дробовете си с въздух и се втурна през тясната уличка към вратата: Пъхна картона в ключалката и се залови за работа. Потеше се повече от обикновено, давайки си сметка, че това се дължи и на страха. Тук беше на открито, напълно незащитен.

Ключалката щракна и той блъсна вратата навътре. Едва тогава долови лекото шумолене над главата си. Тялото му се стегна, коленете му леко се подвиха. В последния момент си даде сметка, че това е Блис и напрежението отстъпи място на гнева. Би трябвало да усети придвижването й зад гърба си! Бутна я вътре и побърза да затвори след себе си.

Помещението беше огромно и кънтящо, въздухът — наситен с миризмата на хлор.

Мрак.

Джейк хвана за ръка Блис и я поведе към съблекалнята. Там се ослушаха, после бавно седнаха на тясна дървена пейка.

— Това е неразумно — прошепна тя. — Лесно ще ни открият тук. По-добре да опитаме покривите…

— Има пълнолуние — меко отвърна Джейк. — Видят ли ни на покрива, трудно ще им се изплъзнем. А оттук има най-различни изходи…

— Ш-ш-ш-т! Чувам нещо!…

Джейк напрегна слух, после бавно поклати глава:

— Нерви…

— Да вървим! — дръпна го тя.

Прекосиха съблекалнята. Тишината се нарушаваше единствено от мекия плясък на водата.

Джейк усети нечие присъствие зад гърба си и светкавично се извъртя. Получи силен удар в гърдите, изгуби равновесие и падна в басейна.

Водата беше студена. Лишена от светлина, тя изглеждаше необичайно тежка и притисна гърдите му сякаш с юмрук. Вкопчи се в някакви голи ръце и разбра, че ще си има работа с Мускула. Краката му направиха рязко движение и двамата започнаха да потъват. В ушите му се появи тъничко жужене.

Оказа се, че Мускула има опит в подводния бой и знае как да се възползва от натиска на водата върху крайниците. Ръцете му се сключиха в желязна хватка около шията на Джейк. Мракът беше непроницаем, лишен от въздух и студен. Като в морга…

Опита с лакът два удара „атеми“, но Мускула само затегна хватката си. От устата му, разтеглена в жестока усмивка, излетяха ситни мехурчета.

Дробовете на Джейк пламнаха и той с мъка потисна желанието си да отвори уста. Главата му започна да кънти, болката от неотдавнашната контузия се появи със страшна сила. Даде си сметка, че разполага с твърде ограничено време.

Светкавично промени тактиката си и притисна тяло към противника. Мускула неволно започна да се отдръпва и Джейк моментално се възползва от предимството си. Десният му юмрук потъна в гръдния кош на врага, ръката и рамото му се превърнаха в една права линия, използвайки цялата сила на мускулите си. Усети как ребрата се огъват, но тишината се нарушаваше единствено от тласъците на кръвта в ушите му.

Стисна зъби, за да не поеме вода, вдигна юмрук и го стовари с цялата си сила върху ключицата на другия. Костта поддаде, дори водата не успя да омекоти страхотния удар.

Тялото на китаеца омекна и изчезна в тъмната вода. Джейк направи ножица с крака и се насочи към повърхността. Главата му изскочи отгоре, устата му жадно се разтвори за живителната глътка кислород.

С няколко загребвания стигна до ръба на басейна, хвана се за парапета и се надигна на мускули.

— Джейк!

Обърна се и се озова очи в очи с автоматичния пистолет на Щръкналите уши.

— Ей сега ще ти пръсна мозъка! — изръмжа заплашително онзи.

Но краткият миг, в който вниманието му беше насочено към Джейк, беше напълно достатъчен за Блис. Грешката му беше фатална. Джейк гледаше като хипнотизиран как неподвижното допреди секунда тяло на момичето изведнъж се превръща във вихрушка.

Щръкналите уши нямаше много време за колебание. Искаше да натисне спусъка и да ликвидира Джейк, но едновременно с това усети светкавичната атака на Блис. Обърна се да я посрещне, но вече беше късно. Десният крак на момичето се стовари върху стъпалото му, а левият се заби в капачката на коляното. Костта изпука и се строши, от устата на китаеца излетя пронизителен писък. Огромното хале отвърна с многократно ехо, после настъпи миг на тишина. Джейк механично си даде сметка на какво се дължи тя — юмрукът на Блис потъна в тялото на Щръкналите уши, точно между слънчевия сплит и бъбрека.

Разнесе се силен плясък и китаецът изчезна. Малки вълнички близнаха краката им. Джейк дишаше тежко, очите му се заковаха върху бледото лице на Блис.

За пръв път получиха възможност да видят кой какво може да стори в екстремна ситуация. Резултатът беше повече от задоволителен, а споменът от този първи миг на проверка щеше да остане в душите им, докато са живи…

Седем минути по-късно вече бяха на Хенеси роуд. Мокри и раздърпани, те правеха отчаяни опити да изглеждат като обикновените зяпачи, изпълнили тротоарите на квартала Ванчай. Джейк непрекъснато проверяваше във витрините какво е положението зад гърба им и от другата страна на улицата.

Вляха се в дългата опашка от хора на автобусната спирка. Качиха се едва на третата кола, носеща номер 24. Беше двуетажна машина с открита задна част — любимо място за хонконгските гратисчии.

— Да се качим горе — предложи Блис. — Чака ни доста път.

— Нищо подобно — поклати глава Джейк. — Ще слезем преди Котън трий драйв. Искам да разберем реакцията им, преди да сме взели зъбчатата железница за върха. Нямам намерение да ги заведа в апартамента ти.

Останаха на претъпканата с народ долна платформа. Автобусът бавно пълзеше по задръстените улици, спираше да изхвърли част от живия си товар и да поеме нов. Двамата незабележимо си пробиваха път към края на платформата, готови да слязат в момента, в който това стане наложително. Навлязоха в Куинсуей и се насочиха към центъра. Автобусът смени платната на движение и започна да спира. До Котън трий драйв оставаха само две спирки. Джейк се огледа. Искаше не само да се ориентира за последен път, но и да запечата в паметта си лицата пътниците наоколо. Блис беше пред него, в началото на стръмните стъпала към изхода. Пред очите му се плъзнаха лицата на дебела китайка на средна възраст, двама хлапаци с лъскави коси и слънчеви очила, някакъв строен европеец със скъпо куфарче в ръце. Млада китайка притискаше към гърдите си пеленаче в розово одеяло, свободната й ръка стискаше пръстите на четиригодишно момче. До нея двама яки китайци — с къси гащета и спортни ризи от тънка коприна оглеждаха американско момиче с красиви очи и надупчена от шарка кожа.

Автобусът бавно спря. През предната врата се качиха няколко нови пътници, никой не слезе от задната. Джейк изчака спирката да се опразни и едва тогава побутна Блис.

Тя се затича към вратата, той я последва. В същия миг на стъпалото се метна някакъв хлапак, очевидно с намерението да се повози гратис. Главата му почти потъна в корема на Джейк.

— Махни се от пътя ми, да те вземат дяволите! — изруга Джейк.

Хлапакът замръзна на място. В същия миг Джейк получи силен удар в гърба. Завъртя се като вихрушка и със смайване установи, че зад него стои младата майка. Момченцето, което държеше за ръка, беше изчезнало. Вероятно изобщо не е било нейно, тъй като вместо пеленаче от розовото одеяло надничаше късото дуло на един „Лайсън — ТИ-600“ — картечен пистолет, въведен на въоръжение в Агенцията. Ръката й беше скрита под одеялото и вероятно стискаше късата ръкохватка със спусъка.

Блесналите от гняв очи бяха само на няколко сантиметра от лицето му. Беше, не повече от двадесет и две — двадесет и три годишна.

Автобусът се разклати и тръгна, хората неволно потърсиха опора в стените и ръкохватките. Джейк грабна хлапето и го блъсна към въоръжената жена. Тя инстинктивно замахна с крак и нещастният гратисчия се затъркаля надолу по стълбите. В същия миг лакътят на Джейк рязко отклони встрани дулото на автомата.

Хлапето излетя от последното стъпало и се просна на асфалта. В него се спъна Блис, която затича след автобуса веднага след като разбра, че нещо не е наред.

Джейк съсредоточи цялото си внимание към китайката. Дулото на автомата се насочи надолу и го улучи в слепоочието, на милиметри от окото. Бликналата кръв го заслепи, зави му се свят, последиците от неотдавнашната контузия се проявиха с пълна сила и го накараха да се олюлее. Усети, че дулото променя посоката си, не беше нужно да вижда, за да разбере какво ще последва.

Ръцете му се протегнаха напред, пръстите му се вкопчиха в приклада на оръжието. Нито той, нито китайката обръщаха внимание на писъците около себе си.

Отгатнала намеренията му, жената рязко изви дулото и го заби в гърлото му. Той се задави, от очите му бликнаха сълзи и се смесиха с кръвта. Тялото му политна назад и последва пътя на хлапака гратисчия.

Жената се спусна по стълбичката след него, насочи автомата в главата му и се приготви да натисне спусъка. Беше толкова близо, че нямаше нужда да се прицелва. Джейк познаваше прекалено добре качествата на „Лайсън“ и разбра, че ако пръстът й натисне спусъка, по асфалта на улицата ще се разпилеят само отделни части от тялото му.

Остана „йо-ваза“, последната надежда. Позицията му беше неизгодна, освен това срещу себе си имаше не катана или обикновен револвер, а скорострелен автомат. Но друг избор нямаше.

Извъртя глезена си под крака на жената, насочил се към поредното стъпало. Тялото му се изви като лък, костите пропукаха. Сега най-важното беше да вкара ръката си между нейните и да отмести дулото на автомата. Но първо трябваше да отклони вниманието й е поредица от лъжливи, финтове на краката.

За щастие жената реагира точно според очакванията и пръстите му докопаха дулото на оръжието.

Отпусна се на колене и рязко дръпна надясно. Отворът със стръмните стъпала към изхода беше прекалено тесен и пречеше на движенията му. Възползвайки се от инерцията на тялото й, той се дръпна плътно вляво, продължавайки да я увлича след себе си. Едновременно с това извъртя китка и дулото на лайсъна се насочи право нагоре.

Успя да я придърпа две стъпала надолу, вече бяха на едно ниво. Завършвайки „йо-ваза“, Джейк се надигна и наведе напред, увличайки тялото на жената след себе си. Но тук се получи изненада. Младата китайка пусна оръжието и нанесе два бързи и тежки удара в незащитената лява част на тялото му.

Той изпъшка от болка и изхвърли автомата навън. Направи го бързо, но тя все пак получи достатъчно време, за да му нанесе силен удар в слепоочието. Тялото му политна и се удари в металната врата. Замаяно си даде сметка, че е подценил противника. Вече беше ясно, че „йо-ваза“ не стига за неговото пълно обезвреждане.

Жената връхлетя върху него и той отстъпи още едно стъпало надолу. Но инерцията беше толкова силна, че движението му продължи и той се строполи на най-ниската площадка. Момичето го обсипа с бързи и точни удари, тялото му се сгърчи от болка. Не виждаше нищо, не можеше да диша, главата му се изпразни.

Направи опит за контра и атакува лицето й. Но тя го блокира с лекота, през стиснатите й зъби изригна подигравателен кикот. Все пак успя да сграбчи част от блузката и да я придърпа над себе си. Другата му ръка остана вдигната нагоре — там, където беше блокирана.

Жената я изпусна от погледа си и това й струваше скъпо. Юмрукът му се стовари в основата на чипия нос, точно между очите. Силата на удара беше страхотна, към нея се прибави гравитацията и последните частици ярост в душата му.

Костта се счупи като клечка, от раната рукна кръв. Джейк заби палец в окото на нападателката, пръстите му стиснаха слепоочието й. Блъсна главата й в металната стена на прохода, но тялото му помръдна от усилието и увисна от стъпенката на автобуса. Остра миризма на изгорели газове го удари в носа, усилията му да се закрепи се провалиха.

Затегна хватката си и се изтърси на асфалта, инстинктът го накара да дръпне жената под себе си. Разнесе се тътен, после още един, двамата се затъркаляха по уличното платно. До ушите му достигна пронизително скърцане на спирачки, последвано от дълга серия ругатни на кантонско наречие.

После успя да поеме дъх и да се огледа. Лежеше до бордюра, замаян от търкалянето. Някой се надвеси над него, наоколо започна да се събира тълпа.

— Пуснете ме да мина!

Имаше чувството, че сънува.

— Моля, пуснете ме да мина! Аз съм лекар!

Няколко души неохотно се отдръпнаха и той видя над себе си лицето на Блис.

— Буда, на какво приличаш! — прошепна тя, после вдигна глава и извика: — Отдръпнете се, моля! Дайте му възможност да диша!

— Искам да стана — промълви той.

Тя подложи ръце под главата му и започна да го повдига. Джейк усети кратък, но остър пристъп на световъртеж. Затвори очи и несъзнателно облиза напуканите си устни.

— Добре ли си?

Той кимна с глава. Но това беше грешка, тъй като световъртежът рязко се усили. Въпреки това успя да се задържи на крака. Целият беше в кръв, острата й миризма пронизваше обонянието му. Негова ли беше, нейна ли? Главата го болеше, ръката му неволно докосна слепоочието.

— Хлапето?

— Нищо сериозно — прошепна в ухото му Блис, а ръцете й продължаваха да го придържат.

— Жената? — попита той.

— Онази там ли имаш предвид?

Обърна глава в посоката, в която гледаше Блис. Тълпата беше започнала да се разпръсква, между краката на зяпачите се виждаше безформената купчина върху асфалта. Зад нея се точеше блестяща ивица влага.

— Много кръв — отбеляза Блис.

После и двамата доловиха нарастващия вой на сирените.

— Да се махаме — промърмори Джейк, намръщи се от болка и добави: — Но преди да се приберем у дома трябва да сме дяволски сигурни, че след нас вече няма опашка! — Прегърна я през кръста, преодоля поредния пристъп на световъртеж и бавно закуцука към ъгъла. Тъмнината ги погълна, пред очите им остана единствено сиянието на Адмиралтейството. — Твоят апартамент май остана единственото сигурно място в Колонията!

Ранните утринни часове бяха запазени за визитации в новото психосензорно крило на института „Сербски“. Тук държаха най-опасните политически затворници, а на по-лек режим — всички бегълци от Запада. Институтът беше важна съставна част от огромната машина на КГБ.

Основна цел на научната работа в „Сербски“ беше да се наднича в главите на дисиденти и предатели, да се открие истината: в какво вярват, кого познават, към каква организация принадлежат, наистина ли са тези, за които се представят…

Учените в Института бяха отдали всички сили и умения на една основна цел — да откриват все по-усъвършенствани начини за проникване в сенчестите страни на човешкото съзнание. Новото крило беше наречено „Андропов“ по настояване на Карпов. Именно той беше човекът, внесъл в Кремъл идеята за неговото създаване и водил двегодишна борба за крайната й реализация. Тук беше монтирана най-сложната апаратура за дигитална халюколография, създадена в Съветския съюз, голяма част от машините все още се намираха в стадий на експериментиране.

Обиколката на новото крило би била излишна, ако Карпов нямаше на кого да се похвали. Естественият му избор беше, разбира се, Даниела… Посрещна ги комисия, състояща се от трима психотерапевти, специалисти в поведенческите реакции. В Института бяха маниаци на тема сигурност и всичко се вършеше от комисии. Конфузната кражба на кожени калпаци от гостуващите в КГБ областни комисари, станала неотдавна, тук беше напълно изключена…

Всички медици имаха военни чинове, от подполковник нагоре. Бяха сдържано-официални, служебната проблематика очевидно беше оставила отпечатъка си върху мрачните им лица.

Мълчаливо ескортираха двамата генерали през антисептичните фоайета и ги поведоха по дългите коридори, облицовани с никел и месинг. Лабораториите бяха просторни и светли, запълнени със сложна техника. По масите блестяха цветни монитори и дисплеи, уреди с неизвестно предназначение мигаха с разноцветни светлини.

Отвъд лабораториите се намираха помещенията за почивка на медиците. Съществуването им се оправдаваше от факта, че въпреки трисменната работа, на учените често им се налагаше да останат в института повече часове, особено когато се разработваше нов и спешен проблем, или пък имаха насреща си пациент със силна психика и тренирана воля.

Навлязоха в поредния коридор. Тук стените бяха лишени от блясък, бетонът беше боядисан с обикновена сива боя. Ярката луминесцентна светлина дразнеше очите. От двете страни бяха наредени врати от тежка стомана и блиндирано стъкло, охранявани от униформени пазачи с мътни очи и пистолети на кръста. Това бяха килиите на пациентите. Обстановката наподобяваше повече на банков трезор, отколкото на обикновен затвор.

— Заключихме в килия един от проектантите — обясни най-близкият член на комисията. — След една седмица го намерихме мъртъв. Това ни увери в надеждността на съоръженията.

Другите двама се ухилиха. Това изглежда беше стар анекдот сред служителите на Института.

Генералите продължиха своята обиколка. Обясниха им, че крилото „Андропов“ съдържа килии от различни типове — според темперамента и характерните особености на отделните затворници. Сред тях се отличаваха тъй наречените меки помещения, запазени за избягали чужди шпиони и дипломати. Стените им бяха в пастелни тонове, мебелировката — удобна и приятна. Имаше картини по стените и от това те приличаха на стаи от луксозни западни хотели.

— Предлагаме им тази обстановка по две причини — зае се да обяснява един от придружителите. — Първата се базира на предположението, че те са искрени в своето прераждане и възнамеряват да ни помагат. А втората — че са внедрени врагове. В този случай луксът ги кара да се отпуснат и нашите шансове да ги разкрием съответно нарастват…

Продължиха нататък и спряха пред друга врата.

— Това е едно от „твърдите“ ни помещения — обади се друг член на комисията. Генералите надникнаха. Килията беше с голи бетонни стени, в едната от тях беше прикрепен тесен нар. Тоалетната представляваше обикновена дупка в пода.

— Погледнете нагоре.

Генералите се подчиниха. Таванът беше боядисан в бяло, върху него бяха прикрепени множество прожектори. Придружителят щракна с пръсти и помещението се изпълни с ослепителна, режеща очите светлина. Ново щракане и прожекторите угаснаха.

— Вършим това в интервал от шест минути — поясни домакинът. — След задълбочени изследвания и продължителни експерименти стигнахме до извода, че това е оптималното време за прекъсване на човешкия сън и предизвикване на максимално психическо разстройство у пациента.

Излязоха в коридора и продължиха обиколката си. След демонстрацията на режещата светлина в килията флуоресцентното осветление на коридора някак странно дразнеше очите. Карпов извади от джобчето си очила с метални рамки. Не обичаше да ги носи в присъствието на външни хора, но пред очите му играеха дразнещи черни точици.

— Сега ще видите най-доброто постижение на крилото „Андропов“ — обади се третият член на комисията. Пред тях се отвори още една стоманена врата и петимата пристъпиха в помещение, което на пръв поглед не се отличаваше по нищо от „меките“ килии, които вече бяха инспектирали: диван, тапицирани столове, килим, лавици с книги, картини в приятни панелни тонове по стените, които бяха боядисани в неутрални цветове.

— Тази килия е предназначена за нашите най-упорити затворници — продължи обясненията си третият член на комисията. — Това са идеологическите врагове и предателите. В продължение на много години тези хора просто са били избивани в подземията на Лубянка след елементарни и обикновено безплодни разпити. Но днес ние разполагаме с далеч по-модерни средства и резултатите са налице.

— Не разбирам — намръщи се Карпов.

— Това е естествено, другарю генерал — сервилно се усмихна домакинът. — По тази причина възнамеряваме да направим една малка демонстрация. Моля, седнете — ръката му се насочи към позлатената рамка на стол в стил Луи XIV.

Докторът щракна с пръсти и от стола изскочиха тънки стоманени ленти, които се стегнаха около китките и глезените на генерала.

— Какво е това?

В ушите на Карпов се появи тежък тътен, стената насреща му започна да се руши под напора на плътна водна стена. В същото време библиотеката вдясно се разпадна и се превърна в гадно влечуго е лепкави пипала, които започнаха да се увиват около тялото на Карпов. Килимът се разкъса пред очите му, парчетата се превърнаха в кълбо отровни змии, които надигнаха глави и започнаха да се приближават към него със зловещо съскане. Канапето на ивици изведнъж се превърна в ръмжащ тигър, готов за скок.

Карпов изгуби самообладание и направи опит да се освободи.

— Не търпя да бъда вързан! — изкрещя той. — Веднага ме… — изведнъж млъкна и облещи очи. Подът на килията рязко се наклони, столът се плъзна и се удари в стената. Карпов напразно търсеше очилата си, паднали при рязкото движение.

Изведнъж изпита чувството, че потъва в океанските дълбини, осветлението стана разсеяно, като под водата. През рухналата стена продължаваха да нахлуват пенести струи. Стана му студено, изпита чувството, че е мокър до кости, опита се да протегне ръка, но не можа да определи дали пипа вода или просто въздух.

Пред очите му се появиха различни морски създания: акули и гигантски октоподи, риби-меч и баракуди. Истински кошмар!

Карпов отвори уста да изкрещи, но в гърлото му нахлу леденостудена морска вода. Очите му се обърнаха с бялото нагоре, мозъкът му изключи. Повърна направо върху костюма си.

Изправена до остъклената стена в съседното помещение, Даниела безмълвно наблюдаваше спектакъла.

— Значи това е халюколографията — промълви Юри Лантин и излезе от затъмнения ъгъл. — Гледана оттук, тя не ми се струва кой знае какво…

— Трябва да я изпиташ върху себе си, иначе не можеш да разбереш нищо — отвърна Даниела. — Субектът се превръща в център на имагинерните възприятия.

— Нашият приятел Карпов май наистина се чувства като център — промърмори Лантин.

— Това е напълно нормално — обади се един от членовете на комисията. — Защото се въздейства пряко върху петте му сетива, при това с огромна сила. Лазерните холограми от нов тип са наистина впечатляващи. Можете да ми вярвате, че всичко, което става отвъд тази стена, е напълно реално за пациента.

Вперили погледи в сгърченото тяло на генерал Карпов, Даниела и Лантин нямаха друг избор, освен да се съгласят с домакина.

— Но най-добрите резултати се получават с тъканните стимулатори. Човешкият мозък знае, че очите могат да лъжат, но е напълно безпомощен, когато се въздейства едновременно върху всички останали сетива.

Оттатък десетсантиметровото стъкло Карпов правеше отчаяни опити да се свие във формата на зародиш. Огромните му мускули се издуха от напрежение, от наранената кожа на китките му бликна кръв. Дори при изключени микрофони беше ясно, че плаче като дете и едновременно с това се дави.

Лантин не му обръщаше никакво внимание. Гледаше Даниела и не можеше да се освободи от чувството, че за пръв път в живота си се среща с толкова съблазнителна жена. В съзнанието му изплуваха думите, които й беше казал преди известно време: „Знаеш ли, ти си съвсем права… Никога не бих поискал да изтръгна тайните на Карпов с помощта на жена му… Понякога екстремалните мерки са единствените, които дават резултат. Но трябва да имаш много кураж, за да прибегнеш до тях. Да имаш това, което американците наричат «дух като шкурка»…“

Даниела ясно виждаше страстта в очите му. За пръв път в живота си изпита досада от проявата на толкова ясно изразени сексуални апетити. Меко казано, те бяха съвсем не на място тук, в присъствието на трима закоравели психотерапевти, които наблюдаваха полудяването на Карпов оттатък стъклената стена с равнодушието на сфинксове.

Отново си помисли за сексуалните лекарствени стимуланти, които Юри й предложи и тя с готовност прие. Това е начинът, по който ще го унищожа, рече си тя. Дори и само за да спася себе си…

Продължаваха да стоят срещу стъклената стена и да гледат разрухата на едно човешко същество. Всеки затворил своите мисли в главата си, без никакво понятие за ада на института „Сербски“, в който бавно потъваше нещастната жертва.

Събрани в другия ъгъл на малкото помещение, членовете на комисията продължаваха да следят стихващите жизнени функции на генерал Анатолий Десидович Карпов — заместник главнокомандващ Окупационната армия в Унгария през 1956 година, герой при потушаването на Украинското въстание през 1966, всеотдаен защитник на революционните завоевания.

Светът на Андрю Сойър започна да се срива по време на призрачната сватба със семейство Ху, организирана от Сам Ку.

Беше странно усещане, може би защото изобщо не го очакваше. Мислите му бяха заети изцяло с Мики и бъдещия й съпруг призрак. Семейство Ху беше многодетно — шест дъщери и седем синове. Осмият, на име Дънкан, беше загинал на шест години при автомобилна катастрофа. Блъснал го пиян шофьор.

Питър Енг откри Сам Ку и това сближи Сойър със семейство Ху. Духовете на мъртвите им деца молеха за щастието, от което бяха лишени приживе.

Сойър веднага хареса фамилията Ху. От тях се излъчваше добронамереност и топлота. Обсъждайки размяната на сватбени подаръци с тях, той за пръв път усети облекчение. Острата болка, стягаща сърцето му, след като Мики му се яви насън, бавно започна да отстъпва. Даровете включваха дрехи, домашна електроника, огромно брачно легло — всичко направено от хартия в умалени мащаби. Договориха се и за зестрата, която Сойър трябваше да плати в „банкноти на Ада“ — специално отпечатани хартии, които се продаваха в специализирани магазини.

Сам Ку избра за церемонията таоистки храм на Ладър стрийт, прорязваща един от западните квартали на града. Денят и часът са от особено значение, предупреди участниците тя. Събрани под свода на храма, гостите наблюдаваха Сам Ку, която се изправи пред ярко оцветените кукли от хартия, олицетворяващи младоженците. Около тях бяха подредени картонените фигурки на величията от Ада, които трябваше да благословят церемонията и да обърнат благосклонно ухо към псалмите на Сам Ку.

Въздухът стана оранжев от горящите ароматични пръчици. Сложен и напълно неразбираем за Сойър, ритуалът се проточи часове наред. В крайна сметка присъстващите получиха главозамайване от тежкия въздух и различните аромати.

Но магията оживя. Дори „гуай-лох“ като Андрю Сойър беше в състояние да я усети сред обкованите с дърво стени на храма и монотонните псалми на Сам Ку.

След известно време започна да изпитва усещането, че думите на старицата заживяват самостоятелен живот, а тя просто отваря уста, за да им даде както триизмерната форма, така и нужната свобода. Имаше чувството, че неговата Мики и момченцето Дънкан на семейство Ху придобиват плът и кръв, застават живи пред странния олтар…

Към края на церемонията Сойър вече беше сигурен, че вижда Мики в дъното на мрачния храм. Беше голяма като ръката на силен и красив младеж. Подчинявайки се на глупав импулс, той насочи супермодерната фотокамера „Кодак-диск“ натам и натисна бутона за снимане.

После всички излязоха навън. Сойър накара семейство Ху да се подреди на стъпалата пред храма и се приготви да ги снима. Именно в този момент зърна Питър Енг, който забързано крачеше по отсрещния тротоар.

Сойър смаяно отпусна апарата. Беше изпратил Енг в Колуун, оттатък пристанището, където имаше важна работа. Какво прави тук, на улица „Ладър“? Защо се е разбързал толкова към Холивуд роуд?

Цяла сутрин и голяма част от следобеда Джейк и Блис търсеха местонахождението на Достопочтения Чен. В случая Джейк действаше сам, тъй като по очевидни причини вече не можеше да разчита на техническата помощ на Агенцията. А съперничеството между триадите беше толкова ожесточено, че едва ли и Агенцията беше в състояние да го прекрати.

Може би затова откритието направи Блис, а не той. В продължение на доста време се отбиваше в различни телефонни кабини, провеждаше кратък разговор и след това продължаваха. Джейк не я попита на кого звъни и каква информация получава.

В четири и петнадесет тя излезе от поредната телефонна кабина и кратко обяви:

— Намира се в Макао.

— В Макао ли? — учуди се Джейк. — Но Грийн Панг няма влияние там…

— Вероятно вече го има. Два пъти седмично отсяда в хотел „Партита“, говори се, че е купил част от акциите му…

Четиридесет и пет минути с кораба на подводни криле. До Макао се стига по три начина, зависи от това колко бързаш. Когато Джейк и Блис бяха деца, имаше само ферибот, който покриваше разстоянието за около три часа. По-късно въведоха бързоходните хидролайнери, които съкратиха времето на час и четвърт. Най-бързи бяха съвременните кораби на подводни криле с турбодвигатели, изминаващи разстоянието за по-малко от час, дори при бурно море.

Пристегнали коланите на креслата от самолетен тип, Джейк и Блис наблюдаваха бързо отдалечаващото се устие на Пърл ривър и малката точка суша на хоризонта, която представляваше суверенна португалска територия.

В очите на Джейк Макао винаги е бил пример за краен упадък. Според него, ако Антъни Бърджес беше поставил известната си пиеса „Портокал-часовник“ не в Англия, а в Маями бийч, пример за мрачното бъдеще на човечеството несъмнено би бил именно Макао…

Пристанището и кварталите около него лъхаха на разруха. Такситата бяха стари и раздрънкани, някогашните луксозни хотели бяха мръсни и пълни с мухи, човек оставаше с чувството, че не са почиствани от тридесетте години насам. Дори палмите бяха прашни и оклюмали.

Противно на рекламите в разноцветните дипляни, тук нямаше почти никакви туристически забележителности. Единствено казината привличаха тълпите от пристрастени към хазарта китайци. В Хонконг беше забранен всякакъв вид хазарт, с изключение на залаганията на коне в Хапи Вали. Докато в Макао беше точно обратното.

Игралните зали бяха задръстени денонощно, въздухът тежеше от цигарен дим и миризма на потни тела. Хиляди китайци бързаха да заложат пари на традиционните азиатски игри фан-тан, сик-по и пай-као, немалко бяха мераклиите да си опитат късмета и в западните хазартни игри като рулетка, Блек Джек и барбут.

Хотел „Партита“ беше кръгла постройка с розова фасада, издигаща се току до пътя за Синтра. На места боята беше толкова избледняла, че беше придобила цвета на мръсно бельо. Сградата е била построена през 1920 година, но Джейк се съмняваше, че и тогава е притежавала някакъв чар. А сега приличаше на тлъст китайски задник и нищо повече…

Откриха Достопочтения Чен да играе сик-по, което в буквален превод означаваше „скъпоценни зарове“. Играеше се с три зара, затворени в стъклена кутийка с непрозрачен капак. Лицето му беше зачервено, кръглите като копчета очи не се отделяха от капачето.

Джейк се облегна на стената и зачака. Времето му беше малко, но за нищо на света не би прекъснал играта на Достопочтения Чен. И без това разговорът бе труден и нямаше никакъв смисъл от допълнителни усложнения.

След известно време направи знак на Блис и я поведе към ресторанта на горния етаж. Поръчаха си безвкусна португалска храна и отправиха погледи към прекрасната панорама зад прозореца. Слънцето залязваше, огнените му ръце палеха пожари над синия океан и златните плажове. На брега нямаше летовници, ресторантът също беше празен. Всичко живо беше в игралните зали.

Четиридесет минути по-късно отново бяха в казиното. Достопочтения Чен не беше мръднал от мястото си и час по час бършеше потното си чело с копринена кърпичка. Как ли се чувства човек, когато играе комар сам със себе си, запита се Джейк, спомнил си, че мафиотският главатар е закупил част от акциите на хотела.

Има много пътища за проникване в лагера на врага, учеше го Фо Саан. Но само един може да те изведе невредим оттам. Както винаги Фо Саан се оказа прав. Сега беше важно не да привлече вниманието на Достопочтения Чен, а да го задържи.

Джейк извади от джоба си пачка банкноти и я тикна в ръката на Блис.

— Умееш ли да играеш сик-по? — погледна я в очите той.

После се обърна и напусна игралната зала. Спусна се в мрачното фоайе на мецанина и се приготви за чакане. Избра едно сепаре близо до входа, оттам можеше да наблюдава всеки, който влизаше и излизаше.

През отвора се виждаха празните гишета на туристическите агенции. Обзети от скука, служителите се бяха събрали пред едно от тях и играеха маджонг. Тракането на плочките кънтеше из празното фоайе и дразнеше слуха му. Облегнат назад, той си поръча сода с лимон и вдъхна миризмата на плесен и изгубени мечти, която излъчваха старите тапети на стените.

За двадесет минути престой получи офертите на три проститутки. Двете бяха китайки, а третата евразийка. Лицата им бяха покрити с дебел пласт пудра и грим, от това приличаха на восъчни кукли. При второто си минаване оферта му направи и келнерката. Нейната цена беше далеч по-разумна от предишните. Но той все пак предпочете още една сода.

Блис и Достопочтения Чен се появиха в горния край на извитата като тирбушон стълба.

Джейк излезе от сепарето и ги посрещна с дълбок поклон.

— Чувал съм за какви ли не начини за представяне, господин Мейрък — усмихна се Достопочтения Чен. — Но за пръв път се сблъсквам с вашия… Все пак той ми даде възможност да се запозная с една прекрасна млада дама.

— Ще седнете ли?

Китаецът кимна с глава. Джейк хвърли кратък поглед към Блис, която го разбра и побърза да се оттегли. Обичаите трябва да се спазват, въздъхна Джейк. Жената няма място при деловите разговори на мъжете и това важи за всяко кътче на Азия.

Ярките очички на Достопочтения Чен с любопитство оглеждаха лицето на Джейк. Сякаш веднага искаше да отгатне каква е причината за тази среща, какво ще поиска от него този чужденец.

Отказа предложеното от Джейк питие, въздъхна и каза:

— Мистър Мейрък, вие ми струвате много пари, жива сила и най-вече авторитет… — Отказът на питие по време на делови разговор е ясен намек за неодобрение и още по-ясна индикация, че разговорът няма да е приятелски. — А сега прекосихте пролива, за да говорите с мен. Честно казано, не виждам какво можем да обсъждаме, но възпитанието изисква да ви изслушам, макар че това едва ли ще бъде оценено от един варварин…

Рециталът свърши, Достопочтения Чен сключи ръце на корема си и го погледна с очакване. От цялото му поведение лъхаше неприязън.

— Бизнесът си е бизнес — въздъхна Джейк. — В това, което съм ви сторил, няма нищо лично. Видях благоприятна възможност и се възползвах от нея, това е всичко. Едва ли е нужно да подчертавам това пред човек като Достопочтения Чен.

— Искам да науча защо сте тук — отсече шанхаецът и хвърли многозначителен поглед на часовника си.

Джейк отвори уста, после я затвори и се облещи. Стената до тях изведнъж се изду като балон, а помещението се изпълни с оглушителен грохот и звън на счупени чаши.

Блис видя двамата тайванци, появили се от долния етаж на казиното. Настанила се до Достопочтения Чен, тя веднага забеляза, че те нямат намерение да залагат. Единият застана в горния край на стълбището към мецанина, а другият започна бавна обиколка на заведението. Направи й впечатление мазолестата ръка на първия, легнала спокойно върху парапета от ковано желязо. Успя да отмести поглед миг преди главата му да се вдигне нагоре.

Понечи да стане и срещна втренчения поглед на трети тайванец, настанил се точно срещу игралната маса. Какво става, по дяволите? После сградата се разтърси като от земетресение, разлетяха се тухли, парчета бетони счупени стъкла. Тя простена, тръсна глава и със залитане се насочи към стълбата. Откъм мецанина се издигаше гъст облак дим, задушлив и лют едновременно. О, Буда, простена сърцето й. Джейк!

В един кратък миг преди връхлитането на първата ударна вълна светът сякаш замря. Стената остана издута, но все още цяла.

Този миг беше достатъчен за Джейк, който сграбчи ризата на Достопочтения Чен и го дръпна заедно със себе си зад преобърнатата маса. В следващия миг стената рухна и настана истински ад. Но дървеният плот на масата ги предпази от свистящите във всички посоки тухли и бетонни късове. Плотът и бързите рефлекси на Джейк — комбинация, която не убягна от вниманието на шанхаеца.

Свит като зародиш в прегръдката на Джейк, той вдигна глава и спокойно отбеляза:

— Макар да сте варварин, вие имате душа на тигър, господин Мейрък. Вашата бързина спаси живота и на двама ни.

Джейк го пусна и бавно започна да се изправя. Наоколо все още летяха парчета мазилка. С изключение на стената и тяхното сепаре, фоайето беше останало почти непокътнато. Някой истерично крещеше, на крачка от тях беше клекнала келнерката с разумната оферта и ритмично се поклащаше напред-назад. По лицето й се стичаха сълзи, косата й беше побеляла от фин прах.

Достопочтения Чен огледа щетите и поклати глава:

— Нека Буда ни помага, но някой от нас има наистина могъщи врагове! — В далечината се разнесе вой на сирени. Китаецът се извърна към Джейк и добави: — Питам се кой от двамата… — на лицето му се появи усмивка: — Всъщност това няма значение. Нали нашите свещени органи останаха цели и непокътнати? — Раменете му леко се присвиха: — Застраховка и малко пари в подходящата лапа… Това е, което ни трябва… Насам, моля! — Изглеждаше абсолютно спокоен, разрухата наоколо не му правеше никакво впечатление.

В мецанина се натъкнаха на Блис. Джейк изтича към нея и я взе в прегръдките си.

— Нищо ми няма — прошепна тя, поклати глава и се разрида: — Съжалявам… Засякох двама и ги държах под око. Но не очаквах, че ще има и трети… Дойде откъм гърба ми. Обърнах се, но вече беше късно…

— Всичко е наред — погали косата й Джейк.

— Беше ме страх за теб! — промълви тя.

Той само я стисна в прегръдките си. Какво би могъл да каже?

После усети присъствието на Достопочтения Чен до себе си.

— Добре ли е младата дама? — полюбопитства той.

— Младата дама е добре — отвърна Блис и избърса с юмрук сълзите си.

— Добре — кимна китаецът. — А сега ме последвайте. Излишно е да слушам глупави въпроси, на които нямам отговори. Всеки момент тук ще бъде пълно с шибани полицаи.

Обърна се и тръгна към дъното на мецанина. Там имаше врата, на която пишеше „Вход забранен“. Озоваха се в светъл и просторен кабинет.

— Сега вече съм сигурен, че ви дължа едно питие, господин Мейрък.

Озадачен и объркан, Сойър побърза да се сбогува със семейство Ху. Спусна се по широките каменни стъпала на храма и успя да зърне гърба на Енг, който тъкмо завиваше в първата пресечка на улицата.

Ускори крачка и забърза след него. Стигна ъгъла леко задъхан от необичайните усилия, но все пак навреме, за да види как помощникът му влиза в някакъв склад. Табелата над входа съобщаваше, че тук се занимават с търговия на женшен.

Сойър забави крачка, избърса чело с ленена кърпичка и мрачно поклати глава. Времето беше прекалено горещо за преследване, при това на най-близкия си помощник.

Рампата пред склада беше отворена, към нея беше долепен голям камион „Исузу“. Двама младежи с ленти на главите и фланелки без ръкави пренасяха кашони от вътрешността на склада в каросерията на камиона. Сойър пристъпи напред и видя третия — по-възрастен и улегнал, с бележник и сметало в ръце. Очевидно беше някакъв началник, който пресмяташе стойността на стоката.

Сойър побърза да са възползва от възможността да избяга от палещите лъчи на слънцето и хлътна във входа на отсрещния склад, чиито метални врати зееха широко отворени. Приятен аромат на подправки го удари в носа. Младежите отсреща продължаваха своята работа, а наблюдателният пункт се оказа отличен. Виждаше всичко, което ставаше отсреща, същевременно камионът го прикриваше.

Питър Енг се беше изправил до човек с прошарена коса и нещо му говореше. Сойър присви очи срещу ярките лъчи на слънцето и се опита да разгледа лицето му. Беше широко и плоско лице на кантонски селянин. В него имаше нещо познато. Колкото по-дълго го наблюдаваше, толкова по-силно ставаше убеждението му, че някъде е виждал този човек. Но къде?

Енг и кантонецът стояха близо един до друг, а младежите продължаваха да работят, без да им обръщат внимание. Купчината кашони в склада намаляваше със смайваща бързина.

В един момент кантонецът вдигна глава да ги погледне, после се премести наляво, следван от Енг. Навътре, към по-дълбоката сянка, но едновременно с това и по-близо до Сойър. Ъгълът на наблюдение се промени и американецът усети как стомахът му се превръща в мазна топка.

Господи, замаяно въздъхна той. Не мога да повярвам!

Самотен слънчев лъч пробяга за миг по лицето на кантонеца и разкри грозен, продълговат белег. Као Бялото око!

Преди няколко години „Сойър & синове“ имаше проблеми с нови разработки на свой електронен продукт. Малко преди внедряването му в производството чертежите изчезнаха. Сойър не вдигна шум и не повика полицията. Реши да проведе свое вътрешно разследване и подготви фалшив прототип на новата техника. После постави в помещението камери с инфрачервени лъчи и бързо установи самоличността на шпионина. Не поиска арестуването му, а просто нае една от най-добрите агенции за проследяване и я пусна след него. Представителите на агенцията докладваха лично на Сойър, а писмените и снимковите материали бяха заключени в личния сейф на тайпана.

Скоро пътят на фалшивия прототип го отведе до инициатора на кражбата. Сойър никога нямаше да забрави това прорязано от белег лице, увеличено до неестествени размери на снимката, направена с високоскоростен телеобектив.

Сега, отново изправен пред това лице, Андрю Сойър трепереше. Не знаеше дали това се дължи на гняв или на страх. Проблемът с Као Бялото око беше сериозен, тъй като той се оказа един от високопоставените съветски шпиони в Колонията.

Тайпанът бавно отмести поглед. До дясната стена на склада имаше тясна стълба, която очевидно водеше към офисите на втория етаж. Над прашните прозорци висяха бамбукови сенници, но вътре светеше луминесцентна лампа и той успя да зърне очертанията на неясна фигура.

Избърса врата си с влажната кърпичка и мрачно поклати глава. Какво, в името на Буда, правеше неговият помощник тук, в базата на един високопоставен съветски агент?

Тайпанът не беше предприел никакви действия срещу Као Бялото око, защото прецени, че е далеч по-добре да познава врага си, отколкото да го разкрие и на негово място да бъде поставен друг. Шест месеца след кражбата се наложи да освободи от работа тридесет-четиридесет от своите служители. Направи така, че чуждият агент в компанията да се окаже между тях. Но сега изпита съжаление, че не беше предал доказателствата си срещу Као на Специалните служби.

Отсреща настъпи раздвижване и Сойър бързо забрави за миналото. Вратата над двамата се отвори и един мъж бавно излезе на стълбището. Сойър не беше в състояние да види лицето му, тъй като горе цареше дълбок полумрак.

Чу някакъв глас, Енг и Као прекратиха разговора си и вдигнаха глави. Видяха приближаването на третия и държанието им коренно се промени. Беше ясно, че се стягат от присъствието на някакъв шеф, вероятно тайпанът на фирмата!

Господи, отново въздъхна Сойър. Аз прекрасно зная колко високопоставен е Као Бялото око! Следователно този, който се спуска по стълбата, е най-малко главен резидент на всички съветски шпиони в Хонконг!

Естествено, той не очакваше да познава този човек. Затова, когато лицето му бавно изплува в светлината на рампата, той почти механично вдигна кодака и започна да натиска бутона за снимане. Беше толкова смаян, че пръстът му продължаваше действието дълго след като дискетата в апарата свърши.

Питър Енг. Щрак! Као Бялото око. Щрак! Сър Джон Блустоун. Щрак, щрак, щрак!…

— Искането ви е неизпълнимо! — отсече Достопочтения Чен и се изправи. В ръката си държеше малка порцеланова панда, пръстите му с обич галеха гладката й повърхност. — Освен това войната за заведенията и складовете е нещо, което ние с Чудесния Сун ще решим помежду си!

— Но тя засяга всички членове на Грийн Панг — изтъкна Джейк. — Нали трябва да се погрижите за семействата на убитите?

— Те получават необходимите компенсации — кратко отвърна Достопочтения Чен. — Ние знаем как да се грижим за хората си.

— Но смъртта си е смърт — обади се от ъгъла на дивана Блис. — Нищо не може да върне убитите. Нима не е така?

Шанхаецът извърна глава и я огледа. Беше се свила на дивана, коленете опираха в брадичката й. Между дланите си стискаше голяма чаша скоч. Понечи да я скастри, после изведнъж се сети, че само преди минути се беше намирал в същата поза, сгушен в прегръдката на Джейк.

— Смъртта е част от живота — хладно промърмори той. — Никой не може да й избяга.

— Това е вярно, Достопочтени Чен — обади се Джейк. — Но когато разсъждаваме от гледна точка на бизнеса, често стигаме до заключението, че от смъртта намаляват и печалбите ни…

— Всеки добър бизнесмен е наясно с това, господин Мейрък.

— Но между праволинейността и смъртта може да бъде намерен компромис…

Достопочтения Чен се върна зад бюрото си и седна. Порцелановата панда се настани върху купчинката пликове. Джейк изтълкува мълчанието на домакина като покана да продължи.

— Човек прави компромиси през всеки ден от живота си. Подкупва полицията да гледа на другата страна, използва заплахи, за да вземе своето от собствениците на магазини, внедрява агенти в Специалните части, за да осигури спокойната контрабанда на злато, оръжие и наркотици… Всичко това е компромис, макар често да го считаме за нормална част от бизнеса… Човек трябва да се раздели или с пари, или с жива сила. Иначе никога няма да получи това, което иска… Не виждам защо нещата трябва да стоят другояче в бизнеса със складовете и заведенията.

— Ще ви кажа защо, господин Мейрък. Защото искам всички складове и заведения за Грийн Панг. Те ни се падат по наследство. Мой дълг е да ги върна в ръцете на хората си.

— Ако говорим за наследство, тогава „хака“ — коренните жители на Хонконг, имат най-големи права върху заведенията — възрази Джейк. — Но по отношение на дълга сте абсолютно прав. Ще ви попитам нещо, Достопочтени Чен… Колко пари събрахте от обектите след началото на войната с 14К?

— Нито цент — безстрастно обяви Достопочтения Чен.

Джейк се изправи и насочи поглед към Южнокитайско море, простиращо се току зад прозореца.

— Ще ви кажа какво бих сторил, ако бях съветник на 489 по време на такава ожесточена война — тихо промълви той. — Бих препоръчал да се осъществи контакт с главния Хака и да му се предложи това, което неговите съплеменници отдавна мечтаят — да напуснат джонките, в които живеят от десетилетия, и да се върнат на земите, които им принадлежат. Ще им предам управлението на всички спорни заведения, а срещу това ще им поискам такса — да речем петдесет процента от чистите приходи. И тези пари ще разделя поравно между Грийн Панг и 14К…

— Така моят 489 ще получава парите си всеки месец като по часовник, без да изпраща хора да ги събират, без да се водят кръвопролитни войни. Но най-важното е, че ще накара главния Хака да му бъде вечно задължен, тъй като проблемите сред младото поколение кореняци вече вземат епидемични мащаби и никой не може да ги ограничи. С един замах ще решим тези проблеми, ще бъдат доволни не само младите, но и техните родители. Ще получат нов бизнес на твърда земя, ще бъдат по-близо до духовете на дедите си, ще бъдат щастливци спокойни…

— Да не говорим за огромния авторитет, който моят 489 ще получи след подобна коренна реорганизация!

Достопочтения Чен дълго мълча. После от гърдите му се откърти дълбока въздишка, главата му се повдигна:

— Преценката ми за вас е били погрешна, господин Мейрък. Вие сте дявол, но не „чуждестранният дявол“, за когото ви вземах. Буда ми е свидетел, че сте по-лукав и от най-лукавия китаец! — на лицето му изведнъж се появи широка, почти момчешка усмивка: — Признавам, че във вас открих своето най-силно оръжие!

Ничиреншу лежеше в нежната прегръдка на Пърл. Вслушваше се в равното й дишане, поемаше в гърдите си невероятната смесица на дъха й, съдържаща в себе си едва доловим аромат на алкохол, парфюм и женственост. През широко отворените прозорци долиташе сънливото жужене на нощни насекоми. Тялото й се размърда, лъч светлина попадна върху нежните й ръце. Вероятно сънуваше нещо прекрасно…

Звуците и миризмите наоколо му бяха до болка познати — като боите, които художникът изстисква върху палитрата си. Нормално те му помагаха бързо да потъне в дълбок и непробуден сън, който често траеше по десет часа и повече. И след който се събуждаше бодър и свеж, изпълнен с нови сили…

Но тази нощ сънят бягаше от очите му, свиваше се в далечината, по-недосегаем дори от бреговете на Япония. Защото не мислеше за Пърл, а за Камисака.

Нещо необичайно ставаше в душата му. Камисака го откри сред ивиците лунна светлина, които най-сетне намериха пътя си сред тежките дъждовни облаци и огряха преплетените голи тела в леглото.

Пърл продължаваше да излъчва омайното си присъствие, но Ничиреншу вече не беше в състояние да потъне в светлия й свят. Направи многобройни опити да го стори, но нещо вътре в него оставаше мъртво и неподвижно, като ръждясала котва на океанското дъно. Сякаш по време на кратката дрямка в душата му се беше появила странна решетка. А заедно със събуждането си откри, че е безвъзвратно променен.

Легнал в удобното легло, той гледаше блестящите лунни лъчи и бавно осъзнаваше, че решетката в душата му е изградена от Камисака.

Чувството, че няма нищо общо с този дом беше като физическо доказателство за нейното присъствие. Зовеше го не само втората родина, привличаше го и любовта на тази жена. За пръв път в живота си разбра, че силата на „ками“ е най-великото нещо на света.

Това разкритие го разтърси из основи. Фактът, че собствените му чувства към друго човешко същество се оказват по-силни от цялата му дългогодишна подготовка, направо го парализираше.

Странно. Имаше усещането, че лежи в съвършено направена люлка, под клоните на великолепни борове, пропускащи точно толкова слънчева светлина, колкото е необходима за затопляне на тялото му. Висеше там и леко се люлееше…

Доволство.

Как е възможно това? Нали още майка му го беше предупредила, че пълното доволство не съществува?

Сега обаче започна да си дава сметка, че тя е била на погрешен път.

Защото сега знаеше какво означава да си отдаден. Юмико никога не беше изпитвала това чувство, следователно не би могла да си представи какво ще бъде неговото отражение върху духа. До този миг и той като нея беше живял живота на отшелник. Просто защото така го беше възпитала. Защото неволно му беше внушавала да страни от хората, да не им се доверява, да не търси близостта им. Изхождайки от собствения си горчив опит. А той се беше оказал добър ученик. Възприе всичко, научи се да живее с гнева и душевната болка, научи се да ги използва като надежден щит за своето оцеляване.

Пътуването към истината започна с Камисака, но завърши със смъртта на Мариана Мейрък. Мариана беше първият човек на този свят, който му показа, че може да бъде харесван заради самия себе си. Краткият отрязък от време, в който бяха заедно, се оказа напълно достатъчен за зараждането на едно истинско и чисто приятелство. Нещо в нея дълбоко го трогна. Може би искрените чувства, които избуяха, въпреки предубежденията и предполагаемата омраза.

Смъртта й го прониза като нож в сърцето. Именно тя отприщи бента на вълнението в гърдите му, той най-накрая получи доказателство, че не е безчувствен, че може да люби и страда…

После се замисли за Резидента. Аз съм твоят спасител, повтаряше до безкрайност електронният глас в съзнанието му. Ничиреншу никога не беше се срещал лично с Резидента, това едва ли щеше да стане и в бъдеще. Не се притесняваше от този факт, тъй като още по време на вербовката получи всичко, което му трябваше. Изпълнявайки заповедите на Резидента, той щеше да осигури и себе си. А тайната му мисия в полза на Китай щеше да помогне за поражението на омразните руснаци.

Резидентът беше наясно по отношение на любовта му към Япония. А руснаците са враждебно настроени към втората му родина. Това беше повече от достатъчно.

До днес.

Днес в душата му започнаха да се промъкват съмненията. Имаше чувството, че е изправен в средата на огромен и тъмен театрален салон. Пред очите му блестеше образът на Юмико, но сега той я гледаше с други очи. Тя беше майката, която обича наранената жена, която съжалява; първият учител в усвояването на трудните бойни изкуства; създателят на ужасния демон на отмъщението, свил се дълбоко в сърцето му.

Сега обаче виждаше и плътта на Юмико. Някога свежа и красива, тя му се стори сбръчкана и съсухрена като вещица. Ушите му доловиха напевните псалми, с които викаше духа, на когото беше кръстила собствения си син…

Изпита чувството, че се задушава. Ръцете на Пърл, нежно обвити около тялото му, изведнъж се превърнаха в пипала на отвратително чудовище.

Напълни гърдите си с въздух и рязко се надигна. Стана от леглото и безшумно се отдалечи.

Облече се за по-малко от минута и се насочи към вратата. Улицата тънеше в мрак, луната вече се беше скрила зад близките хълмове.

В крайна сметка Юри Лантин сам реши съдбата си. Даниела направи опит да се прибере у дома, но той настоя да я вземе при себе си, без да обръща внимание на шеговитата забележка, че смъртта винаги я изморява…

Настани се удобно в огромното кожено кресло и затвори очи. Жилището на Лантин беше достатъчно голямо, за да съдържа и кабинет. Това сигурно е детската стая, но Юри няма деца, кой знае защо си помисли тя.

Лавиците от масивен махагон бяха отрупани с чуждестранна литература. Юри Лантин можеше да бъде всякакъв, но начетеността му не будеше никакво съмнение.

Върху заобленото писалище от махагон беше поставен портрет на домакина от младежките му години. Беше облечен във военна униформа, очите ме се усмихваха в обектива. От цялата му фигура лъхаше детинска чистота. До писалището имаше ниска, не толкова фина, затова пък здрава маса. Върху нея беше поставена пишеща машина с извит като купол капак. Стените в морскосиньо хармонираха отлично с кремавия таван. Гипсовите корнизи бяха боядисани в златно.

Даниела носеше копринен пеньоар на „Диор“ със странична цепка. Подобни дрехи познаваше само от филмите и модните списания, но Лантин го видя в един магазин на „Берьозка“ и й го купи без всякакво колебание. Голото й тяло потръпваше от удоволствие под милувката на скъпата дреха. Не беше свалила единствено колана и чорапите от черна коприна.

Лантин беше поел грижата за гардероба й, но Даниела не се оплакваше от този факт. Приемаше, го както се приема горещ и освежителен душ — с възбуда и нескрито удоволствие.

Преди да влезе в кухнята и да приготви вечерята, той отключи остъкления шкаф в ъгъла и извади книга с подвързия от телешка кожа и златни ръбчета по краищата. „Историята на О“ от Полин Реж, оригиналното издание на френски. Даниела никога не му беше споменавала, че свободно говори и чете на осем езика. Един от най-любимите между тях беше френският.

Не беше чувала нито за тази книга, нито за авторката й. Но след като прехвърли двадесетина страници, фабулата започна да й се изяснява. От стереоуредбата звучеше тихата музика на Моцарт. На всеки четвърт час Лантин се появяваше в кабинета да смени плочата. С нов Моцарт, винаги свеж, винаги виртуозен…

Даниела постепенно изпадаше под влиянието на комбинацията от прекрасната музика, интересното четиво и приятното докосване на мека коприна върху голото си тяло. Скоро започна да си представя, че е в любимия Париж, грозната и мрачна Москва бавно изчезна.

Лантин се появи и обърна плочата. Музиката на Моцарт заля стаята с нежните си трели. Облечен в скъпи джинси от „Калвин Клайн“ и синя каубойска риза.

Лантин прекоси дебелия персийски килим с босите си крака и тикна в устата й късче дъвка. То се стопи в устата й, от гърлото й се откъсна доволна въздишка.

После й предложи опиум. Беше тъмна като нощта субстанция, натъпкана в чашката на дълга китайска лупа от слонова кост. Чашката беше гравирана и оставяше странно чувство при пипане.

Лантин запали лулата и Даниела пое дима. Никога не беше опитвала наркотици, макар че в службата я бяха обучавали да разпознава тяхното въздействие върху различните органи и нервни центрове на организма. Подаваха си лулата, докато дозата изгоря, после Лантин се върна в кухнята. Възбудените й от наркотика ноздри доловиха лекия аромат на пресен кориандър и лют пипер.

После продължи да чете. Опиумът и даде възможност да възприема текста заедно с мислите си за съвсем други неща. Кожата на креслото, отначало хладна и някак чужда, сега вече беше приятно затоплена от бедрата й. Намести се по-удобно и ясно усети нарастващата си възбуда. Причина за нея беше книгата на Реж.

Миризмата на кожа, толкова мъжка в своята същност, влизаше в странна комбинация с ароматите, долитащи от кухнята. Даниела изпита чувството на пълно задоволство. Без да знае откъде идва то, без да се интересува…

Решението й да се раздели окончателно с Лантин започна да потрепва като пламъчето на самотна свещ. На практика тя харесваше този начин на живот — вещите, които й купуваше, атмосферата на лукс, с която я обграждаше… Той беше упадъчен тип и това разкритие караше душата й да се свива в сладостна тръпка. Този пеньоар също е упадъчен. Нима е възможно да бъде толкова мек, нима трябва да усеща милувката му при всяко вдишване и издишване? Тихата музика на Моцарт галеше слуха й, същото вършеше и елегантната френска проза на Реж с ума й…

Душата й преливаше от емоции, желанието изпълваше всяка фибра на стегнатото й тяло. Миналото и бъдещето изчезнаха, остана само прекрасното настояще…

Потънала в интригата на романа, тя се стресна от гласа на Лантин над главата си.

— Ставай!

Мълчаливо се подчини.

На краката си носеше обувките с невероятно високи токчета, които наскоро й беше подарил. Леко изцъклените й очи забелязаха лакомия поглед, с който Лантин поглъщаше гърдите й, предизвикателно щръкналите зърна, меката извивка на корема й. С тези токчета бедрата й изглеждаха безкрайно дълги, а копринените чорапи им придаваха някакъв странен блясък. Сякаш бяха намазани с благовонни масла…

— Гладна ли си? — попита Лантин и смени плочата на грамофона.

— Да.

— Разходи се по килима.

Тя направи няколко крачки, а той я насочи към остъкления шкаф.

— Протегни ръцете си.

Тя механично се подчини, в следващия миг около китките й щракнаха чифт никелирани белезници. За миг въздухът в стаята се запълни от звучното металическо звънтене.

Даниела беше леко замаяна. Ако й беше казал „подай китките си“, може би щеше да разгадае какво е намислил, особено ако беше свързала намеренията му с книгата на Реж. Но сега просто стоеше насред стаята и тъпо го зяпаше. Предната част на джинсите му беше толкова издута, че тя неволно се запита дали го боли…

— Обърни се.

Не беше в състояние дори да се помръдне. Усети силните му пръсти върху раменете си, в следващия миг се озова с лице към стъкления шкаф. Той взе верижката на белезниците и я окачи на една кука, забита високо в стената, сред книжните лавици от тежък махагон. Даниела беше принудена да се вдигне на пръсти, високите токчета почти се отделиха от пода.

— След малко ще вечеряме.

Усети как от гърба й се свлича пеньоарчето на „Диор“. Съскането на ципа на джинсите се смеси с нежната музика на Моцарт, стори й се, че изведнъж вижда грозен белег върху едно доскоро приятно лице…

Разбра какво става, миг преди то наистина да се случи. В главата й изплува героинята на Реж и това, което е била принудена да стори, за да докаже своята любов. Даде си сметка, че то е само началото на дългата поредица унижения.

Извика от болка при проникването на твърдия му пенис, намазан с някакъв крем. Имаше чувството, че е станал четири пъти по-голям от нормалните си размери. Гърбът й неволно се изви, но това само подпомогна разтварянето на задните й части.

Горещината му я пронизваше дълбоко, тялото й потръпна. Изпита чувството, че е обладана от кон, и в това чувство нямаше нищо приятно. Смесица от срам и страх прогони от съзнанието й приятните халюцинации на опиума. Ефирната музика на Моцарт изведнъж й се стори куха и безизразна.

Мислеше за О. За грубия начин, по който я беше обладал любовникът й, за гаврите на приятелите му след това. Биели я с камшик, а после я изнасилвали. Накрая свалили пръстена с инициалите на любимия мъж и го тикнали в ануса й като грозен символ на падението.

Представяше си какво е трябвало да изтърпи тази жена за да докаже любовта си. После неволно се запита дали и Лантин не търси нещо подобно от нея. Това с положителност беше началото на процес, който в неговите очи има поучителна стойност. Беше й подхвърлил книгата просто за да си спести нещо от сорта на: „Даниела, ето какво ще ти се случи…“

Но той беше пропуснал най-същественото в интригата. Преди всяко унижение О е била питана дали приема това, което ще последва. И тя е отговаряла утвърдително. В крайна сметка именно желязната воля и решимостта са й позволили да разкъса традиционните женски предразсъдъци, дали са й онази сила на духа, чрез която се извисява далеч над останалите…

Но Лантин не я попита нищо, не поиска съгласието й за нищо. От интригата в романа беше взел само най-елементарното — илюзията за мъжкото превъзходство. Беше пропуснал да види силата в женското покорство, погрешно го беше възприел като слабост. За него всички жени бяха слаби.

И по този начин взе решението, до което Даниела все още не беше стигнала.

Тя го остави да стигне до върха на възбудата си, покорно изтърпя потния му оргазъм в пламналите си вътрешности. Превърна унижението в проход, в търсене на себе си — точно като героинята на Реж. В крайна сметка беше благодарна на Лантин, тъй като именно чрез неговата грубост успя да се превърне в свободно човешко същество, а не в слаба и зависима от мъжките капризи жена…

Доволен от жестокостта на изнасилването, Лантин се пресегна и откачи веригата. После отключи белезниците и те изтракаха на пода, разкривайки червените белези по китките й. Никелираният метал опари голите й стъпала, сякаш и той се срамуваше от това, което се беше случило…

Членът му продължаваше да е дълбоко в нея, Даниела имаше чувството, че е болна от дизентерия. Кожата й настръхна, искаше й се да изкрещи от болка. Сдържа се с огромно усилие на волята, тъй като не искаше да му доставя допълнително удоволствие.

Той не желаеше да прекрати акта, но вътрешните й мускули се гърчеха в толкова силни спазми, че беше принуден да го стори. Отдръпна се, вътрешностите й бяха прорязани като с нож. Сложила глава на стъкления шкаф, тя дишаше тежко, очите й бяха премрежени от болка. Тялото й лепнеше от потта му, въздухът тежеше от миризмата на секс. На този фон музиката на Моцарт звучеше най-малкото странно.

Нежните трели я последваха по пътя към банята. Влезе вътре, затисна вратата с гърба си и повърна направо върху плочките.

Двадесет минути по-късно, след като почисти и взе един леден душ (както често се случваше, отново нямаше топла вода). Даниела се изправи пред шкафчето с лекарствата. Огледа се във вратичката, но остана толкова отчаяна от изражението на лицето си, че побърза да я отвори.

Бяха й необходими няколко минути, за да фокусира поглед и да открие това, което търси. Шишенце с приспивателни, пълно догоре. Взе го в ръка и се върна в спалнята. Лантин си подсвиркваше в кухнята. Отвори бутилката „Старка“, която стоеше до леглото, после пусна всичките хапчета вътре. Бяха двадесет.

Седна върху завивките и отправи замаян поглед към бялата пяна, която бързо се разтваряше в бистрия алкохол. След няколко секунди течността изглеждаше съвсем невинно, нивото й си остана под половината на шишето. Чиста отрова, въздъхна в себе си тя.

Твърдият стол в трапезарията й причиняваше такава болка, че тя прехапа устни, за да не се разплаче. Лантин не забеляза нищо, или може би предпочиташе да не й обръща внимание. Държеше се така, сякаш нищо не беше се случило.

Даниела го гледаше с мълчаливо изумление. Сякаш изобщо не му пука какво е отношението й към грубото изнасилване. Лошо, много лошо…

Преди да си легнат, той по навик вдигна шишето водка и си сипа три пръста в широка водна чаша. Даниела чакаше в мрака, по тялото й плъзнаха издайнически струйки пот. Настръхваше от близостта на тялото му, имаше чувството, че лежи до мечка или дива котка, която всеки момент може да я размаже с тежката си лапа.

Най-накрая не се сдържа и тихо го повика:

— Юри?

Не получи отговор. Това й даде кураж.

— Юри?

Обърна се да го погледне. В здрача на стаята можеше да долови единствено профила му. Приличаше на самия Дявол.

Протегна ръка, затаи дъх и го побутна в ребрата. После сви пръсти в юмрук и го стовари върху гърдите му, замахна с другата ръка и му нанесе силен плесник.

Надигна се, прехвърли се през неподвижното му тяло и направи опит да го издърпа от леглото. Нямаше време за експерименти, трябваше да действа бързо и решително.

Пъшкайки от усилие, тя го подхвана подмишниците и започна да го влачи през стаята. Килимът създаде известни трудности, тъй като дългите му крака го закачиха и започнаха да го влачат по излъскания паркет. Наложи се да пусне тялото му на пода и да издърпа килима по-настрана.

Бавно прекосиха тъмния хол. В ушите й звънтяха оглушителните удари на стенния часовник. Дишаше тежко и напрегнато, от усилията отново й се пригади.

Най-накрая успя да го довлече до кухнята. Отвори вратичката на печката и духна контролното пламъче на газта. После обърна тялото на Лантин по корем, вдигна главата му и я натика в отвора. Завъртя кранчето докрай и побърза да излети навън, тъй като газта вече я задавяше.

Бяха й необходими петнадесет минути да се облече, да отвори папката със секретните му документи и да отстрани всички доказателства за своето присъствие, включително пръстовите си отпечатъци в жилището. Когато свърши, концентрацията на газ в апартамента беше толкова висока, че Даниела беше на прага на халюцинациите.

Колко войни беше водил? Войната срещу Чан, войната срещу капиталистите, войната срещу презрените „гуай-лох“… Но най-много жертви взе войната, която беше водил сам със себе си.

Потънал в спомени за миналото, Зи-лин приличаше на алпинист, който най-сетне се е добрал до заветния връх и бърза да си поеме дъх сред гъстата мъгла.

Отдаден изцяло на идеята за „юн-хюн“, животът му беше загадка за всички. Всеки ден от този живот преминаваше под знака на битката за опазване на тайната, макар че, гледано отстрани, той не се отклоняваше дори на сантиметър от целите и задачите на управляващата върхушка. Но въпреки огромните усилия днешен Китай приличаше на политическо тресавище, разкъсван от нерешителните действия на управниците. Най-големият им недостатък беше неспособността да изградят дългосрочен план за развитието на страната и стриктно да се придържат към него.

Това може би се дължи не толкова на некадърност, колкото на нежелание, въздъхна в себе си Зи-лин. След опустошителните петилетки на Мао никой от управниците не смееше да се върне към подобен начин на мислене, независимо от изискванията на социално-икономическото развитие.

Ние сме един прост народ, помисли с тъга той. Прекалено многоброен, с безкрайно лошо образование и още по-лоши навици. Комунистическата власт не може да осигури икономическата ни независимост, а вечният страх от „западната зараза“ ни отпраща на светлинни години от света на модерния бизнес.

Зи-лин отново си спомни за отличните делови качества на милионите му сънародници, пръснати по света, за тяхното невероятно упорство и изобретателност. Те бяха постигнали мечтания просперитет, но на изключително висока цена. Най-ярък пример за това бяха китайците, родени във Филипините. Те бяха лишени от гражданство, въпреки че живееха в тази страна от поколения наред. През 60-те години хиляди от тях намериха смъртта си при етническите вълнения в Малайзия и Индонезия. Главна причина за изтребването им беше доминиращата роля в икономиката на тези страни.

Десет години по-късно социалистическият режим в Ханой натика местните китайци в малки лодки и ги прогони сред вълните на Южнокитайско море. Причината? Във Виетнам нямало място за такива закоравели капиталисти. Днес двамата най-големи богаташи на Джакарта са китайци, родени на континента. Но опасявайки се от прояви на расизъм, те благоразумно бяха променили имената си и се казваха Сьодоно Салим и Сурия Воновидожо…

Китайската общност в Индонезия вече не е обект на преследване и убийства, но продължава да плаща за своя просперитет. Правителството в Джакарта публикува декрет, според който бумипутрите — кореняците малайци, изповядващи исляма, имат приоритет при всички видове бизнес и разкриване на нови работни места. А на чуждестранните бизнесмени се препоръчва да назначават повече бумипутри в своите предприятия.

Единствено в Америка китайците се радват на истински просперитет. Ярък пример за това е Ен Ван, който само няколко години, след като напуска родината си, се превръща в истински гений на сложните компютърни мрежи и технологии. Зи-лин изпита съжаление, че никога няма да види Америка със собствените си очи.

Но далеч повече съжаляваше за решението, което беше взел преди години. Решението да напусне жена си и любовницата си. За пръв път в живота си изпита съмнения относно правилността му. В крайна сметка той беше човек като всички останали. Младежките мечти, в които се виждаше като Небесен пазител на Китай, отдавна бяха избледнели. Болката при всяко вдишване и издишване му напомняше, че е смъртен като всички останали.

А сега усещаше как примката на Ву Айпинг се затяга около шията му. Смъртта пляскаше с криле в тъмните ъгли на кабинета, спотайваше се в тишината на вилата. Нощният мрак се превръщаше в заплашителен меч, очите му виждаха как министърът враг го стоварва върху потното му, треперещо тяло…

В такива мигове му се, доплакваше. Отчаяно се питаше как е могъл да изостави Атена и Шен Ли, каква е била силата на идеалите му. Груба и неосъзната, в това вече беше абсолютно сигурен. Как иначе би си позволил да изостави децата си — едното на годинка, а другото в пелени?

Бил е воден единствено от силата на мечтите си. От примамливата гледка на „юн-хюн“, родила се преди много години в градините на Сучоу. Едно измамно видение. Подкрепено от силите на природата, то го беше поддържало в продължение на десетилетия. Едва напоследък започна да си дава сметка, че всичко е било илюзия.

Той бе Джиан. Създател и Творец.

За пръв път обаче се запита за естеството на своето творение. Дали бъдещето на Китай наистина е по-важно от личното му щастие и щастието на неговите близки? По дългия път към върховете на властта се беше нагледал на глупост, жестокости и безчовечие. Беше се опитвал да направи каквото може, но то никога не беше достатъчно. Оказал се безсилен пред злото, по принуда се обединяваше със силните на деня. Иначе не би оцелял. Още Мао би заповядал да го екзекутират, а след него положително би станал жертва на чистките, свързани с Бандата на четиримата.

Убеждението, че вече не може да изпитва никакви емоции, ставаше все по-силно. Ех, къде ли са сега синовете ми, въздъхна горчиво той. Трябва да ги върна, трябва да ги имам до себе си! В сравнение с тях дори Китай вече не означава нищо за мен!

В помещението се разнесе мелодичен звън и Зи-лин с въздишка стана на крака. Пристъпи към стенния панел, щракна един ключ и започна процедурата по обезопасяването на линията.

После набра номера на контролния код и зачака. Насреща го повториха без секунда колебание.

— Слушам — произнесе в мембраната Зи-лин.

— Аз съм… — гласът насреща заглъхна и Зи-лин застана нащрек.

— Кой е? Какво има?

— Не зная — долетя някъде отдалеч гласът на Ничиреншу. — Нещо се промени…

— В Хонконг?

— В мен…

— Изясни се — нареди Зи-лин с безстрастния глас на ръководител, но сърцето му се сви.

— Как? Никога не съм бил обучаван да анализирам собствените си чувства…

— Мисля, че сторих това още когато те изтръгнах от контрола на майка ти.

— Чудя се дали това е достатъчно…

— Не те разбирам.

— Искам… — гласът заглъхна, замести го пукотът в ефира. — Искам да сложа край на всичко това…

— На кое?

— На заповедите, на дисциплината, на ролята си на винтче в огромната машина на „юн-хюн“…

— Какво говориш?! Това е невъзможно! Имаш ли представа какво трябваше да сторя, за да те превърна в неудържима съблазън за Даниела Воркута? Чрез теб бях в течение на всичките й операции. Вече знам дори за връзката й с Химера — съветския шпионин в Агенцията! Именно по тази причина ти наредих да отвлечеш Мариана Мейрък и късчето „фу“, да ги отдалечиш максимално от Хонконг! Именно Химера е открил по някакъв начин истината за „фу“ и е изпратил наказателен взвод за ликвидирането на Мариана Мейрък!

— Даниела Воркута играе първостепенна роля в изпълнението на „юн-хюн“, макар да няма никаква представа за това. Вече е очистила генерал Карпов, а доколкото я познавам скоро ще намери начин и за отстраняването на Юри Лантин. Стане ли това, ние ще можем да действаме на спокойствие. Лантин е най-опасният ни враг в Русия. Именно той изпрати екипа убийци в Тцуруги. Именно той тласка Китай към военна конфронтация с Русия, убеден в нашето поражение…

— Сега ме слушай внимателно. Аз те спасих от нихилизма и анархията на младостта и по този начин затвърдих действието на „юн-хюн“ — Кръга на доброто… Без него само Буда знае какво би станало с теб. Помисли си, не обръщай гръб на дълга!

— Имам дълг и към себе си — промълви Ничиреншу. — Напоследък постоянно мисля за него… Съпругата на Джейк Мейрък ми даде един доста горчив урок…

— Трябва да ме слушаш! — повиши тон Зи-лин.

— Искам да разполагам с живота си! — простена Ничиреншу. В гласа му имаше такава мъка, че Зи-лин замръзна. — Искам го и ще го получа!

После връзката прекъсна. Просто ей така. Както прекъсва връзката между баща и син, които не се познават…

Треперещата ръка на Зи-лин остави слушалката и изключи предавателя. „Юн-хюн“… Петдесет години на планиране и завоалирани действия… Огромната саможертва в името на една-единствена цел: да се превърне в Джиан.

Искам да разполагам с живота си!

Вопъл в нощта. Проява на онези дълбоки емоции, които напоследък разтърсваха душата на самия Зи-лин. Искаше да се изправи лице в лице със своите синове, да им покаже, че е жив. Да ги увери в обичта си, да ги накара да повярват, че винаги ги е обичал, дори когато умишлено ги бе изоставил… Силата на това желание беше огромна, мършавото му тяло сякаш беше прорязано от електрически ток.

Седеше на мястото си, разтърсен от силата на емоциите. Какво значение имат отминалите години? Какво от това, че е станал Джиан? Беше изгубил синовете си, едва сега си даде сметка, че всичко останало в живота му е било незначителна подробност…

Изведнъж усети вкус на пепел в устата си, изведнъж видя безполезността на всичките си дългогодишни усилия. Изпита отвращение от себе си. Превърнал се в Джиан, той беше загърбил всичко човешко. От години не се беше смял или плакал, нищо не беше в състояние да го развълнува. Беше живял във вакуум, единственото важно нещо на света беше реализацията на „юн-хюн“. Подобно на велик пълководец, той беше престанал да мисли за болките и страданията на своите войници, единствено победата имаше значение. Наблягаше на страха в душите им, защото само чрез него беше в състояние да ги манипулира. В името на крайната цел. На Великата цел…

Искам да разполагам с живота си и ще го получа!

Синовете му са имали нужда от него, но той никога не е бил до тях. И ето ги резултатите. Самотен и отчаян, Ничиреншу вече рухваше. Една жена до него би му донесла известна утеха, но кой може да замени помощта на бащата?

Помогни ми, Буда, простена душата му. Какво да сторя?!

Най-сетне от очите му рукнаха сълзи. Бяха толкова горчиви, че прогориха кожата му като киселина.

През нощта телефоните винаги звънят силно като автомобилни клаксони. И тревожно. Може би защото хората, по подобие на опитните кучета на Павлов, са получили рефлекса нощно време да очакват единствено лоши новини.

Телефонът изтръгна Хенри Ундерман от обятията на дълбок и здрав сън. Той моментално се надигна и сграбчи слушалката, другата му ръка погали голото рамо на жена му, която се размърда под завивките.

— Няма нищо — успокоително прошепна той, прикрил мембраната с длан. — Децата спят, ти също трябва да спиш… — Изчака я да се отпусне и едва тогава отмести длан от слушалката. Децата им бяха в пубертета и жена му постоянно се тревожеше за тях.

— Да — промърмори в слушалката той.

— Танците в нощния клуб започнаха — информира го познат глас.

— Добре — отвърна Ундерман. — Най-късно след двадесет минути съм там. — Краката му вече търсеха пантофите до леглото.

Служителите на Агенцията използваха термина „нощен клуб“, когато искаха да идентифицират азиатския театър на шпионските действия. А „танци“ означаваше задача с изключителна спешност.

Шофирането през нощен Вашингтон винаги го връщаше към годините, прекарани в Париж. Това бяха градове, събрали в себе си властта на цели континенти. Градове на ослепителното сияние. В допълнение на това Вашингтон беше построен в класически европейски стил, съвсем като Париж. Всички главни булеварди започваха от внушителния Капитолийски хълм. Град, който лесно може да бъде защитен от евентуална вражеска атака. Така поне беше чувал Ундерман.

Париж имаше специално място в сърцето му. Там двамата с Марджъри прекараха медения си месец. Бедничко, на предварително платена екскурзия, но толкова можеше да си позволи. Особено след като категорично отказа пари от семейството й. Това беше без значение. Париж е град на влюбените, независимо от дебелината на портфейла им. Опита се да си представи как би изглеждал Роджър Донован на парижките булеварди, облечен в своите модни блузки, снежнобели панталони и правени по поръчка маратонки. Една абсурдно изкуствена американска реклама, нелепо стърчаща сред галското очарование.

Парижанките положително биха лудеели по него, докато рускините сто на сто ще хванат гората… Той си беше чиста реклама на Четвърти юли, откъдето и да го погледне човек…

Започна да преминава през охраната. Всички го познаваха по лице, но въпреки това искаха документите му. Това се повтори пет пъти и сърцето му се изпълни със задоволство.

На осемнадесетия етаж го посрещна младеж на име Роунс, който беше дежурен тази вечер. Ундерман лично го беше избрал сред най-талантливите студенти на Вашингтон.

— Какъв е проблемът?

Роунс не си направи труда да се извини за необичайния час, в който беше вдигнал шефа от леглото. Той знаеше задълженията си и ги изпълняваше безупречно.

— Компютърно повикване — кратко отвърна той.

— Шегуваш ли се? — стреснато го погледна Ундерман. — Нощният клуб не е включен в мрежата.

— Точно така, сър. Връзката беше осъществена чрез нашата хонконгска база. Оттам автоматично ни я прехвърлиха, използвайки компютъризираните кодове.

— Всички наши линии са кодирани, Роунс. Независимо дали са вътрешни или международни.

— Зная, сър, но тук става въпрос за ШАР.

„Шифрованата аграфична реч“ беше един особен код, измислен наскоро от Донован. Ундерман доста се учуди, когато го запознаха с наименованието, но после Донован търпеливо му разясни от какво идва то: „аграфия“ означаваше пълна неспособност за писане — една особена болест, която развиват някои индивиди. В основата на новия код лежаха звуците на говора, а не думите и сричките. Върху тази база се разработваше особена азбука, която след това преминаваше през допълнителна шифровка. Крайният резултат беше истински ад, с който можеше да се справи единствено главният компютър на Агенцията.

Донован предложи откритието си срамежливо и беше готов да го оттегли, но Ундерман и Беридиън незабавно оцениха достойнствата му и накараха по-младия си колега да го вкара в паметта на ГРП-3700.

В резултат Агенцията получи единствения шифър в света, който все още не беше разгадан от никого.

Ундерман се настани пред компютърния терминал, а Роунс дискретно се отдалечи. По неписано правило ШАР носеше етикета „строго секретно“, до него имаха право да прибягват само директорът и шефът на охраната.

Започна да набира личните си кодове за достъп, изчака задължителния надпис „Продължавайте“ в горния ъгъл на монитора, след това вкара кода на ШАР.

Огромната машина в подземията на Агенцията му отговори съвсем лаконично:

Обработка.

В стаята без прозорци беше горещо и Ундерман помоли дежурния офицер да усили климатичната инсталация.

Продължавайте.

Ундерман се зае с втория комплект секретни кодове за достъп.

Проверено и потвърдено: Отговорен за смъртта на трима души от личния състав на Агенцията в Хонконг през последните дванадесет часа: Джейк Мейрък. Моля потвърждение за нова квалификация в раздел „Смъртно опасни“. Очаквам заповед.

Думите тичаха по екрана като ледени капчици. Ундерман остана с чувството, че някой му е нанесъл силен удар в корема и не може да си поеме дъх. Погледна ръката си и механично отбеляза лекото й потрепване.

Как да издам тази заповед, запита се той.

Аз доведох Джейк в Агенцията, аз бях негов наставник и близък съветник. Следях за подготовката му от начало докрай, лично подбирах задачите му.

Но да убие трима служители! Това вече е прекалено! Ундерман тръсна глава и помисли за жена си и децата, кротко заспали в провинциалния им дом. Трябва да го върна на всяка цена, въздъхна той. Трябва да го спра! Този човек е полудял!

Аз отговарям за Джейк!

Приготви се да набере поредната група кодове, когато на екрана светна квадрат с надпис:

Спешно съобщение!

Господи, кой знае какво ново пристига! Ундерман трескаво изчисти екрана, начука „Продължавайте“ и прибави шифъра за достъп до топсекретна информация. След миг екранът се изпълни със сбити изречения:

Потвърждение на новините от Москва — източник „Червената роза“. За директор на Първо главно управление на КГБ е назначена генерал Даниела Воркута. Официално встъпване в длъжност след 48 часа. По все още непотвърдени слухове, генерал Воркута ще бъде избрана за първата жена — член на Политбюро. Край.

„Червената роза“ беше псевдоним на един от дълбоко законспирираните агенти на Беридиън в СССР.

— Господи Исусе Христе! — сподавено възкликна Ундерман.

Трябва веднага да се свържа с Аполо, помисли си той. На път за дома имаше една удобна телефонна кабина, до чиито услуги често прибягваше. Не обичаше да провежда секретни разговори в чертите на Вашингтон.

Изчисти екрана и набра кода на ШАР, изчака достъп и започна да пише съобщението си:

От Директора до базата Хонконг: Съобщението получено. Мейрък прехвърлен в група „Смъртно опасни“.

Изключи терминала и тежко се надигна. Край, съдбата на Джейк е решена. Сега ще го застрелят в момента, в който бъде засечен от наказателните екипи на Агенцията.

Какво можеше да стори Андрю Сойър, освен да предаде снимките на Достопочтения Чен? Беше измамен от най-близкия си помощник, но Питър Енг се явяваше и племенник на влиятелния Чен. Отдавна свикнал с китайските традиции, Сойър си даваше сметка, че кръвната връзка винаги е по-важна от бизнеса. Нямаше никакво значение колко тайни е откраднал Енг по време на службата си в „Сойър & синове“. Важна беше единствено родствената му връзка с Достопочтения Чен.

— Познавате ли мъжа с белега?

— Као Бялото око — кимна Достопочтения Чен. Лицето му беше намръщено и мрачно. — Гаден агент на шибаното КГБ!

— Всички са в един кюп — посочи Сойър. — Енг, Као и Блустоун.

— Никакви мерки ли не предприехте? — погледна го Достопочтения Чен.

— Веднага дойдох при вас — поклати глава Сойър. — Питър Енг е член на вашето семейство, не можех да постъпя по друг начин.

— Ясно — промърмори шанхаецът и потъна в мълчание. Очите му не слизаха от лицето на чуждестранния тайпан.

Намираха се в кабинета в къщата на Чен, разположена в един от най-добрите квартали на острова — Сай Йинг Пун.

Когато домакинът най-сетне проговори, темата вече беше съвсем различна.

— Чувам, че сте присъствал на призрачна сватба…

— За дъщеря ми Мики — кимна Сойър. — Умря едва на годинка и половина…

— Колко тъжно! Прекалено тежък товар за едно невръстно дете. Но след призрачната сватба духът й навярно е щастлив и спокоен…

— Дано…

Размениха си одобрителни погледи, сякаш усетили новата близост помежду си.

— Господин Сойър, разбирам съвсем ясно, че племенникът ми е причинил големи загуби на компанията ви…

Разговорът изведнъж навлезе в деликатната си фаза.

— Мисля, че моите загуби са дреболия в сравнение с разочарованието, което причинява на вас — внимателно отвърна Сойър.

— Оценявам загрижеността ви, но не мога да не мисля за загубите на „Сойър & синове“.

— Ще трябва известно време, преди да получим точна представа за тях — все така внимателно отвърна Сойър. Направи преднамерена пауза, после подхвърли: — Може би ще ми трябва помощ…

Очевидно Достопочтения Чен очакваше именно тези думи.

— Ще я получите — кимна той. — Достатъчно е само да я поискате.

— Много съм ви задължен — поклони се Андрю Сойър.

— Какво ще бъде наказанието? — погледна го в очите шанхаецът.

— Престъплението е във вреда на цял Хонконг, наказанието трябва да бъде на същото ниво. Поне така мисля аз…

— Означава ли това, че не желаете да уведомите Специалните части? — настойчиво попита Достопочтения Чен.

— Оставям вие да решите това — промълви Сойър й изведнъж усети сърцето си в гърлото. Рискът беше огромен.

Китаецът кимна с глава, обърна се на малките си крачета и заситни към бюрото. Постави при останалите снимката, която през цялото време беше държал в ръка. Огледа ги още веднъж, после премести погледа си към Сойър. Видя един открит човек с приятни черти, поне според разбиранията на китайците. За пръв път усети, че зад тези черти се крие искреността на приятел, готов да му помогне във всички начинания.

— Ето какво е моето решение, господин Сойър — промърмори той. — Нека китайците се погрижат за мършата в своето стадо. А тайпаните да мислят за хората като себе си.

Сойър пристъпи крачка напред и се поклони.

— Моите уважения, господин Чен. Ще ми позволите ли едно предложение?

— Разбира се.

— Нека заедно изпълним това наказание. По този начин бихме могли да поставим началото на много съвместни начинания, които биха били от полза и за двамата. Както в бизнеса, така и в личния ни живот…

Въпреки мъката, причинена от племенника му, Достопочтения Чен си позволи една тънка усмивка. Нека Буда ми е на помощ, помисли си той. Май двамата с този варварин сме си лика-прилика!

Главният офис на Чудесния Сун се намираше в една фабрика за играчки. Тук се произвеждаха миниатюрни кукли самураи от ярко оцветена пластмаса. Китайците обичат наситените цветове и никой не се смущаваше от факта, че те не отиват на подобни играчки.

Милиони ръце, крака и глави бяха подредени на високите рафтове, докато сабите и основите на куклите се държаха на друго място, по простата причина, че се монтират най-накрая.

Край дългите маси седяха еднакво облечени китайски момичета, всички без изключение съвсем млади — между тринадесет и шестнадесет години. Ръцете им сръчно сглобяваха бойците със свирепи лица, на главите си имаха бели забрадки. Широка гумена лента, наподобяваща конвейер, се движеше пред тях е такава скорост, че те просто нямаха право на грешки. Тук, а и в стотиците подобни фабрики, лесно биха могли да монтират модерни роботи, но човешкият труд в Кралската колония все още беше далеч по-евтин от внедряването на автоматизация.

Късо подстриган член на триадата посрещна Джейк на около стотина метра от входа на фабриката, кимна му да го последва и го поведе през цеховете.

Чудесния Сун го очакваше. Чаят се запарваше, златнозелените дракони близнаци с извити гърбове напрягаха златночервените си очи от олтара, изработен от камфорово дърво. Запалените ароматични пръчици насищаха тясното помещение с тежкото си ухание.

Върху прозорците имаше дървени решетки, слънчевата светлина проникваше на тесни, ослепително ярки ивици. В полумрака плуваха микроскопични прашинки пластмаса. Джейк от опит знаеше, че в тази стая осветлението се пали само нощем, но дори и тогава ъглите тънеха в теменужен мрак. Това се правеше с цел. Магьосникът „феи шуи“ на Сун беше казал, че драконите, обитаващи това място, предпочитат да живеят в полумрак. И Сун с удоволствие им осигури подходящите условия. Защото „Диех Луун“ — земните дракони, бяха лични закрилници на 489, той вярваше в тяхното съществуване с целия плам на дълбоко религиозната си душа. Отказваше да разговаря и прави бизнес с хора, които нямат връзка с „Диех Луун“, преди всяка делова среща се консултираше с „феи шуи“ относно качествата на бъдещите си партньори.

— А, господин Мейрък — вдигна глава той, когато Джейк влезе в кабинета.

Китайците нямат навика да се ръкуват, нито пък да демонстрират чувства при среща с приятели или врагове. Особено в случая, тъй като Чудесния Сун беше по-възрастен и по-мъдър от госта си.

Единственият признак на уважение беше поднасянето на чая, което домакинът свърши със собствените си ръце.

Джейк остана насаме с 489 — един сам по себе си доста необичаен факт. В Китай човек се научава да обръща внимание и на най-дребните емоции — така, както обитателите на пустинята обръщат внимание на всички водоизточници, дори и на най-незначителните.

Изпиха чая си в мълчание и с нескрито удоволствие. И за двамата този ритуал носеше нещо интимно, нещо дълбоко лично. Джейк знаеше, че в този миг 489 е мек и спокоен, с доста свален гард. Би могъл да го притисне, да получи от него обещания, до които в друга обстановка едва ли би се добрал. Но знаеше и друго — ще получи каквото иска и край. Отношенията му е този човек ще бъдат окончателно прекъснати. Доброто възпитание изискваше да запази мълчание, да се наслади в пълна степен на краткия и спокоен миг, да прояви уважение към домакина…

Между двамата съществуваше чувство на взаимно уважение, желязно и непоклатимо при всички обстоятелства и неочаквани обрати на съдбата. Именно това уважение излезе на преден план сега и те открито му се наслаждаваха.

Най-накрая видяха дъното на керамичната кана, покрито с набъбнали листенца чай. Чудесния Сун вдигна глава и простичко каза:

— Войната за заведенията и складовете приключи.

— Радвам се — отвърна Джейк. — Това означава край на безсмислените убийства.

Толкова. Джейк беше спазил дадената дума и получи съответното признание.

Седяха един срещу друг и се вслушваха в грохота на фабричните цехове. И двамата притежаваха силно излъчване, мрежата на духовната им енергия в средата на помещението беше по-здрава от стомана.

— Ничиреншу — промълви Чудесния Сун и с това сложи начало на разговора, от който се интересуваше Джейк.

— Искам да зная защо се среща с вас.

— Водим преговори, но по време на посещенията си в Хонконг той се среща и с други хора. Посетил е Достопочтения Чен, Акулата Тун — главатар на Хак Сам, триадата Чиу-чоу. Фактически се е видял с всички дракони…

— Поотделно, предполагам…

Забележката на Джейк беше подхвърлена небрежно, но Чудесния Сун доста помисли, преди да отговори:

— Той искаше друго, но след два неуспешни опита да организира среща на високо равнище беше принуден да предприеме своите обиколки… Задоволява ли ви този отговор?

— Среща на високо равнище?! — смаяно го изгледа Джейк. — Защо? Как?

489 сведе глава, на лицето му се изписа искрено учудване:

— Не сте ли информиран от своята приятелка?

— Коя приятелка?

— Другояче ли наричате жената край себе си?

— Блис?

Онзи кимна с глава.

— Какво общо с това има Блис?

— Скъпи господин Мейрък — меко промърмори Чудесния Сун. — Тя е важна фигура в „юн-хюн“, също като вас…

— Откъде знаете за „юн-хюн“?

— А вие как мислите? Аз също съм част от този кръг. Като Ничиреншу…

— Ничиреншу?! — Джейк имаше чувството, че земята се изплъзва изпод краката му. — Но той работи за руснаците!

— Не е точно така — леко се усмихна другият. — Руснаците вярват, че работи за тях, но на практика той е свързан преди всичко с „юн-хюн“…

— Аз дори не зная какво означава този „юн-хюн“!

— Не е моя работа да ви просвещавам.

— Но след всичко, което сторих за вас…

— Господин Мейрък, вие прекрасно знаете условията на нашата сделка. Нито едно от тях не е свързано с „юн-хюн“.

— Добре — предаде се е лека въздишка Джейк. — Нека се върнем на Ничиреншу. Каква е била целта на срещата между главатарите на триадата?

— Мисля, че това е очевидно. Да се обединят всички формирования в името на една обща цел.

— Ясно. „Юн-хюн“…

Чудесния Сун не каза нищо.

— Но как вие се съгласихте на това? — изрази учудването си Джейк. — Доколкото зная, драконите държат на своята пълна независимост.

— Независимостта е свързана с историята, господин Мейрък. Позволете ми да ви разкажа една случка, която произтича именно от историята. Един млад и буен човек се занимавал с контрабанда в устието на реката. Вършел го заедно с верен партньор. Познавали всяка педя от реките и каналите в околностите на Хонконг, тъй като това било жизнено необходимо за бизнеса им. Някои неща в Китай никога не се променят, вие положително знаете това. Едно от тях е търговията с маково семе. Контрабандата на опиум е била и си остава един от най-доходоносните бизнеси.

— По тази причина и конкуренцията била много силна. Буен и нетърпелив, младежът допуснал грешката да се предовери на част от хората, с които работел. Просто бил замаян от перспективите за бързо забогатяване. Доста по-късно разбрал, че колкото по-голяма е печалбата, толкова по-лесно се руши доверието между партньорите. Това било болезнен урок и той никога не го забравил…

— И тъй, един ден младежът и съдружникът му били нападнати. Това станало точно когато закупили необичайно голямо количество стока. Загинали четирима, самият младеж получил тежки рани. Съдружникът му го прибрал и започнал да го лекува, дори дума не споменал за изгубената пратка опиум. В знак на благодарност младежът решил да работи една година даром, за да компенсира поне част от загубите, които понесъл неговият благороден другар.

— Двамата бързо стъпили на крака, загубите били богато компенсирани. Но съдружникът се оказал наистина необикновен човек. Усетил, че е настъпило времето да се оттегли от бизнеса, той без колебание прехвърлил своята част в ръцете на младежа, който, между другото, вече не бил толкова буен и нетърпелив…

Чудесния Сун свали сакото си и го окачи на дървената закачалка в ъгъла. После започна да разкопчава ризата си. Разхлаби вратовръзката и оголи гърдите и част от рамото си. Кожата му беше прорязана от дълбоки белези.

— Както се досещате, нетърпеливият младеж бях аз — промърмори той и започна да се закопчава. — А съдружникът ми се казваше Тцун-Трите клетви… Именно той е драконът на юн-хюн… Свързани сме чрез бизнеса, а и чрез това, което чухте… — сви рамене и небрежно подхвърли: — Извинявам се, забравих, че вие вече знаете за неговото участие в „юн-хюн“.

— Как така зная? — учуди се Джейк.

— Не може да не знаете, господин Мейрък. Нали вашата приятелка Блис е негова дъщеря?

Войниците от личната гвардия на министър-председателя се появиха в канцеларията на Зи-лин точно в девет сутринта. Започнаха методична проверка, събраха цялата налична информация за Митре, Хонконг и тайния заговор.

Зи-лин запази пълно спокойствие, но Жанг Хуа, пристигнал заедно с войниците, беше бял като платно и видимо трепереше.

Обискът завърши. Командирът на екипа се изправи пред двамата, извади лист хартия и с безстрастен глас им прочете заповедта да се явят незабавно пред специален трибунал, свикан по настояване на министър-председателя. За неподчинение не можеше да става и дума.

Зи-лин събра някакви документи в куфарчето си и го подаде на Жанг Хуа. Двамата си размениха кратки и напрегнати погледи.

— Кураж, приятелю — тихо прошепна Зи-лин.

Бавно се спуснаха по стълбите и излязоха на улицата. Валеше дъжд, всичко наоколо беше посивяло.

Зи-лин сгуши глава в раменете си и влезе в паркираната пред входа кола. Остра болка проряза ставите му, той неволно изпъшка. Жанг Хуа се настани до него и постави куфарчето на коленете си. Пръстите му, свити около дръжката, бяха побелели от напрежение. Зи-лин ясно усещаше треперенето му. Прииска му се да успокои помощника си, но знаеше, че ги наблюдават. Командирът седна до тях, отпред до шофьора се настаниха още двама бойци. Вътре в себе си Зи-лин се усмихна на тези прекалени мерки за сигурност. Нима е толкова трудно да се приберат двама възрастни и уморени държавни служители?

Отметна глава към изкуствената материя на седалката и бавно затвори очи. Болка сковаваше тялото му. Беше му все по-трудно да я изолира и да върши ежедневната си работа. Съзнанието му изискваше все повече време, за да я заключи в желязна клетка, а след това да се върне към нормалните си функции.

Отвори очи и се огледа. Топлият летен дъжд се оплиташе в мрежата на болката, но това не му попречи да види познатите улици на своя Пекин. Обичаше този град, топлите чувства към него нахлуха в душата му и за миг изместиха всички усещания.

Спомни си как преди години го заведоха в Жо-кудиан, една местност на югозапад от града, където археолозите бяха открили останки от Пекинския човек. Беше го обзело дълбоко вълнение, приклекнал сред червеникавата глина на разкопките, той изпита и още нещо — може би гордост от факта, че населява една толкова древна земя…

Столетията с грохот се затъркаляха назад и той се завърна към зората на човешкото съществувание. Именно тук, на централния азиатски кръстопът, се бяха заселили предшествениците на съвременните хора. Прекосили реката Йондин и бързо оценили важното разположение на местността. На запад се издигали непристъпните планини, а на изток лежали гъсти, вековни гори… Отлично място за заселване. Така се родил градът, наречен по-късно Пекин…

По време на Междуособните войни, някъде между 403 и 221 година преди Новата ера, владетелят Джоу наричал града Джи. По-късно, завладян от династията Тан, той престанал да бъде погранична крепост. През 936 година бил включен в границите на Северната империя и получил името Танжин. Това сторили кхитаните — основатели на династията Киао.

В началото на XII век градът бил завладян от тюрките и те го прекръстили на Жонду — „централната столица“. Сто години по-късно паднал в ръцете на монголските племена и техният предводител Хублай го избрал за свой постоянен дом. Това станало през 1261 година и градът получил името Даду, което на монголски означава „великата столица“. По време на посещението на Марко Поло обаче името му било Камбалук — изопачена версия на монголската дума „ханбалик“, която в превод означава Ханският град. По това време жителите му вече били няколко десетки хиляди.

През 1368 година юаните били разбити от Джоу Юанжан, основателя на династията Мин. Той нарекъл града Бейпин, което означавало „северен мир“. Властта преминала в ръцете на един от синовете на Джоу, впоследствие получил прозвището Крал на юаните. Възкачил се на трона през 1403 година, той решил да премести столицата от Нанкин тук… Бейпин станал Пекин — „северната столица“.

При този владетел градът започнал да се оформя във вида, който е запазил и до днес. На север били издигнати нови крепостни стени, които обаче не включвали предградието Юан. На юг била построена землена дига, която през 1543 година била заменена от тухлена стена. Тя ограждала някогашния монголски квартал и така се получила особената, двойствена форма на града. Едната му част била във формата на квадрат, а другата — на правоъгълник.

Зи-лин извърна глава. Дъждът продължаваше да плющи по стъклата на лимузината, която фучеше по широките булеварди. Движение почти нямаше, тъй като бяха далеч от линиите на автобусите и тролеите.

О, колко обичаше всяка година от славната история на този град! Колко се гордееше с факта, че се е родил в Китай и има възможност да живее тук! Но бъдещето на страната беше свързано със Запада. Модерните западни технологии бяха отровните пипала на опасно чудовище, но без тях животът е немислим. Именно това прозрение накара Зи-лин да поеме по опасния път, който може би щеше да коства живота му. Сега си даде сметка, че решителният миг е настъпил. Или ще спаси дългогодишния си труд, или ще падне жертва на своите илюзии.

Лошото време беше превърнало резиденцията на министър-председателя в студен гроб, сякаш отворил се на дъното на океана. Във въздуха витаеше вековна влага, дървените мебели като че ли бяха намазани с лимонова киселина.

Помещението, в което влязоха, миришеше странно. Зи-лин изпита чувството, че отново е в Жо-кудиан, на мястото на археологическите разкопки. Сякаш времето беше спряло, сякаш нямаше никаква разлика между деня на погребението на онзи древен Пекински човек и днешния мрачен дъждовен ден, в който щеше да се реши съдбата на един от милионите му наследници.

Насочи се към дъното на залата, обграден от четиримата униформени, които го бяха арестували. Редом с него крачеше пребледнелият Жанг Хуа. Там, зад висока дървена банка, вече се беше настанил Ву Айпинг. Седеше на същия стол от резбовано дърво, който беше използвал при първата им конфронтация преди няколко седмици.

Министър-председателят заемаше обичайното си място в средата на широката заседателна маса. Върху лицето му лежеше маската на властта — онази особена паяжина от бръчки и хлътнатини, която превръща младежите в старци, а старците — в живи мумии.

Минаха покрай широко стенно огледало и Зи-лин не пропусна възможността да се огледа. Остана шокиран от това, което видя. Маската на министър-председателя беше и върху собственото му лице.

Любовта, която топлеше сърцето му по време на пътуването през Пекин, бързо се изпари. Сега усещаше единствено студените стени, ограждащи коридорите на властта. Коридори, по които се беше движил в продължение на десетилетия. Спомни си за безкрайно дългите мигове на очакване, търпеливо плетената мрежа от факти и обстоятелства, която в крайна сметка трябваше да му предостави реалната възможност за реализация на тайните планове. И ето, този момент най-сетне настъпи…

Въпреки всичко душата му се свиваше от болка по близките, които беше наранил и изоставил. Сърцето му се късаше от мъка при представата за сълзите върху измъчените им лица.

Накрая помисли и за синовете си. Копнееше да ги види край себе си, да надникне в чистите им очи, да попие слънчевата светлина от зениците им…

Седна, до него тежко се отпусна Жанг Хуа.

— Събрали сме се тук, за да изслушаме обвиненията срещу един от нашите най-уважавани министри — започна министър-председателят.

С ъгълчето на окото си Зи-лин забеляза подигравателната усмивка, изплувала върху лицето на Ву Айпинг. Това е мигът, който врагът ми чака от години, въздъхна в себе си той.

— Ву Айпинг, моля станете и се обърнете с лице към мен — добави министър-председателят.

— С удоволствие, другарю премиер — отвърна онзи и изпъна внушителната си фигура. В лявата си ръка стискаше навити на руло листове. Вероятно това са изобличителните факти, помисли си Зи-лин.

— Ши Зи-лин — извърна глава към него министър-председателят. — Поради напредналата възраст ви позволявам да останете седнал.

— Няма защо, другарю премиер — отвърна Зи-лин, потърси подкрепата на Жанг Хуа и тежко се изправи: — Все още не съм инвалид.

Премиерът кимна с глава и насочи погледа си някъде между двамата.

— Снощи получих комплект важни документи, донесе ги специален куриер — започна той и разлисти някакви книжа пред себе си. — Цяла нощ проверявах тяхната достоверност с помощта на своите съветници.

Ву Айпинг не успя да скрие тържествуващия блясък в очите си.

— Без съмнение всичко е наред, другарю премиер — побърза да промълви той.

— Да, разбира се.

Ву Айпинг доволно кимна с глава.

— Помощникът на Ши Зи-лин може да даде отговор на повечето от допълнителните въпроси, които бихте пожелали да зададете. — Извърна се към Зи-лин и злорадо добави: — От няколко месеца насам Жанг Хуа работи за мен.

— Ще потвърдите ли това изявление, Жанг Хуа? — тежко попита министър-председателят.

Зи-лин посрещна думите на Ву Айпинг с каменно спокойствие. Това очевидно ядоса врага му, който очакваше по-друга реакция.

Жанг Хуа стана на крака и се олюля. Пръстите му потрепнаха и неволно потърсиха опора в топлата и здрава длан на Зи-лин. Тялото му се стегна, гласът му беше висок и ясен:

— Отричам това твърдение!

— Какво?! — извика Ву Айпинг и заплашително пристъпи напред, но министър-председателят направи повелителен жест и го закова на място.

— Моля, Ши Зи-лин, хвърлете светлина върху този въпрос — нареди той.

— Ще направя всичко възможно, другарю премиер — отвърна Зи-лин, пое въздух и започна: — От известно време насам имах подозрението, че група министри от правителството провеждат политика, която противоречи както на личните ми възгледи, така и на официалната линия на държавата. Когато научих, че начело на тази група е Ву Айпинг, аз реших да му поставя капан и да ликвидирам заговорниците веднъж и завинаги.

— За тази цел прибягнах до услугите на своя помощник. С негово съгласие го въвлякох в една незаконна и неморална интимна връзка, която положително му е донесла дълбоки душевни страдания, тъй като министър Жанг Хуа е дълбоко морален човек и примерен съпруг. Положението му допълнително се утежни от факта, че поради дълбоката секретност на операцията той не можеше да сподели нищо дори с членовете на своето семейство.

— Заговорът беше опасен, но донесе успех. Изгарящ от желание да проникне в тайните ми, Ву Айпинг бързо откри съществуването на незаконната връзка на Жанг Хуа. Направи тайни снимки и започна да изнудва помощника ми. Искаше от него цялата поверителна информация, до която можеше да се добере…

— Излишно е да добавям, че Ву Айпинг получи това, което му подхвърлях аз, другарю премиер.

Ву Айпинг пребледня от гняв.

— Няма да търпя това! — изкрещя той. — Лъжите на този човек са…

— Тихо! — изрева министър-председателят. Понякога обичаше да дава воля на гласа си, просто за да напомни на околните кой командва парада. Обикновено говореше тихо и възпитано. Наведе се напред, реверите на куртката му опряха в дървената банка: — Не смейте да говорите, без да ви питат, другарю министър! Особено след като имам доказателства за огромните злоупотреби, които вие и вашите поддръжници сте извършили с валутните средства на страната!

— Всичко има обяснение, другарю премиер — промърмори с отчаяние в гласа Ву Айпинг. — Ясно се вижда, че парите са преведени на хонконгската компания „Файв стар пасифик“…

— О, да — поклати глава министър-председателят. — Зная всичко за тази ваша „Файв стар пасифик“! — Тонът, с който бяха казани тези думи, накара кръвта на Ву Айпинг да замръзне в жилите му. В този момент той си даде сметка, че животът му не струва пукната пара. Но как се получи това? Как?!

— Документите, които цяла нощ разглеждах с моите експерти, не бяха вашите оправдателни разписки, а пълно досие на действията ви, изготвено от другарите Зи-лин и Жанг Хуа. Те категорично доказват пряката ви намеса в действията на „Файв стар пасифик“ — компания, ръководена от сър Джон Блустоун, най-важния агент на КГБ в тази част на Азия.

— Руснаците?! — задавено извика Ву Айпинг. — Това е невъзможно! Презреният „гуай-лох“ е агент на Ши Зи-лин, който има тесни връзки с „Файв стар пасифик“!

— Напротив, другарю Ву! — твърдо отвърна министър-председателят. — Вие и вашите сподвижници сте замесени в контролираната от руснаците компания! Дванадесет милиона долара! Ще отречете ли превода на тази сума?

— Не, но…

— Ще отречете ли, че заговорът срещу другаря Ши е първата ви стъпка към завземане на цялата власт в страната?

— При цялото ми уважение трябва да кажа, че това не отговаря на истината…

— Напомням ви да говорите истината пред този трибунал, другарю Ву. В противен случай ще носите пълна отговорност за последиците.

— Протестирам! Моята вярност не подлежи на съмнение!

— Не споменавайте за вярност пред този съд! Вече нямате никакви права и привилегии. Ще бъдете изпратен в ареста на прокуратурата, където ще чакате решението на съдбата си!

— Това е ужасна грешка, другарю премиер! Вас са ви подвели!

— Почти ме подведоха, Ву Айпинг! Почти! Но благодарение усилията на другарите Зи-лин и Жанг Хуа вие паднахте в собствения си капан!

В този момент Жанг Хуа нададе сподавен вик, олюля се и падна по лице. Тялото му се разтърси от конвулсии.

— О, Буда! — пое си дъх Зи-лин и се отпусна на колене, въпреки пронизващата болка в ставите си. — Жанг Хуа! Жанг Хуа!

Министър-председателят направи знак на охраната и хората се втурнаха към падналия човек. Миг по-късно в залата се появи личният му лекар. Наведе се над неподвижното тяло и внимателно го обърна. В съзнанието на Зи-лин се врязаха всички детайли на тази проста операция — непознатият лекар докосва тялото на приятеля му с невероятна нежност, посивялото му лице бавно се обръща към високия таван на залата.

Лоша съдба, лоша съдба за него и приятеля му Жанг. Какво значение има победата над злото след единадесет години тежка борба? Нима може да тържествува, след като Жанг Хуа вече не може да сподели радостта му? Човекът, който знаеше какво е дълг и отдаде живота си за каузата на Зи-лин…

Това ли е геройската смърт, запита се неволно Зи-лин. Усети липсата на другаря си с остротата, с която човек усеща липсата на ампутиран крайник. Сега вече наистина е инвалид. Може би цял живот е бил такъв, по свой особен начин…

Не знаеше дали трябва да се опита да преодолее този океан от мъка. В съзнанието му изплуваха не само дългите години, прекарани в компанията на този мъж, но и мигове от раздялата му с Атена и Джейк, с Шен Ли и пеленачето, наречено по-късно Ничиреншу…

Скръбта му беше непоносима. Главата му клюмна, сърцето се качи в гърлото му.

Джос, тъпо си помисли той. Джос…

Но не бива да позволя това да се случи и на синовете ми!

— Страхувам се, че нищо не мога да направя — обади се лекарят и вдигна глава към премиера.

Това беше ненужно потвърждение на необратимото — онова, което Зи-лин усети още когато Жанг Хуа политна към пода. Лекарят се изправи пред министър-председателя като подсъдим пред състава на суров трибунал. — Сърцето му просто е престанало да бие… Подозирам наличието на масивен инфаркт на миокарда, но това може да се потвърди едва след аутопсията…

Министър-председателят се обърна към началника на охраната:

— Изведете Ву Айпинг! Не мога да гледам лицето му…

Ву Айпинг замаяно се подчини на знака на офицера. Очите му бяха изцъклени, краката му се влачеха като на болен човек.

Премиерът напусна мястото си зад банката. Беше дребен човек, доста по-нисък от съсухрения Зи-лин. Изправи се на крачка от проснатото тяло и мълчаливо загледа как Зи-лин държи главата на Жанг Хуа в скута си. Най-после въздъхна, наведе се и помогна на възрастния мъж да се изправи.

— Елате с мен, моля ви… Гласът му беше мек като кадифе.

Санитарите ги изчакаха да се отдалечат и качиха трупа в носилката.

— Това е тежка загуба, приятелю — промълви премиерът. — Но ние ще я понесем малко по-леко, тъй като планът ви успя. В момента се извършват арестите на останалите заговорници. Специални мерки ще бъдат взети по отношение на Генералния секретар и министъра на отбраната, тъй като тяхното положение е доста по-деликатно. В ръцете им все още е концентрирана огромна власт… Признавам, че преди да се запозная с фактите, които сте имали благоразумието да съберете, аз нямах никаква представа за мащабите на този ужасен заговор.

— Летяха на крилете на властта, но тези криле се оказаха книжни.

Премиерът мълчаливо кимна с глава. Това бяха неговите думи, произнесени при последната среща между двамата.

— Нещо като съвременните боксьори — въздъхна той. — Решени на всяка цена да постигнат победата и да свалят законното правителство на страната. Вие се оказахте прав, единствено благодарение на вашите усилия стана възможно да разкрием зловещите им планове. В този заговор участват далеч повече „верни“ другари, отколкото си представях… Вие още веднъж спасихте живота ми… Колко пъти трябва да го сторите, за да бъдете доволен?

— Моята работа е да бъда на вашите услуги, другарю премиер — поклати глава Зи-лин. — Всеки, който е решил да ви унищожи, първо ще трябва да се справи с мен. А това не е толкова лесно, изисква доста усилия…

— Всички пътища за Пекин минават през Ши Зи-лин — усмихна се премиерът и леко докосна рамото на стария си другар. — Това е така от доста време насам, нали? Животът изисква жертви…

— Страхувам се, че този път цената беше прекалено висока.

— Ще направим всичко, което е по силите ни. Жанг Хуа ще бъде честван като герой на революцията на специален митинг. Най-големият му син ще получи медала за…

— Моите уважения, другарю премиер — прекъсна го Зи-лин. — Но ще ви моля да няма никакви церемонии. Нека мъртвите почиват в мир.

— Но страната трябва да познава своите герои, Ши Зи-лин.

— Ние ги познаваме, другарю премиер. И според мен това е повече от достатъчно.

Намираха се в далечния край на Палатата на върховната хармония. Над главите им се издигаха дълги и тесни прозорци, наподобяващи кристални мечове.

— Как е болката? Все още ли ви измъчва?

Зи-лин само сви рамене. Имаше ли смисъл да отговаря?

Дъждовните капки продължаваха мрачната си песен върху стъклата.

— В крайна сметка на този свят остават най-простите неща — промълви министър-председателят. — Така ни учи Буда.

— Къде е мястото на Буда в нашето модерно общество? — изви вежди Зи-лин.

Върху лицето на премиера се появи тънка усмивка.

— Нали Буда беше този, който ви даваше кураж през всичките тези години? — Въпросът беше реторичен и Зи-лин благоразумно премълча. — Нима мислите, че не зная за вашите редовни поклонения в храма на Спящия Буда? И за дългите часове на медитация там?

— Това е в разрез с нашите догми — промълви Зи-лин.

— Вие сте в разрез с тях, Ши Зи-лин — поклати глава министър-председателят и сключи ръце зад гърба си. — Признавам обаче, че ви завиждам за съвършения покой, който постигате след медитациите във Вофози…

— Не е съвършен — въздъхна Зи-лин. — Усещам липсата на синовете си и никога няма да имам покой…

— Какво да сторим?

— Трябва да замина за Хонконг.

Настъпи тежка тишина, дъждът веднага направи опит да я запълни.

— Отдавна ли го планирате?

— Някои неща дори аз не мога да планирам, другарю премиер — криво се усмихна Зи-лин.

— Тогава заминавайте — погледна го премиерът. — Но какво ще стане? Отлично знаете, че нещата не могат да приключат там…

— Могат, ако го пожелае Буда…

Бяха далеч от чужди погледи, потънали в мъглата на вековете. В Китай миналото има способността да остава вечно живо.

— А ако не стане?

— Няма да се върна в Пекин и вие прекрасно го знаете — отвърна Зи-лин.

Премиерът въздъхна, стори му се, че всички духове на дедите им надават протяжен стон.

— Но какво ще правя без вас? — сподавено попита той, гласът му изглеждаше далечен и нереален, като призрачен плач.

— Вятърът ще продължава да лудее в планините, водите на Жълтата река ще бъдат все така пълноводни…

— Но какво ще прави Китай без вашите насоки? Всички тук все още сме деца, въпреки гордото ни твърдение, че сме единствената цивилизована нация на света… Или именно заради него.

— Проявяваме истинска кръвожадност, когато търсим корените на нашата цивилизация.

— Вършим това, което е необходимо.

— Това е най-суровата присъда срещу нашата политическа система — поклати глава Зи-лин.

— Може би — въздъхна премиерът. — Може би…

Зи-лин се чувстваше смъртно уморен. А дългото пътуване дори не беше започнало.

— Нашия най-яростен враг Юри Лантин вече го няма — промърмори той. — Също и генерал Карпов, създателя на операция „Лунен камък“…

Министър-председателят поклати глава:

— През цялото време сте бил прав по отношение на Даниела Воркута. Признавам, че имах доста резерви към вашия план, не допусках, че можем да проникнем толкова дълбоко в плановете на „гуай-лох“. И до днес нямам представа как успяхте да го сторите. Още повече, че тук става въпрос за жена…

— Лаотцъ учи, че човек трябва да използва другите в съответствие с личните им качества — отвърна Зи-лин. — Безполезни индивиди няма. Десетилетия наред изучавах механизмите на властта вътре и извън шпионския апарат на СССР, известен с печалното съкращение КГБ. Главната ми цел беше те да извършат всичко онова, което ние самите не сме способни да сторим. Създадох си подробна картотека, тя бързо прерасна в истински секретен архив. Именно в нея се натъкнах на Даниела Воркута. Оцених изключителните й умствени качества, отчетох и начините, по които гради кариерата си. Чисто женски и може би затова уникални за съветската система начини…

— Но аз все още не мога да проумея как я доведохте до идеята да отстрани най-опасните ни врагове — Юри Лантин и Анатолий Карпов — отбеляза министър-председателят, произнасяйки с труд чуждестранните имена.

— В това отношение нямам никакви заслуги — поклати глава Зи-лин. — Просто отчетох обстоятелствата и направих опит да предвидя хода на събитията. После ги подхвърлих на Воркута посредством определени разузнавателни канали. Огънчето си беше там и чакаше някой да го разпали. Благодаря на Буда, че генерал Воркута е жена със силен дух и неукротима амбиция. Тя се оказа и великолепна актриса. Да, точно така — великолепна актриса. Моята задача беше просто да я поставя на сцената…

— Но го сторихте по неповторим начин, Ши Зи-лин — усмихна се премиерът. — Единствено вие предвидихте докъде ще стигнат амбициите на тази жена и осигурихте победата ни направо от въздуха. Едва сега разбирам какво означава терминът „да откраднеш светлината“…

— Изпълних дълга си, другарю премиер — тихо отвърна Зи-лин. Мислите му все още бяха насочени към мъртвия Жанг Хуа, похвалите му се струваха крайно неуместни.

— Вие върнахте величието на Тао — тръсна глава министър-председателят. — Операция „Лунен камък“ висеше като Дамоклев меч над главите ни, пречеше ни да вземем твърди мерки по отношение на заговора в собствените ни редици. Много съм доволен, че тази заплаха вече не съществува.

— Може би скоро ще се страхуваме от Даниела Воркута по същия начин, по който се страхувахме от двамата отстранени руснаци — предупреди Зи-лин. — Въпреки че направих всичко възможно да я убедя да търси слабостта ни в Хонконг, въпреки че контролираме цялата й шпионска мрежа там. Човек никога не знае какво ще роди главата на жена с нейните амбиции за власт. Слава Богу, скоро ще имаме „Кам Сан“. Засега неговата тайна е гарантирана, но не е далеч времето, когато ще позволим на приятели и врагове да хвърлят едно око на това наше велико творение. При това без нито за миг да забравяме кървавото си минало… Защото крайната цел на „Кам Сан“ е да го притежаваме, а не да го използваме…

— В това отношение Юри Лантин и Ву Айпинг са като родни братя. И двамата се стремяха към конфронтация. Единият, за да докаже нашата слабост, а другият — нашето превъзходство…

— Но ние с вас знаем, че бъдещето на Китай минава през друг път, другарю премиер — поклати глава Зи-лин. — Единственият ни път. И той се нарича Хонконг… — Обърна се и добави: — Време е да тръгвам.

— Разбира се, бях забравил — кимна другият и посегна да стисне ръката му. — Ще се видим след завръщането ви.

— Може би ще видите други хора — погледна го в очите Зи-лин.

— Наистина ли мислите, че това ще бъде разумно?

Премиерът помълча, после извърна очи. Не можеше да понесе блестящия поглед на възрастния мъж, огромната духовна сила, която се криеше зад него. Когато отново проговори, гласът му приличаше на шепот:

— Приемам вашата преценка, Джиан…

Джейк и Блис стояха неподвижно и наблюдаваха околността. Все още се намираха в близост с фабриката за играчки. Той не пророни нито дума, вече два часа помежду им цареше пълно мълчание.

— Изобщо не зная какво правим тук — прошепна притеснено Блис.

Джейк не отговори, очите му продължаваха да следят входа на фабриката. След срещата с Чудесния Сун, той си направи труда да разгледа подробно всички кътчета на промишления обект. Натикана между стените на съседните предприятия, фабриката имаше само един вход и изход — този, през който двамата неотдавна бяха минали. Задната част опираше в сляп калкан на висока жилищна сграда.

— Джейк?

Три момичета излязоха през вратата. Косите им блестяха на светлината на уличните лампи, освободени от памучните забрадки.

— Какво има, Джейк?

— Защо не ми каза, че Тцун-Трите клетви е твой баща?

— Първо, защото не си ме питал. И второ, защото не ми е истински баща. Осиновил ме е като невръстно дете, а истинските си родители изобщо не познавам. Тцун каза, че съм родена в Бирма, където по онова време се намирала майка ми — главата й се извърна, очите й пробягаха по мълчаливия му профил. — Защо питаш? Важно ли е това?

— Мисля, че е важно — замислено отвърна той. — Особено, след като разбрах, че Тцун-Трите клетви драконът на „юн-хюн“…

Блис се стресна и той за пръв път отмести очи от входа на фабриката.

— Кой ти каза това? — тихо попита тя.

— Чудесния Сун.

— Той греши.

— Така ли?

Тя усети нарастващото напрежение във въздуха и неловко извърна глава.

— Нека не разговаряме по този начин. Става ми тежко…

— Съжалявам — подигравателно я погледна Джейк. — Но я се постави на мое място. Обеща да ми кажеш всичко, но продължаваш да мълчиш…

— Не научих нищо от Дейвид Ох — простичко отвърна тя. — Каза само „хуо иян“ и толкова. Не зная какво означава това, ти също… Може би е пълна безсмислица.

— Не съм ти дал гаранции, че ще научиш нещо — раздразнено отвърна Джейк и Блис неволно потръпна от могъщата вълна на гнева, който се надигаше в душата му. — Ти настоя да дойдеш на тази среща, а аз приех… Толкоз!

— Все още не си готов да чуеш истината — промълви тя и почти прехапа език. Господи, не трябваше да казвам това!

Лицето на Джейк потъмня от приток на кръв, Блис изтръпна.

— Не съм готов, така ли? — прогърмя той. — Кой реши това? Баща ти — драконът на „юн-хюн“?

Блис разбра, че няма избор и ще трябва да му разкрие всичко.

— Да, драконът на „юн-хюн“ — отвърна тя. — Но той не ми е баща.

— Кой е тогава?

Тя си пое дъх и решително тръсна глава:

— Твоят баща, Джейк. Ши Зи-лин.

Думите й звъннаха в съзнанието му като тежка камбана и изведнъж се оказаха лишени от смисъл.

Замръзнал от изненада, Джейк почти изпусна появата на Чудесния Сун. 489 излизаше от входа, заобиколен от трима телохранители.

— Моят баща…

— Защо сме тук, Джейк?

— Баща ми е жив? Но как така? Защо не се е свързал с мен?

— Той е Ши Зи-лин, Джейк. Ши Зи-лин. Как според теб щяха да реагират в Агенцията, ако знаеха, че баща ти е един от най-силните министри в правителството на Китай?

— Буда, той е жив!

В душата на Джейк се блъскаха смайване, възторг и страх. Баща му е жив! Колко отдавна се чувстваше изоставен в живота, колко отдавна! Отчасти сам беше виновен за това, тъй като съзнателно отблъскваше обичта на жените около себе си. Защо? Нима това беше подсъзнателна реакция на сирачето, осиновено от семейство Мейрък по силата на обикновеното човешко състрадание? Нима се беше примирил със съдбата на самотник, без роднини, без близки хора?

Парченцето „фу“ изведнъж започна да пари кожата на бедрото му, превърнало се в тлеещ въглен. То принадлежеше на Ничиреншу, но източникът беше един и същ. Именно този източник върна баща му от царството на смъртта…

Баща ми, баща ми, баща ми… Опиваше се от тази дума, звученето й се превърна в най-прекрасната мелодия на света.

Баща му е жив. Баща му е един от най-авторитетните министри в Пекин. Приятел ли го правеше този факт? Или заклет враг? А какъв беше самият Джейк? Блис е участничка в „юн-хюн“, според нейните твърдения и той е такъв… Но нали „юн-хюн“ е операция на комунистически Китай? Нима по неволя ще работи за тях? И докога?

Нещата взеха наистина невероятен обрат. Той и Ничиреншу, смъртни врагове, работеха за една и съща кауза. Волно или неволно, това нямаше значение. А тази кауза беше каузата на китайските комунисти!

В какво се превръщам, запита се Джейк. В пионка от една гигантска игра на „уей ки“? А Мариана, Дейвид Ох? За какво умряха? Ще разбера ли някога това?

В момента знаеше само едно — не разбираше абсолютно нищо.

— Чудесния Сун…

Джейк рязко се изтръгна от последиците на шока:

— Какво?

— Заради него ли сме на пост?

Джейк проследи погледа на Блис и видя 489, обграден от бодигардовете.

— Да — кратко отвърна той. После безшумно се раздвижи. Блис го последва, безплътна като сянка. — Чудесния Сун ще ме отведе при Ничиреншу.

Даниела пропусна два поредни сеанса за връзка с Химера, но това се дължеше на инцидента с Лантин. Беше прекалено заета с прегледа на секретните му документи, за да мисли за други неща. Прекъсна работата си само когато й се наложи да отговаря на въпросите на жадните за кръв служители на КГБ, разследващи тайнствената смърт на другаря Лантин. Вече бяха открили бележката, която тя лично начука на пишещата машина в апартамента му. В нея се описваше загрижеността на Лантин за рязкото влошаване на психическото здраве на Карпов, признанието му, че операция „Лунен камък“ е била създадена и ръководена от един луд и това е нанесло непоправими вреди на Съветския съюз. Лантин пишеше:

Едва сега, аз си давам сметка, че операция „Лунен камък“ ни е приближила на косъм от ядрената война. Не мога да живея повече с тази мисъл.

Отдолу се мъдреше великолепно подправеният му подпис, Даниела изпитваше истинска гордост от умението, което беше проявила.

С това нещата приключиха. Хрътките на КГБ се оказаха пълни тъпаци и тя никак не се изненада от този факт. Но дори да бяха умни и проницателни като Лантин, те пак не биха я заподозрели. Комплектът документи, които им предостави, моментално ги накара да налапат въдицата. Отровени от идеологизираната бюрокрация, умовете им действаха само в една определена посока.

Даниела остана учудена не толкова от изобилието на интимни подробности от живота на висшите партийни и държавни функционери, колкото от систематичността, с която ги беше събирал Лантин. Те, естествено, фигурираха в истинските му архиви…

Моментално схвана на какво се дължи неограничената власт на Юри Лантин и побърза да заеме празното място, освободило се след неговата смърт. А също и след смъртта на генерал Анатолий Карпов. Умът й действаше на високи обороти, а информацията на Лантин беше от такова естество, че нещата моментално потръгнаха.

Всичко това обаче й отне време. Изминаха няколко дни, преди да установи връзка с Химера. И веднага изпита горчиво съжаление от този факт.

Химера й предостави изключително важна информация за проекта „Кам Сан“. В крайна сметка се оказа, че централата съвсем няма за цел обезсоляването на морската вода, а нещо далеч по-важно и далеч по-страшно…

— Обектът е военен, в това вече няма никакво съмнение — бръмчеше в ухото й електронният глас на Химера. — Все още нямаме представа какви точно ще бъдат функциите му, затова препоръчвам активни мероприятия в тази посока.

Да, кимна в себе си Даниела, прекъснала връзката далеч преди фаталните деветдесет секунди. Мерки наистина трябва да бъдат взети.

Няколко часа по-късно вече беше в леглото. Доволно въздъхна, изпитваща двойно удоволствие от отстраняването на Лантин. Безумната операция „Лунен камък“ тежеше като воденичен камък на шията й, още утре ще я прекрати. Същата съдба очаква и марионетната война на виетнамците в пограничните райони на Китай.

През цялото време бях права, рече си тя. Ключът се намира в Хонконг и винаги е бил там. Сега вече здраво съм стъпила в Кралската колония. Там, където отдавна мечтаех да бъда…

Помисли си за опасността, спотайваща се като отровна змия в утробата на „Кам Сан“, сърцето й неволно потръпна. Беше единственият човек на този свят, който си даваше сметка с каква огромна опасност се е разминало човечеството. Но Лантин и Карпов отидоха в небитието, звярът в „Кам Сан“ задряма…

Даниела беше твърдо решена да направи всичко възможно този звяр да не се събуди никога.

Мазната вода лениво се плискаше край дебелите дървени стълбове. Плаващият град на Хака поскърцваше в нощта. Оттатък струпаните една до друга джонки водата се оцветяваше в алено, жълто и зелено, двигателите на огромния джъмбо тихо боботеха. По ярко осветените му палуби се виждаха самотни фигурки на закъснели туристи.

Тцун-Трите клетви се изправи на носа на джонката си. Току-що беше изкачил тясната стълбичка към палубата, напуснал кабината спалня, където се беше любил с Неон Чоу. Тя го помоли да остане до нея, залепила влажното си бедро до тялото му, излъчваща топлината на току-що отминалия секс. Той се подчини, изчака дишането й да стане дълбоко и равно, после бавно се надигна и тръгна да се изкачва към палубата.

Насочи поглед към средата на кораба. Под централната мачта седяха три-четири от децата му, оправяха рибарските мрежи и тихо разговаряха.

Добри деца, въздъхна в себе си той. Не искам да изгубя нито едно от тях. Извърна глава, за да прикрие овлажнелите си очи. Нека духът на Белия тигър ме закриля, но това не ме прави егоист! А просто любящ баща…

Усети леко разклащане и разбра, че някой се качва на борда. Извърна глава й видя тъмния силует, който се приближаваше към него. Позна го по походката.

— Опасно е да идваш тук — прошепна той, когато силуетът се приближи.

— Прецених, че едва ли ще е удобно за теб да се видим на определеното място — отвърна новодошлият. — Затова предпочетох да дойда тук.

— Той идва — промълви Тцун-Трите клетви. — След всичките тези години най-сетне напуска Пекин.

— Не мога да повярвам, че брат ни ще направи подобно нещо — поклати глава другият.

— Утре ще се сложи край на „юн-хюн“, или поне на тази част от него, която познаваме ние…

Силуетът помръдна, шарените светлини от джъмбото се плъзнаха по лицето му.

— Това означава, че всички части на „фу“ най-сетне ще се съберат — посочи Т. И. Чун. — И търговската война трябва да бъде прекратена.

— Петдесет години преследваме тази цел — разпалено отвърна Тцун-Трите клетви. — Войната беше необходима, иначе другите тайпани щяха да ни заподозрат в заговор. Без нея никога не бих създал „Пак Ханмин“, а сър Джон Блустоун не би станал твой партньор. Никога нямаше да купим толкова много компании: складовете „Тан Шан“, танкерите на Донели и Тун, „Саут чайна електроникс“, металургичните заводи „Фан Ман“. Всички наблюдаваха битката между нас и това ни даде възможност да сложим ръка на допълнителните ресурси, необходими за „юн-хюн“…

— Сега трябва да намерим отговор на един последен въпрос: какво ще стане, след като се съберат всички части на „фу“? Аз нямам този отговор и от това следва, че „юн-хюн“ все още не е завършен…

— Кой притежава четвъртата част на „фу“?

— Утре ще разберем, това е последната тайна на големия ни брат. Но отсега е ясно, че трябва да притежаваме всичките части, иначе нямаме нищо…

Т. И. Чун насочи поглед към морето, лицето му беше тъжно.

— Нищо — повтори след брат си той. — Това е съвсем непосредствена опасност… А виж до какво ни доведе „юн-хюн“!

— От години живеем разделени, никой не знае за кръвната ни връзка, не можем нито да я демонстрираме, нито да сближим своите семейства! Вместо това ти излагаш осиновената си дъщеря на смъртна опасност, а аз съм принуден да живея в компанията на усойница като Блустоун!

Тцун-Трите клетви тежко въздъхна.

— Ако не знаехме какво значи дълг, едва ли щяхме да се различаваме по нещо от презрения „гуай-лох“ — мрачно промълви той.

Т. И. Чун извърна глава и се изплю зад борда.

— Трябва да ти призная, че понякога страшно много ми се иска да бъда варварин — промърмори той.

— Нека забравим проблемите си — усмихна се леко Тцун. — Нека се радваме, че големият ни брат е победил враговете си в Пекин. Това означава, че „юн-хюн“ ще изпълни своето предназначение, че ти и аз заедно с останалите жители на Хонконг можем да въздъхнем с облекчение. В противен случай бяхме обречени, въпреки петдесетгодишната отсрочка, която успя да постигне брат ни… Битката не е приключила. Убеден съм, че на север има и други, които желаят да видят прекрасния ни град под комунистическо управление.

Т. И. Чун пристъпи към брат си, раменете им леко се докоснаха.

— Трябва да го пазим добре, докато е тук — промълви той. — Както от драконите, така и от шибаните представители на властта. Разкрият ли истинската му самоличност, всичко пропада. Петдесетгодишният му труд отива по дяволите!

— Прав си, сигурността му е най-важното нещо за нас. Нашият по-стар брат е икона, скъпоценен кехлибар… Той вече не е човек. И ти си прав, като казваш, че детската му мечта се е превърнала в действителност. Той наистина е Небесният пазител на Китай!

Сгушена в тунела на стълбичката, Неон Чоу с мъка потискаше възбудата си. Усети появата на непознатия гост и тихо тръгна към палубата. Позна Т. И. Чун, в очите й се появи смайване. Неволно се запита какво прави тук най-големият враг на Тцун-Трите клетви. Минута по-късно вече знаеше всичко.

Буда да ми е на помощ, въздъхна в себе си тя. Кой би допуснал, че Тцун-Трите клетви и Т. И. Чун са родни братя?!

Тази информация е безценна!

Три часа преди това, веднага след като стана ясно, че Питър Енг няма да дойде на уговорената със сър Блустоун среща, тя получи своите заповеди. Даниела правилно беше казала на Юри Лантин, че нейната хонконгска мрежа е двойно и тройно осигурена.

Неон Чоу си спомни как преди няколко седмици изпрати първото си кодирано съобщение. Направи го точно според инструкциите: първо набра номера, който помнеше наизуст, после пусна плика в определената за целта пощенска кутия.

Още преди месеци чу как Тцун-Трите клетви и Блис разговарят за някакво „фу“. Неон Чоу знаеше какво значи „фу“, но не можеше да определи мястото му в съвременния свят. Седмица по-късно видя как Тцун напуска джонката си, минава по тясна въжена стълбичка и се прехвърля на малка лодка.

Укроти любопитството си и се въоръжи с търпение. Скоро научи всичко, което й беше необходимо. Той напускаше джонката си два пъти седмично, винаги в безлунни нощи. Неон Чоу реши да го проследи само веднъж, тъй като рисковете бяха огромни.

Но веднъж се оказа достатъчно. Видя с очите си радиопредавателя, чу всяка дума от посланието му на мандаринско наречие. Малко бяха диалектите, които Неон Чоу не разбираше, и това беше едно от най-ценните й качества като агент.

„Фу“. Тцун-Трите клетви и неизвестният му партньор говореха за „фу“. Говореха още за власт. Огромна власт, която с помощта на „фу“ би принудила Хонконг да легне в краката им.

Същата нощ тя набра номера и каза една-единствена дума в слушалката: Митре. На сутринта рапортът й вече беше в пощенската кутия.

Неон Чоу живееше в безличен, лишен от контакти свят. Често се питаше какво е станало със съобщението й. В моменти на особено силна депресия имаше чувството, че никой не го е прочел. Нямаше начин да разбере дали откритието й има някаква стойност, или отдавна е захвърлено на боклука.

Това беше една от странностите на света, в който живееше.

Беше трудно да не правят нищо и само да наблюдават. Но това беше част от играта. Преди осем часа беше нощ, двамата с Блис се намираха край фабриката за играчки.

Взеха кола под наем и проследиха Чудесния Сун до вилата му на Пийк Гап роуд. Мястото се намираше в средата на Хонконг, на равно разстояние от Абърдийн и Централния квартал.

Чудесния Сун се прибра, никой не влезе след него. Никой не излезе. Това беше странно. Драконите на триадите обичат нощния живот в Колонията.

Джейк сподели подозренията си с Блис и тя кимна:

— Нещо става…

— Може би нещо като среща на високо равнище между главатарите?

— Не — поклати глава Блис. — Положително биха се избили.

— Освен ако Ничиреншу не им предложи убедителна причина да не го правят…

— Но защо биха го изслушали? Той е японец, а тук всички мразят японците.

Джейк си спомни за архивите на Микио, които сочеха, че Ничиреншу е бил едва на година, когато е емигрирал в Япония заедно с майка си. Но къде е роден? Защо китайците биха се вслушали в думите му? Освен ако…

— Ами ако се окаже, че е китаец?

— Какво? — смаяно го погледна Блис.

— Само при това положение общата среща на главатарите придобива някакъв смисъл.

— Чувала съм, че майка му е японка.

— Наистина е така — кимна замислено Джейк. — Но дали е била истинската му майка? Дори това да е вярно, остава възможността баща му да е китаец…

— Той не е японец, не е и китаец… Това означава, че ще го мразят още повече.

— Това не е задължително. Участва в „юн-хюн“ и това автоматически го прави агент на комунистически Китай, а не на руснаците. Играе двойна игра, при това дяволски добре…

— Имам чувството, че баща ми не би позволил на драконите да разберат кой движи нещата около „юн-хюн“. Чудесния Сун е твърдо убеден, че главен дракон на заговора е Тцун-Трите клетви. Според мен и останалите главатари са на същото мнение…

— Това не променя ролята на Ничиреншу, а дори й придава международен оттенък. Как според теб ще реагират драконите, когато разберат, че най-важният съветски агент работи заедно с тях?

— Несъмнено ще бъдат изкушени да влязат в играта — призна Блис. — Въпреки враждата помежду си.

— Точно така — кимна Джейк, замисли се за момент, после попита: — Кой още участва в „юн-хюн“?

— Не зная.

— Наистина ли? — погледна я в очите той.

— Наистина.

— Добре.

Над главите им се плъзна тежък, осветен от луната облак. Суеверните лесно биха го приели за дракон, свит на застрашително кълбо.

— Джейк — промълви тя. — Имам чувството, че пропускаме да си кажем хиляди неща… Времето лети толкова бързо! Понякога съм убедена, че си с вързани ръце… Това говори ли ти нещо?

Той отправи поглед в нощта и замълча. Но Блис ясно усети вълнението му. Кога ли ще успее да го накара да изхвърли отровата, напластила се в душата му? Каква е тази мрачна тайна, която отказва да сподели?

Той ще се самоунищожи, сепнато си рече тя. При това много скоро, в някой от следващите дни. Трябва да направя нещо, за да му попреча! Спомни си стихчето, което й рецитираше Фо Саан в мигове на душевни терзания. Дали е вършил същото и с Джейк? Реши да опита:

Писъкът на чучулигата отекна в дълбоката пропаст…

После настъпи тишина…

Джейк се намести върху камъка и кимна с глава:

— Помня това стихче. Отдавна бях забравил неговото значение…

Блис усети затоплянето в душата му, чувството беше толкова осезаемо, сякаш сама го изпитваше. Стисна устни и замълча.

Джейк почака, докато самообладанието му се възвърна, после тихо започна:

— Знаеш, че два пъти съм се женил… Първия път бях много млад, може би затова отдавах цялото си внимание на Агенцията. А Тин беше още по-млада. Разбираше всичко, с изключение на едно — защо никога не съм до нея…

— По-късно осъзнах, че за младите бракът е лишен от смисъл. Когато човек все още търси ключа към собствената си душа, той не може да поема отговорност за друг човек, за други хора…

Замълча, езикът му механично навлажни сухите устни. Имаше чувството, че устата му е пълна с памук.

Стегна волята си и започна, да диша дълбоко, с пълни гърди.

— Тогава бях глупав, Блис. Исках да имам всичко: съпруга и семейство, пълноценен живот в Агенцията. Това просто беше изключено…

— Тин беше Чиу-чоу, но добре познаваше обичаите на „гуай-лох“. Роди ни се дъщеря. Колкото повече растеше Лан, толкова по-непреодолими ставаха противоречията между Тин и мен. Това носеше страдания и за двама ни, особено за мен…

— Естествено, Лан стана свидетел на скандалите помежду ни, на търканията в семейството. Но тя беше дете и не можеше да разбере, че моите отсъствия нямат нищо общо с обичта ми към нея.

— Стана раздразнителна и избухлива, неизбежното скоро се случи: избяга от дома. Това, разбира се стана в Хонконг. Лесно откри дивата анархия, сред която бях израснал и аз. И я превърна в своя…

— Триадите я отхвърлиха с обиди и подигравки. Беше само на дванадесет, при това момиче… Освен това в жилите й течеше кръвта на „гуай-лох“. Всичко това я принуди да потъне още по-дълбоко.

— Преди около три години ме изпратиха на важна секретна мисия. Едно малко селце край река Сумчун. Нещата обаче се развиха зле, много зле… Вероятно бяхме предадени. Влязохме в неравен бой…

Колкото повече приближаваше до същността на проблема, толкова по-кратки и накъсани ставаха изреченията му. Започна да диша на пресекулки, по лицето му плъзнаха вадички пот.

— Някъде в разгара на боя всичко ми стана ясно. Всички операции на врага носят определен почерк. В зависимост от този, който ги организира. Уникални като пръстови отпечатъци. На оперативен език ги наричаме „юмрук“.

— Разбрах, че отбраната срещу нас е организирана от истински майстор. Стратег от висок ранг. Операцията беше прецизна като финалната фаза на „уей ки“.

— Трябва да знаеш, че атаката ни беше светкавична. Контраатаката на противника — също. Оказахме се неподготвени за подобна тактика. Част от хората проявиха нервност, ефективността им се снижи. Разбиха ни. А това значи смърт.

— Кръвта се лееше като река, попиваше в гъстата зеленина, стичаше се в Сумчун.

— Ръководител на противниковата защита беше Ничиреншу. Направляваше действията на бойците като опитен играч на „уей ки“. Но това не означаваше, че бездейства. С лекота уби двама от хората ми.

— После усетих, че в битката се появява нов елемент. Китайци. Познах няколко. Бяха членове на триадата, която нелегално прекарваше през границата бегълци от комунистически Китай…

Джейк нервно преглътна, очите му бяха заковани върху лицето на Блис.

— Предполагам, че доста дълго я гледах, преди да я позная… Беше страхотно променена. Все пак разбрах, че срещу мен стои моята малка дъщеря, милата Лан…

Настъпи дълго мълчание. Спомените нахлуха в душата на Джейк с мъчителна яснота, красивото лице на Блис ги отразяваше като екран. Продължи да говори едва когато Блис леко се размърда и го върна в действителността.

— Вършеше всичко професионално, с ожесточеността на лъвица, която брани малките си. Веднага разбрах, че това не й доставя наслада. Просто изпълняваше дълга си, вършеше това, което считаше за правилно. Нещо, което не беше наследила нито от майка си, нито от мен…

— В следващия миг тялото й се превърна в кървава пихтия, пронизано от множество куршуми. Изстреля ги Ничиреншу, после побягна. Аз се втурнах подире му.

— Скоро обаче се отказах. Той потъна в джунглата, без да оставя следи. Когато се върнах на мястото на сражението, дъщеря ми вече я нямаше. Бяха я отнесли колегите й от триадата.

Блис го гледаше без да мигне.

Джейк въздъхна, клепачите му бавно се спуснаха. Тънък лунен лъч пробяга по лицето му и тя остана с чувството, че очите му продължават да са втренчени в нея.

Настроението на тайванеца беше отвратително. Преди два дни брат му се удави в басейна на „Морисън хил“, бомбата в Макао не успя да убие врага, а на всичкото отгоре вече осем часа клечеше в това влажно укритие и чакаше шанса си.

Долепи око до визьора с инфрачервени лъчи и напрегна взор. В окуляра се появи главата на Блис, след това и тази на Джейк. Глупаво от негова страна, отбеляза тайванецът. При такива акции никога не се вземат жени. Нищо чудно, че скоро ще умре…

Проследи ги чрез фирмата за коли под наем, откъдето двамата бяха взели лимузината си. Беше лесно като детска игра. Вече отдавна би трябвало да си е у дома. В Тайпе го чакаше едно сляпо момиче, което го довеждаше до оргазъм, само като се поразходи босо по гърба му. Името му беше Мо, нямаше нищо общо с момичетата на своята възраст. Беше направо извънземна, липсваше му. Не беше правил секс от началото на тази акция, тестисите му се превърнаха в камък. Няма да е зле след ликвидирането на мъжа да употребя онази китайка, помисли си той. Положително няма да е добра колкото Мо, но все ще свърши работа…

Всичко ще бъде окей. Тайванецът знаеше, че миризмата на кръвта увеличава възбудата му. Затова ще се погрижи за малко кръв, преди да оправи китайката. Така ще компенсира закъснението си, липсата на Мо. Слава Богу, че не е европейка. Европейките го караха да скърца със зъби.

Тайванецът се размърда и усети тежестта на тестикулите си. После насочи визьора към момичето насреща. Уредът беше прикрепен върху дулото на автомат „Лайсън ТИ-600“. За него това беше поредната нова играчка. Досега използваше шведските „Кулспурта“ — едни от най-мощните автомати в света. Но после новите господари му повериха „Лайсън“. Той беше в състояние да изстреля осемстотин и петдесет куршума в минута, а амуницията му беше възможно най-добрата — патрони от калибъра на парабел.

В главата му се появи кратката и лаконична заповед: да се застреля при първа поява. Но тя беше получена преди брат му да се удави. Мерникът улови главата на жертвата, призрачнозелена от инфрачервените лъчи. Оставаше му само да натисне спусъка. Тогава, в рамките на по-малко от три секунди, на мястото на мъжа и жената насреща ще останат само няколко кървави петна. От лесно по-лесно.

Но тайванецът беше далеч от подобна мисъл. Притежаваше черен пояс по таекуондо, а мъжът насреща беше убил родния му брат и трябваше да си получи заслуженото. Това беше въпрос на чест. Съдбата му ще бъде решена в честен бой, един срещу друг… И това няма нищо общо с онези осемстотин и петдесет куршума в минута, които можеше да изстреля оръжието в ръцете му. Тайванецът се надигна и остави автомата до себе си. После бавно напусна дупката между камъните, която беше избрал за свое прикритие.

Този път Джейк усети приближаването на врага. Потънал дълбоко в състоянието „чан-хай“, той се превърна в част от влажната нощ, сля се с жуженето на пикалите и тихия ветрец, подгонил дъждовните облаци.

От Фо Саан беше усвоил умението да се слива с нощта, да долавя всичките й нюанси.

Усети присъствието на тайванеца като мрачна сянка, далеч по-непрогледна от мрака на нощта. Обърна се. Трябваше да изкачи малкото късче скала, което беше избрал за прикритие откъм гърба си. То беше влажно от роса, краката му се подхлъзнаха. В същия миг до слуха му достигна тихо свистене. Вместо да направи опит да запази равновесие, той се отпусна назад, замахна с крак и повали надигналата се зад гърба му Блис. Познаваше отлично звука, който издаваше „нунчаку“ — едно от най-опасните оръжия за хвърляне.

Но загрижеността за Блис му отне време и тайванецът беше на път да се окаже прав в преценката си. Нещата биха се развили по съвсем друг начин, ако беше тук сам, спокоен и уверен в силите си.

Свободният край на веригата с метални пръти „нунчаку“ го улучи в бедрото и дясната страна на тялото му стана безчувствена. Политна и се строполи с лице напред върху мократа трева.

За миг зърна фигурата на Блис, отскочила към сянката. После луната надникна иззад облаците и пред очите му се появи плоското лице на тайванеца, напрегнато и едновременно с това спокойно като на каменна статуя.

Тялото на Джейк се разтърси от студени тръпки. Пренебрегна желанието да се изправи на крака, тъй като си даде сметка, че това би било глупаво. Вместо това напрегна психическите си сили, за да се освободи от сковаността.

Тайванецът скочи върху Блис. Краката й се разтвориха широко под тежестта на тялото му. Гледани отстрани, двамата сякаш правеха секс. В интензивността на борбата им действително съществуваше елемент на сексуалност. Гледката беше сюрреалистична, за това несъмнено допринасяше и бледата лунна светлина.

Джейк видя удара „атеми“, с който Блис се опита да блокира нападението на врага. Тайванецът се дръпна встрани и й нанесе силен удар с коляно в чатала. От устата й се изтръгна болезнен стон.

Тайванецът се възползва от предимството си и обсипа тялото й с къси, но силни удари на кокалчетата. Карате, прецени Джейк.

Сега най-важното беше да не позволи на загрижеността за Блис да отвлече вниманието му. Миговете на безмълвно наблюдение не бяха загубени, тъй като Джейк ги използва, за да прецени силата и уменията на врага.

Тялото му постепенно възвърна гъвкавостта си, дишането му стана равно и спокойно. Така организмът получаваше максимална доза кислород.

Тайванецът очевидно искаше да приключи набързо с Блис, но тя се оказа по-упорита от очакванията му. Тя, от своя страна, правеше всичко възможно да го забави, убедена, че така ще даде необходимото време на Джейк.

Нападателят удвои усилията си, очевидно ядосан от куража на тази жена, дръзнала да му пречи. Може би именно този гняв спаси живота й. В ръкопашния бой няма място за гняв. Емоциите пречат на бързината на реакциите, забавят вземането на решения.

Ударите му станаха по-силни, но точността им намаля, защитата срещу тях стана по-лесна. Разбира се, той не си даваше сметка за това, неспособността да нанесе решителен удар само подсилваше яростта му.

Просната под него, Блис тръпнеше под тежките удари. Тайванецът беше много силен, а и каратето нямаше тайни за него. Макар да успяваше да блокира голяма част от ударите, тя почти припадна от болка, потъвайки във вълните й. Имаше усещането, че е паднала в огнена. Загуби чувство за време и това беше лошо. Нервите й плачеха за прекъсване, за бягство. Но мисълта за Джейк поддържаше отчаяната й съпротива, тялото й продължаваше да се бори с врага.

Джейк се претърколи на една страна. Намираше се само на метър от вкопчените тела, но имаше чувството, че е на километри от тях. Раздвижи краката си, напълни дробовете си с влажен въздух. Дишаше тежко като бегач на дълги разстояния. В главата му изплуваха думите на Камисака.

После се нахвърли върху тайванеца. Прибегна до двойно „атеми“ — удар, нанесен с ръба на дланите малко над бъбреците на противника. Беше страхотен удар. Вложи в него цялата си сила, възползва се и от инерцията на тялото си.

Блис видя как лицето на тайванеца се разтегля в болезнена гримаса, а вишневочервените му устни се разкривяват. Не издаде нито звук, ако не се броеше свистенето, с което въздухът излетя от гърдите му. Ръцете му престанаха да нанасят удари, тялото му тежко се претърколи встрани. Освободена от натиска, Блис отново се озова на ръба на припадъка.

Тайванецът се понесе към Джейк. Беше забравил болката, беше обърнал гръб на „нунчаку“. Пред очите му плуваше подпухналото лице на брат му, зачервено от действието на хлора.

Джейк прибегна до „суми отоши“ — странично захващане на вдигнатата за удар ръка на врага. Докопа я, после светкавично отстъпи наляво и рязко дръпна. Тайванецът изгуби равновесие. Джейк вдигна дясната си ръка и я стовари върху ключицата му с огромна сила. Инерцията довърши останалото. Тайванецът се озова проснат по очи на твърдата земя, но нито за миг не изгуби присъствие на духа. Краката му се стрелнаха напред и захванаха глезена на Джейк като с ножица. Той падна и получи зашеметяващ удар в лицето.

Кръв рукна от носа му, мазолестата ръка на тайванеца вече се насочваше към рамото му. Тялото му безсилно падна назад. Тайванецът зловещо се ухили и се приготви да нанесе решителния удар. Вместо това обаче получи страхотно „атеми“, което строши три от ребрата му. Усмивката застина и очите му опулено наблюдаваха как Джейк се надига като оживял мъртвец, а ръбът на мазолестата му длан се стрелва към незащитения му врат. Ударът беше страхотен и тайванецът умря, без да успее да се освободи от триумфа на победител.

Чудесния Сун напусна вилата си на свечеряване и преследването започна.

Джейк и Блис дълго лежаха в прегръдките си. Джейк беше замаян, болка пронизваше тялото му. С учудване установи, че го тревожат не толкова собствените му наранявания, колкото тези на Блис.

Бавно и внимателно прегледа тялото й, търсейки по-сериозни поражения. Оказа се, че няма нищо счупено и това беше истинско чудо. Но голяма част от копринената й кожа беше подута и разранена, с течение на времето отоците ставаха все по-големи и по-грозни. Гърдите и коремът й бяха пострадали най-много — вътрешните кръвоизливи ги покриваха буквално навсякъде.

Сгушена в прегръдките му, тя стоеше кротко, с долепена на гърдите му глава. Блестящата й коса галеше брадичката и шията му.

Не издаде нито звук, дори когато той натискаше ребрата й, жестоко наранени от ударите на нападателя. Болката пролича единствено по учестеното й дишане.

Останаха така през по-голямата част от мрачния ден. Разделяха се само когато единият или другият отиваше да се облекчи в храсталака или просто да раздвижи крайниците си.

Отдавна бяха свършили предвидливо купените сандвичи, но бяха доволни, че в малката тубичка все още имаше известно количество блудкава вода. Най-много бяха озадачени от факта, че Чудесния Сун не отиде на работа, дори носа си не показа навън.

Мъчителното очакване свърши с настъпването на здрача.

Елегантният кремав мерцедес 500 СЕЛ се плъзгаше без усилие по тесния планински път, прорязващ центъра на острова. Джейк изпитваше сериозни затруднения да го следва с малкия 4-цилиндров нисан и беше доволен, че пътят предлагаше малко прави отсечки за мощния 8-цилиндров двигател на скъпата кола.

От време на време успяваше да зърне профила на Чудесния Сун, настанил се на седалката до шофьора. Осветлението в купето беше включено, сякаш 489 четеше, докато шофьорът се мъчеше с острите завои. Джейк ги следваше с изключени светлини. Това беше опасно, но не можеше да се сравнява с опасността да алармират Чудесния Сун за своето присъствие.

Над спокойните води на Южнокитайско море бавно се спускаше мрак. Далеч долу проблясваха сапфирените светлини на някой и друг търговски кораб, насочил се към пристанището.

Мерцедесът препускаше надолу със забележителна лекота, сякаш закъсняваше за среща. Шофьорът беше изключително опитен и това беше добре, тъй като пътят беше в ремонт и обозначенията за отклонение се редуваха в бърза последователност.

Започнаха да се изкачват по северния склон на Вайълет хил. Малко преди да стигнат върха, мерцедесът изведнъж отби и изчезна. Джейк натисна спирачките, но въпреки това почти пропусна тясното отклонение, което сключваше прав ъгъл с настилката на главния път.

В продължение на стотина метра се движеха по асфалт, после пътят стана черен. Джейк внимателно запълзя напред. От двете му страни се издигаше непристъпната стена на гората, пътят се превърна в тесен и тъмен тунел.

Спря нисана и изключи двигателя. Промуши глава през отворения прозорец и започна да се ослушва. Скоро долови равномерното боботене на колата пред себе си. Подкара бавно напред, откри едно добре защитено от дърветата място и паркира.

Продължиха пеш. Дърветата отстъпиха само след стотина метра и пред очите им се разкри малка вила със син покрив, кацнала на стръмния склон над залива Рипалс.

Джейк хвана ръката на Блис и внимателно продължи напред. Скоро намериха отличен наблюдателен пункт, от който се виждаше входът на вилата. Няколко метра по-нататък започваше широка дървена веранда, която обикаляше постройката. Джейк и Блис заеха позиция сред цветните храсти, само на няколко метра от полирания парапет.

Кремавият Мерцедес беше паркиран на покрита с чакъл площадка, изсечена направо в скалистия склон. Лампите във вилата светнаха, едновременно с тях се включи и осветлението на верандата. Вратата се отвори и в полумрака се очертаха фигурите на двама мъже.

После се появиха още няколко коли и Джейк предпочете да дръпне Блис навътре в храсталаците.

— Това е той!

Пред очите им изплува гъвкава фигура, украсена с малка, триъгълна глава и черни като нощта искрящи очи, която странно се поклащаше на дългата и тънка шия. Малките прилепнали уши бяха почти скрити под гъстата коса.

Пристъпваше към къщата пъргаво и безшумно, със заплашителната грациозност на пантера.

Ничиреншу.

Притисната до Джейк, Блис моментално усети как се стягат мускулите му. Пръстите й предупредително се свиха около китката му.

— Недей! — напрегнато прошепна тя. — Идват още хора! Чакал си прекалено дълго, за да провалиш всичко в последния миг!

Джейк знаеше, че е права, но никак не му беше лесно да се спотайва в храстите, само на няколко метра от заклетия си враг. Пред очите му най-накрая изплува сянката на човека, когото беше преследвал по всички точки на земното кълбо в продължение на години. След инцидента при река Сумчун непрекъснато мислеше за него, мечтаеше за този миг…

Хоризонтът на запад пламна в алено, после нощта бързо започна да встъпва в правата си. Джейк напрегна поглед и разпозна мъжете, които бяха излезли на верандата. Това бяха Тцун-Трите клетви и Т. И. Чун.

— Не разбирам — прошепна той. — Баща ти и Чун са смъртни врагове!

— И аз така си мислех — въздъхна Блис и неволно се запита колко ли още изненади трябва да очаква.

В далечния ъгъл се появиха Ничиреншу и Чудесния Сун, потънали в напрегнат разговор. На алеята спряха нови две коли. От тях слязоха Достопочтения Чен и Акулата Тун — дракон на триадата Хак Сам.

Спряха се един срещу друг и си размениха продължителни погледи. После едновременно тръгнаха към вратата и отново се спряха. Никой от двамата не кискаше да отстъпи, но заедно с това не желаеше до прояви невъзпитание. Джейк изпита чувството, че присъства на комедийна пантомима.

Проблемът разреши Тцун-Трите клетви, който слезе от верандата и подхвърли няколко думи на Достопочтения Чен. Това позволи на Акулата Тун да влезе пръв, без да обижда съперника си. Малко по-късно Тцун махна към вратата и Чен го последва във вътрешността на вилата.

— Събраха се — констатира с въздишка Джейк. В ситуацията обаче имаше нещо странно. Никой от присъстващите не проявяваше желание да започне преговорите, всички се държаха така, сякаш очакваха някого… — Нещо ще стане — усети нещата и Блис. Останаха неподвижни в мрака на нощта. Небето се превърна в черно кадифе, далеч долу блеснаха рубинените светлини на пристигащите танкери. По брега се разхождаха влюбени, лицата им бяха обърнати към бледия диск на изгряващата луна.

Джейк пръв усети вибрациите и извърна глава. От гората се появи черна лимузина и бавно заплува към тях. Спря пред входа, моторът остана включен. От шофьорското място слезе дребен китаец в блестящо син костюм, сакото му беше странно издуто отзад. Револвер, позна безпогрешно Джейк.

Коремът му се сви, косъмчетата на врата му неволно настръхнаха.

Дребният китаец се наведе и отвори задната врата, после протегна ръце напред.

От колата бавно слезе възрастен китаец, шофьорът почтително го подкрепяше. За пръв път в живота си Джейк видя лицето на баща си.

В това беше абсолютно сигурен. Веднага улови приликата си с тези очи и вежди, гледаше ги с вълнението на скулптор, наново открил своя отдавна изгубена творба.

Всичко е истина, въздъхна в себе си той. Историята на Блис е вярна до последната дума. Това не означаваше, че е имал основания да се съмнява в нея, но потвърждението на думите й все пак беше шокиращо.

— Буда! — тихо възкликна Блис. — Това е Ши Зи-лин! Но защо е тук? Присъствието му поставя под заплаха целия „юн-хюн“! Ако драконите на триадите усетят кой е той, всичко ще отиде по дяволите! Какво е наложило личната му поява? Подлага се на огромна опасност! Ако властите научат, ще стане наистина страшно!…

Дребният китаец се наведе към вътрешността на лимузината и извади един бастун. Подаде го на Зи-лин и мълчаливо се върна на мястото си зад волана. Старецът беше оставен да преодолее разстоянието до входа сам, със собствени усилия.

Гостите не направиха опит да му помогнат, тъй като подобен жест би се изтълкувал като дълбоко унижение. Но всички си даваха сметка за присъствието му. Никой не говореше, никой не пиеше, никой не гледаше към морето и небостъргачите по брега…

Зи-лин бавно преодоля каменните стъпала, които водеха към верандата. Тцун-Трите клетви се отдели от групичката и пристъпи крачка напред. Джейк, който не изпускаше от погледа си Ничиреншу, веднага забеляза как онзи се отдръпна от Чудесния Сун, застана редом с Тцун и му прошепна нещо.

По-възрастният мъж мълчеше, но Ничиреншу продължаваше да говори. Джейк не чуваше думите му, но ясно виждаше напрегнатия израз на лицето му.

— Нека Буда ми е на помощ! — изведнъж потръпна той. — Баща ми е резидентът на Ничиреншу!

Зи-лин бавно стъпи на верандата, лицето на Ничиреншу постепенно се изпразни от съдържание. Това беше мигът, в който Джейк напусна укритието си и се втурна през полянката. Краката му ловко заобикаляха стърчащите сред тревата камъни.

Блис понечи да извика след него, но забеляза повелителния му жест и прехапа устни. Цялото внимание на Джейк беше ангажирано от особеното изражение върху лицето на Ничиреншу. Веднъж вече го беше виждал — там, в къщата за игра на „О-хенро“. И знаеше, че то е сигурен признак за предстоящо насилие.

Какво беше казал на Тцун-Трите клетви? Каква беше реакцията на Тцун?

Джейк нямаше време да търси отговор на тези въпроси. В душата му се появи тежкото предчувствие, че е безнадеждно закъснял.

Ничиреншу изведнъж се раздвижи. Тялото му се превърна във вихрушка, от неподвижността му нямаше дори следа. Връхлетя върху Ши Зи-лин и го повали на пода, докато Джейк все още се намираше на десетина метра от верандата.

— Искам да зная кой е този човек! — прошепна Ничиреншу, изправил се редом с Тцун-Трите клетви.

Тцун почти не го чу, загледан във фигурата на брат си. Не бяха се виждали повече от петдесет години, в продължение на десетилетия беше мечтал за този миг. Семейството най-сетне се събра! Тялото му тръпнеше от възбуда…

Но мълчанието му разгневи Ничиреншу, който троснато повтори въпроса си. Този път Тцун го чу и вече знаеше, че може да му даде отговор. Не беше достатъчно да му каже, че това е родният му баща. Истината в тези думи би била половинчата и Ничиреншу без съмнение щеше да долови това. Затова поклати глава и промълви:

— Това е твоят резидент.

Върху лицето на Ничиреншу се плъзна застрашителната маска. Тцун-Трите клетви не можеше да знае, че майка му беше запазила една стара и избледняла снимка на Зи-лин, която отнесе в Япония със себе си. Не беше пожелала да я унищожи, тя подклаждаше желанието й за мъст през годините.

Ничиреншу я откри едва след нейната смърт. Прочете дневника й и бързо направи връзката.

А днес, десетилетия по-късно, Тцун-Трите клетви неволно му предостави и една нова истина: баща му е тайнственият резидент, който го беше манипулирал в продължение на години! В душата на Ничиреншу забушува яростта.

Зная всичко за теб, беше му казал в ефир резидента. Разбира се, как няма да знаеш всичко! Съзнанието му се изпразни, в душата му се появи ослепителната топка на гнева и унижението. Ето го човека, който беше разбил живота на майка му! Ето я личността, която с цинично хладнокръвие беше манипулирала и собствения му живот! Пред очите му се спусна кървава пелена. Такава била работата, а? В продължение на години беше изпълнявал заповедите на човека, когото мразеше повече от всичко на света! Имаше чувството, че не може да си поеме дъх, яростта го задавяше. Не можеше да разсъждава, единственото му желание беше да се освободи от всичко и да се върне при Камисака, да намери себе си… Инстинктивно почувства, че това не може да стане, докато баща му е жив. Просто не беше в състояние да наруши дисциплината, трупана с години в душата му. Този човек е истински магьосник, иначе едва ли би могъл да го издири и да го използва по такъв невероятен начин. Каква измама, Господи! В сърцето на Ничиреншу, потръпна страх, чувстваше се безсилен пред ума и ерудицията на възрастния човек срещу себе си.

Толкова много искаше да бъде свободен! Най-накрая да се отърве от психическото бреме, което носеше в душата си от дете. Потръпна от гняв и ужас. Ничиреншу беше от хората, които не познават страха, и това го накара още повече да намрази баща си.

Пред очите му се появи красивото тяло на Камисака, после видя обсипаната с белези мършава плът на майка си. Душата му пламна, сякаш тези белези се прехвърлиха директно върху него.

Но това наистина беше така. Той ясно видя, че носи майчините белези, дробовете му буквално щяха да експлодират. Яростта му беше огромна, неподлежаща на контрол.

От устата му се изтръгна животинско ръмжене, тялото му се стрелна покрай вцепенения от изненада Тцун, ръцете му се вкопчиха в гърлото на стареца.

— Сега ще идеш при майка ми! Духът й най-сетне ще намери покой!

Тцун-Трите клетви чу тези слова и кожата му настръхна. Беше убеден, че чува гласа на див звяр.

Джейк неволно отвори уста, от гърлото му се изтръгна ужасяващият боен вик „киай“, който беше усвоил от Фо Саан.

В този вик нямаше нищо човешко, той беше израз на животинска сила и смазваща агресивност. Клоните на дърветата наоколо потрепнаха, присъстващите на верандата хора замръзнаха. Ничиреншу неволно забави действията си и това позволи на Джейк да покрие разстоянието, което ги делеше.

С един поглед обхвана сгърченото тяло на стареца, лицето, което толкова много приличаше на неговото… В същото време усети невероятната психическа енергия, струяща от тялото на Ничиреншу.

Връхлетя върху рамото на врага със страничен „атеми“, единствената му цел беше да го принуди да пусне стареца. Успя, но на висока цена. Краката му се подхлъзнаха по излъсканите дъски на верандата, тялото му сякаш доброволно се отпусна в смъртоносната прегръдка на Ничиреншу. Пред очите му се появиха разноцветни кръгове, после усети как духът на незабравимата Лан се вселява у него и му дава нова, почти свръхестествена сила.

Станал свидетел на смъртта й там, край реката Сумчун, той знаеше, че стъпва върху тънък лед. Но сега това чувство изчезна, може би защото беше успял да сподели мъката си с друг човек, а може би просто от близостта на Ничиреншу…

Светът се превърна в тесен, ослепителен лъч светлина. Забрави за сменените „фу“, забрави за чудесното поведение на милата Камисака. Жаждата за мъст се спусна в съзнанието му като черен воал, вече не можеше да мисли за нищо.

Съществуваха само двамата — той и Ничиреншу. Нямаше ги хората на верандата, нямаше я вилата, нямаше го залива с рубинените светлинки. Нямаше я дори Блис…

Превърна се в свиреп звяр, с остри нокти, зинала паст и примитивен ум, единствената му цел беше да докопа врага и да го разкъса. Това беше резултатът от годините на мъка и самоизтезания, това беше лудостта на бащата, който се беше провалил. Бащата, който считаше себе си не по-малко виновен за смъртта на Лан от физическия й убиец.

Там, край реката Сумчун, той беше успял да зърне последния проблясък на разум в очите й. И беше осъзнал огромната си вина. Мариана беше възрастен човек и все някак успя да се справи с дългите му отсъствия, да се примири с тях. Но Лан беше дете, Лан не можеше да преодолее липсата на баща си. И резултатът беше трагичен.

Сърцето му изстина от мъка, душата му се сгърчи в агония.

През цялото време оттогава насам Джейк бавно умираше. Оттеглянето му от света на живите беше окончателно, безвъзвратно…

Лудо обичаше Лан, но така и не намери начин да й го покаже.

Любовта се изроди в омраза.

Джейк и Ничиреншу.

Продължи да се препъва по верандата, ръцете му сляпо потърсиха опората на перилата. Кракът на Ничиреншу се стрелна напред в смъртоносен „атеми“, тялото на Джейк пъргаво се претърколи встрани и строши дървения парапет. В следващия миг премина във вихрена атака, Ничиреншу се сви приведе й отстъпи. Но това движение беше измамно, тялото му се сви като пружина и връхлетя върху Джейк с котешка пъргавина. Вкопчени един в друг, те се претърколиха през верандата и изчезнаха в мрака.

Ничиреншу се извъртя, ръката му улови дървения перваз. Оказал се под него, Джейк уви краката си около кръста му. Беше сляп за всичко наоколо, доволен, че най-сетне е докопал Ничиреншу. В съзнанието му се настани образът на Лан, окървавеното й лице. В безжизнените й очи се оглеждаше собственото му лице, набраздено от горчиви сълзи.

— Бах-ба… Татко…

Последната думичка, излетяла от устните й. Нея не успя да сподели дори с Блис… И в този миг му беше трудно да я повтори…

— Бах-ба…

Нахвърли се върху Ничиреншу със силата на яростта на самия Дявол. Изобщо не го интересуваше дали ще оцелее, или ще умре. Даваше си сметка единствено за образа на дъщеря си — тъжен, далечен, невероятно скъп… Може би ще продължава да сънува Мариана, но Лан ще бъде в душата му, докато е жив.

Китайците на верандата стояха като парализирани, никой не можеше да помръдне. Смаяни и омагьосани от невероятната сила на омразата между двамата борещи се на живот и смърт мъже. Може би само Зи-лин би могъл да ги спре, но той лежеше проснат по гръб на верандата, а Тцун-Трите клетви и Т. И. Чун бяха приклекнали до него.

Способна на някакви действия се оказа единствено Блис, която скочи на верандата по стъпките на Джейк. Профуча край опулените китайци и се вкопчи в гърба на Ничиреншу. Но тежестта му беше прекалено голяма, увеличена двойно от тялото на Джейк.

Изкрещя на Джейк да спре, видя как Ничиреншу се готви за мощен ритник и повтори вика си.

Никой не й обърна внимание, сякаш и двамата имаха твърдото намерение да умрат.

Джейк успя да се вдигне нагоре, сега бяха на едно ниво.

Очите им се срещнаха, дъхът им се сля. Каква искрица пробяга между тях? Какви емоции се сблъскаха? И двамата се върнаха към мрачното минало. Ничиреншу си спомни обезобразеното тяло на майка си. Джейк видя лъчите на изгряващото слънце, плъзгащи се по мъртвото лице на момичето, с което така и не успя да се сближи…

После мигът отмина и борбата се възобнови с нова сила. Вкопчен в ръба на верандата, Ничиреншу беше в неизгодна позиция и Джейк незабавно се възползва. Бавно се издигна над тялото на врага, хвана се за дъските и се изтегли нагоре. Получил опора, той освободи ръцете си и нанесе страхотен удар в лицето на Ничиреншу. Онзи се претърколи и изчезна. Задъхан и напрегнат, Джейк реши, че всичко е свършено. Но твърде скоро се убеди колко много греши. Ничиреншу ловко се възползва от инерцията на тялото му, абсорбира силата на удара, собственото му тяло се разлюля като махало. В следващия миг вече беше на верандата, редом с Джейк. Приземяването му се сля с началото на вихрена атака. Джейк се оказа неподготвен за нея и тялото на Ничиреншу с тътен се стовари отгоре му. Получил два жестоки удара в бъбреците, той почти изгуби съзнание.

Изтръпнала от ужас, Блис вдигна крак и нанесе тежък ритник в брадичката на Ничиреншу. Зъбите му изтракаха, от устните му бликна кръв.

Джейк се възползва от паузата и нанесе два удара „атеми“ в гърлото на противника. Ничиреншу отлетя назад, но протегна крака и улучи бедрената кост на Джейк. Болката беше толкова остра, че Джейк неволно се дръпна назад, разкривайки пролуки в защитата си. Очаквал подобна реакция, Ничиреншу стовари ръба на дланта си в гърба му.

Джейк се сгърчи от нетърпимата болка, кракът му почти инстинктивно литна нагоре. Улучи противника си под коляното, тялото му отскочи по посока на перилата. В следващия миг Джейк беше на крака, от очите му капеха сълзи на болка и ярост. Приготви се да нанесе решителния удар, но Ничиреншу не беше спрян от вече счупения парапет и тялото му тежко се стовари в подножието на верандата. Джейк го последва и вдигна ръка. Пръстите му напипаха някакъв предмет и неволно се увиха около него. Разнесе се остро изщракване, после пред очите му вече нямаше нищо. Спокойната повърхност на Южнокитайско море проблясваше далеч долу, хладен ветрец разроши косите му. Ничиреншу беше изчезнал.

Джейк се наведе над счупения парапет, някъде отдалеч до слуха му долетя гласът на Блис:

— Няма го вече, Джейк. Мъртъв е…

— Бах-ба…

Вятърът ли беше това, или наистина чу гласа на Лан?

Миг по-късно си даде сметка, че целият трепери.

Блис внимателно го отдръпна от пропастта, после го побутна към средата на верандата, обляна от кръг жълтеникава светлина. Бяха сами, Чудесния Сун деликатно беше поканил колегите си да влязат в къщата.

Ши Зи-лин беше заобиколен от Т. И. Чун и Тцун-Трите клетви. Кожата му беше бледа и тънка като оризова хартия, синкавите вени ясно се очертаваха под нея.

— Ничиреншу? — попита с немощен глас той. Джейк не беше в състояние да говори, лицевите му мускули бяха напълно парализирани.

— Няма го — прошепна Блис. Господи, колко беше мечтала за този миг! Да бъде лице в лице с кръстника си, да разговоря с него!

— Няма го… — повтори като ехо старият човек с натежал от мъка глас. После облегна глава на рамото на брат си и тихо се помоли: — О, Буда, вземи под своя закрила това, което остана от семейството ми…

Джейк пристъпи напред. Искаше да каже нещо, но се оказа в плен на емоциите, които разтърсваха душата му. Все още не можеше да се освободи от звяра, който създаде със силата на волята си. Но това беше съвсем естествено, след три години на мъки и терзания…

Очите на Зи-лин бавно се спряха върху лицето на Джейк и останаха там. Петдесет години беше чакал този миг, но нито веднъж не си позволи да повярва напълно в неговата поява. Приличаше на гладувал със седмици скитник, който изведнъж се озовава край маса, отрупана с всевъзможни лакомства. Сърцето му се изпълни с обич.

Гледаше сина си с такова възхищение, че всички присъстващи замряха по местата си. Направи опит да каже нещо, но думите заглъхнаха в гърлото му. Най-сетне успя да си възвърне част от присъствието на духа, усмихна се и тихо промълви:

— Помогни ми да се изправя на крака, млади братко…

Т. И. Чун и Тцун-Трите клетви го подхванаха от двете страни. Мършавото му тяло неудържимо трепереше, очите му трескаво блестяха.

— Джейк! — прошушна едва чуто старецът.

Все още под влияние на битката, Джейк възбудено го погледна:

— Защо попита първо за Ничиреншу?

— Това не биваше да става — поклати глава Зи-лин. — Но не успях да предвидя колко дълбока е наследената от майка му омраза… Надявах се, че е успял да я преодолее…

Мъглата бавно започна да се разпръсква, Джейк усети как железни пръсти стискат сърцето му.

— Не разбирам — тихо промълви той. Но разбираше всичко, абсолютно всичко!

— Ничиреншу също беше мой син — отвърна Зи-лин. — Той беше твой брат…

Пръстите продължаваха да стискат сърцето на Джейк и той неволно простена. Първо Лан, а сега и Ничиреншу! Беше му трудно да диша, имаше чувството, че сърцето му спира. В ушите му се появи непонятен тътен.

— Аз убих брат си! — каза някой край него.

Едва когато обърна гръб на осветената веранда и потъна в гората, той си даде сметка кой точно беше този някой…

Няколко часа по-късно Блис взе една дъска за „уей ки“ и я постави пред него. После прибави и две плитки купички, пълни с бели и черни камъчета. Намираха се в нейния апартамент, тишината беше пълна.

Тя просто не знаеше какво друго да стори. Завари го тук, седнал с подвити крака на дивана и отправил поглед към утрото, което бавно настъпваше зад прозореца. Тук-там все още светеха уличните лампи, но искрящата като перла дневна светлина вече се настаняваше властно над града.

Не беше спал в продължение на четиридесет и осем часа, но не изглеждаше уморен. Блис приготви нещо за хапване, но той дори не го погледна. Пиеше само вода. Блис остави дъската за „уей ки“ и му подаде листчето, което взе от Зи-лин, преди да се втурне след Джейк. На него имаше един местен телефонен номер, написан на ръка.

— Джейк — промълви тя. — Баща ти се обади вече няколко пъти. Иска да те види.

Той не отговори.

Блис му съчувстваше, но часовете се изнизваха един подир друг и търпението й започна да се изчерпва. Това психическо затваряне му се отразяваше пагубно. Потънал в миналото, той забравяше за настоящето. Когато навън започна да се смрачава, тя реши, че е крайно време да предприеме нещо.

Ниският диван имаше широка, плоска облегалка. Тя се изправи, съблече се и легна гола върху нея. Протегна се като огромна котка и докосна неподвижната фигура на Джейк. После се вкопчи в него, телата им се люшнаха и паднаха върху дебелия килим под прозореца. Блис се настани отгоре му и започна да го мачка. Зъбите й хапеха ушите му, ноктите й се забиваха в гърдите му, глезените й се увиваха около бедрата му.

— Недей, Блис — промърмори той. Това бяха първите му думи за деня.

— О, да — прошепна тя. — Да, да!

Устните й се разтегнаха в усмивка, дългата й коса се плъзна по корема му. Започна да разкопчава ризата му. Той направи опит да се измъкне, но получи един наистина силен плесник.

— Блис, по дяволите!

Точно така, въздъхна в себе си тя. Трябва ми реакция, независимо каква!

Лицата им бяха толкова близо, че той усещаше движението на клепачите й върху кожата си. Тялото й миришеше на лимон и лек парфюм. Съзнанието на Джейк беше изпълнено с откъслечни спомени, които се блъскаха като гладни животинки в очакване на храна. Намесата на друг човек не му беше приятна, искаше да потъне дълбоко в отчаянието си, примесено с огромно чувство на вина.

Твърдите зърна на Блис се плъзнаха по голите му гърди. Главата й се сведе надолу, горещите й устни засмукаха едно от неговите зърна. Розовото й езиче се стрелна навън, от гърлото й се изтръгна възбуден стон. Тялото й ясно усети твърдата издутина под панталона му.

— Остави ме! — задъхано промълви той. — Не искам!

— Искаш! — прошепна в ухото му тя, а пръстите й се заловиха да разкопчават колана му. — Просто си мислиш, че сега не ти е до секс… Но това са предразсъдъци на европеец, Джейк. Не те обичам, когато мислиш по този начин!

Той престана да се съпротивлява, очите му изглеждаха почти оранжеви на светлината на гаснещия ден. Гледаше като омагьосан, не можеше да отмести поглед от лицето на Блис.

— Наистина ли не ме обичаш? — дрезгаво попита Джейк.

— Наистина — отвърна с полуотворени устни тя.

Той взе главата й в ръцете си бавно я придърпа към себе си. Устните им се сляха, езиците им се преплетоха. Тялото на Блис се разтърси от желание.

Ръцете й смъкнаха панталона му, желанието й да се възкачи върху него беше непреодолимо и властно. Слабините й конвулсивно потрепваха, при съприкосновението с влажната й женственост от устата му се изтръгна неволен стон.

Ръката й го насочи навътре, тазът му се изви като дъга, после мощно се оттласна напред и нагоре.

Въздухът напусна дробовете на Блис с остро свистене, очите й се напълниха със сълзи. Отдаването им беше толкова пълно, че тя неволно се пренесе в друг свят. Никога не беше вярвала, че може да се слее толкова пълно с друго човешко същество.

Джейк беше нещо повече от любовник.

Усещането на твърдата му мъжественост дълбоко в нея й даваше онова невероятно чувство за пълнота, което можеше да притежава само онзи, който се слее с Буда. Бедрата й се притиснаха в неговите, в гърлото й заклокочиха непознати звуци. Косата й го покри с нежното си наметало.

Скоро тялото й се разтърси от вълните на оргазма, чувството беше невероятно. Горещината на семето му я прогаряше.

— О, Джейк! Да, да!

Притиснала буза в гърдите му, тя се вслушваше в равните удари на сърцето му и имаше чувството, че чува могъщото дихание на океана. Когато той най-сетне омекна и се отдръпна назад, ръката й неволно го стисна. Не искаше да го изгуби.

Бузата му все още гореше от плесника й. Крясъкът на чучулига в дълбокия кладенец… Знаеше, че не е искала да му причини болка, а просто да го върне в действителността.

— Блис… — прошепна той. — Блис…

Тя се разрида, най-сетне усетила, че отново го има до себе си.

Но упорството му остана.

— Не искам да го видя!

— Той е твой баща, Джейк…

— Нима мислиш, че искам да се забърквам в проклетия му „юн-хюн“? Нали заради него умряха Мариана и Дейвид Ох? Нали заради него убих собствения си брат? — Листчето с телефонния номер потъна в джоба на панталона му.

— Не изпитваш ли поне любопитство? — направи последен опит Блис. — Не те ли интересува каква е целта на „юн-хюн“?

— Това е операция на комунистически Китай!

— Прав си само наполовина. Това е операция на Китай!

Той втренчено я изгледа, после ръката му излезе от джоба на панталона. Заедно с листчето, пръстите му измъкнаха и някакъв твърд предмет. Очите им се заковаха върху него.

— Откъде го взе? — попита след известно време Блис.

— Попадна в ръката ми заедно с част от ризата на Ничиреншу, съвсем малко преди края… — върху дланта му се поклащаше малка торбичка от велур. Развърза горния край и се втренчи в късчето „фу“…

Дълго го гледаха и мълчаха. После Джейк пристъпи към масата с дъската за „уей ки“, бръкна в другия си джоб и извади своето „фу“. Двете късчета съвпадаха напълно, пред очите им се появи предната част на изящен тигър от кехлибар.

— Това е само половината от „фу“ — констатира с равен глас Джейк. — Къде ли са останалите две парчета?

— Нали не се интересуваш от юх-хюн? — промълви с лека усмивка Блис.

Джейк направи гримаса, а тя стана на крака и се отдалечи към вътрешността на стаята. Кожата й беше златиста и мека като коприна, подутините и белезите не си личаха откъм гърба.

Върна се, сложи ръка на масата и бавно разтвори пръстите си. В дланта й се появи късче обработен кехлибар, изобразяващ главата на митичен дракон. Това беше третото „фу“.

— Буда! — възкликна Джейк. — Как така?

— Аз съм кръщелница на Ши Зи-лин. Преди много години, още като дете, баща ти е имал наставник, който е бил истински Джиан… Разбираш ли? Той е моят дядо… А Ши Зи-лин е поел отговорността за майка ми и мен. Тя е напуснала Китай и заминала за Бирма. Родила ме там, после се преместила в Хонконг. Била много болна, но все пак успяла да се свърже с човека, при когото я изпратил Ши Зи-лин. Името му е Тцун-Трите клетви… — Блис намести третото „фу“ при другите две и добави: — Получих го от мама…

— Значи всички части на „фу“ идват от баща ми? — вдигна вежди Джейк.

— Да — погледна го Блис.

— У кого е последното парче?

— Не зная. Мисля, че само Ши Зи-лин може да даде отговор на този въпрос.

— С него вече приключих! — рязко се обърна Джейк. — Край на лъжите и интригите!

— Мисля, че „юн-хюн“ не може да се изпълни без теб.

— Пет пари не давам за това, Блис!

— А колко пари даваш за предателя в Агенцията? — гневно повиши тон тя. — Вече четири дни ни преследват като бесни кучета! Нима мислиш, че ще се откажат просто ей така? Помисли!

— Няма какво да мисля — промърмори Джейк, седна пред дъската за „уей ки“ и започна да подрежда фигурите. — Няма да науча каква е причината за смъртта на Дейвид Ох…

— Но имаш улики — натъртено отвърна Блис и навлече джинси върху голото си тяло. — „Хуо иян“, забрави ли?

— „Подвижното око“ — кимна Джейк. — Ничиреншу го използваше в играта си. Аз също. Нима мислиш, че не съм се опитвал да открия загадката?

— Трябва да означава нещо — отпусна се до него Блис. — Познаваш Дейвид от много години, може би трябва да търсиш връзката в общото ви минало…

— Не мога да се сетя.

— Играл ли си „уей ки“ с Дейвид?

— Шегуваш ли се? Дейвид мразеше всякакви игри от подобен характер. Заклет ерген, той използваше всяка свободна минута да гони момичетата. Хвалеше се пред тях, че е агент на разузнаването, а те го гледаха с недоумение. „Шпионин“, обясняваше той, а те започваха да се кискат и да търсят пищов под мишниците му…

— Но сте прекарвали част от времето си заедно, нали? С какво се занимавахте?

— О, с много неща — помърмори Джейк, зает да изгражда позиции с белите и черните камъчета.

— Гонехте момичета и си играехте на „уей ки“, а? — засмя се Блис.

Това беше шега, но Джейк изведнъж скочи на крака, очите му възбудено блеснаха.

— Нека Буда ме закриля! — извика той. — Имам паметта на морски охлюв! — Дръпна ципа на панталона и забързано навлече фланелката си. — Хайде, тръгваме!

— Къде?

— При „хуо иян“, разбира се!

Бързаха по оживените улици на Ванчай — същите, по които само преди седмица Дейвид Ох беше бягал, за да спаси кожата си.

— Редовно ходехме там — обясняваше Джейк. — Разполагат с момичета, които бяха по вкуса на Дейвид — чисти и достатъчно млади, за да са интересни. Собственикът се казваше Мок. Плешив монголец, с обица на ухото. Не зная нищо за миналото му, просто го помня как изглеждаше…

— Мок беше най-проклетото копеле, което познавахме. На два пъти направихме опит да го вербуваме, но той не прояви интерес. Дори триадите предпочитаха да не го закачат…

— Лично избираше момичетата, винаги ги подлагаше на собствения си тест. Може би затова бяха млади и чисти… Но най-голямата му страст беше „уей ки“…

— Любимият му ендшпил беше „хуо иян“. Дейвид неизменно приключваше с момичетата далеч преди играта да е свършила и оставаше да гледа Мок. Затова познанията му за „уей ки“ се изчерпваха единствено с „хуо иян“…

— Значи има доказателства срещу този Мок, така ли?

— Скоро ще разберем.

Заведението на Мок беше мрачна и влажна дупка, разположена в един от приземните етажи на Луард роуд. Човек трудно можеше да си представи, че тук влизат почтени клиенти, единствените посетители биха могли да бъдат чуждестранни моряци, при това порядъчно пияни… Правоъгълният дансинг се осветяваше от разноцветни прожектори, върху него преобладаваха униформи и къси полички. Музиката беше от 60-те години, предимно „Темптейшънс“ и „Сюприйм“.

Джейк хвана ръката на Блис и я поведе към бара. Размениха няколко думи, после онзи кимна към дъното на салона.

Блис моментално позна съдържателя. Изглеждаше точно така, както го беше описал Джейк, дори още по-опасен. Тежеше най-малко 120 килограма, от огромните му мускули лъхаше заплаха. Но когато зърна Джейк, на лицето му грейна сърдечна усмивка. Надигна се иззад дъската за „уей ки“ и го потупа по гърба с огромната си лапа. После изчака да му представят Блис и я възнагради с топла усмивка.

— Колко време не сме се виждали? — прогърмя басово гигантът и татуираните му бицепси помръднаха като живи. — Да не би да ти се е доиграло?

— Не съвсем — поклати глава Джейк, издържа погледа на собственика и тихо добави: — Дейвид е мъртъв…

— Дявол да го вземе! — поклати глава Мок и изстреля гъста слюнка към ъгъла. — Тогава знам защо си дошъл.

За около три часа Джейк се запозна с цялата информация на Дейвид Ох, извлечена от главния компютър на Агенцията. Разбра, че Джерард Столингс е бил ликвидиран по същия начин като Дейвид, а вероятно и по същите причини. Разбра и друго — специален екип на Агенцията е бил изпратен да ликвидира Мариана в нощта, в която той осъществи своето нападение срещу къщата за „О-хенро“.

— Но защо ще я убиват, ако са искали единствено твоята част от „фу“? — учуди се Блис, след като изслуша сбитата му информация.

— Защото някой от Агенцията е знаел, че тази част е добре скрита. Човекът, издал заповедта за ликвидирането на Мариана, чудесно е познавал както мен, така и нея. Преценил е, че Мариана никога няма да му разкрие тайната, и е наредил да я изтръгнат с помощта на инквизиции. А след това са я ликвидирали, за да не ги разкрие… — Смаян от безсмислието на подобна глупост, Джейк поклати глава и в недоумение добави: — Господи Исусе!…

Блис го прегърна през рамото, помълча малко, после тихо промълви:

— Донован или Ундерман… Кой от двамата?

Отправил поглед към гирляндите от светлини на Хонконг, Джейк изпита смъртна умора. Маратонът беше пред своя край.

— За съжаление има само един начин да разберем това — тихо прошепна той.

Над столицата се трупаха черни буреносни облаци. Паметникът на Джордж Вашингтон се превърна в черен силует, езерото пред Мемориала на Линкълн придоби цвета на стомана.

В Грейт Фолс, на около двадесет и пет километра от Чесапийк, бурята вече започваше. Влажният въздух стана лепкав, сякаш дори растенията започнаха да се потят от невероятния задух.

Хенри Ундерман се беше затворил в хладния кабинет на третия етаж на Грейсток и внимателно следеше информацията на компютърния терминал. Все още не беше доволен от извънредните мерки за сигурност, които двамата с Донован въведоха след убийството на Антъни Беридиън. В душата му се промъкваше страх, имаше чувството, че Джейк Мейрък поставя под заплаха не само живота му, но и самото съществуване на огромната организация под негов контрол.

Лошото време не попречи на Роджър Донован да човърка любимия си корвет, модел 1963-та. Беше го паркирал до стената на голямата къща, от другата му страна се издигаха прекрасните, отрупани с цвят розови храсти. Жужаха пчели, препълнили хоботчета с летен нектар, атмосферата беше ленива и спокойна. Тук Донован се чувстваше отлично, далеч от грижите и тревогите на живота, дори приближаващата буря не предизвикваше трепет в душата му. Работата му спореше, в главата му се раждаха нови идеи за захранване на огромната памет на ГРП-3700.

— Здравей, Роджър — обади се един тих глас зад гърба му и Донован вдигна глава. Беше намъкнал груби градинарски ръкавици, в дясната му ръка се поклащаше омазнен френски ключ, а лявата държеше току-що развинтена автомобилна свещ. Розовите цветчета зад гърба му имаха приятен кремав цвят.

Бавно се изправи. Беше облечен в яркочервено поло „Ралф Лаурен“, стар дочен панталон, който някога е бил бял, и отъркани маратонки, обути направо, без чорапи…

— Джейк — промърмори, без да се обръща той. Външно беше напълно спокоен. — Сякаш си герой от приключенски роман. Все не можем да те убием…

— Но опитите продължават.

— Разбира се, че продължават — навъси се Донован. — Нима ни мислиш за аматьори?

— Стига приказки — смени тона Джейк. — Заведи ме при Ундерман.

— Аха… Сигурно ще му е любопитно да разбере как успяваш да се справиш с всичките ни извънредни мерки за сигурност…

— Вероятно ще го разочаровам. Хайде, да вървим!

Донован бавно се извърна с лице към пришълеца.

— Нима вярваш, че ще те отведа при него, просто ей така? — попита той. — Сега той е директор. А ти си обявен за смъртно опасен…

— Няма да си правя труда да те питам как стигнахте до това решение.

— Страхувам се, че тази информация е секретна — поклати глава Донован.

Лицето на Джейк окаменя.

— Ундерман! — кратко заповяда той.

— Можеш да ме убиеш — разпери ръце Донован. — С някой от твоите прочути саблени удари…

Движението на Джейк беше толкова мълниеносно, че Донован не успя дори да мигне. Ръбът на мазолестата длан го улучи в основата на носа, тялото му се просна сред розовите храсти. Кръвта рукна като река, острите бодли разкъсаха аленото поло.

— Господи! — простена Донован. — Май не трябваше да се шегувам с твоите умения…

Джейк го издърпа от храстите.

— До стената, Роджър!

Другият се подчини и Джейк внимателно го претърси.

— Излишен труд — промърмори Донован и направи опит да избърше кръвта от носа си. — Аз никога не нося оръжие.

— Да вървим — смушка го Джейк. — Искам ви двамата заедно.

Лицето на Донован беше виновно, носът и устните му вече бяха подути. Парче книжна салфетка беше натикано в една от ноздрите му.

— Господи! — надигна се Ундерман. — Какво е станало с теб? Да не си паднал с главата надолу в мотора на проклетата си бричка?

— Ужасно съжалявам — подсмръкна Донован.

— За какво?

Джейк избута Донован в стаята и затвори вратата след себе си.

— Предполагам, че е заради мен — изръмжа мрачно той.

— Исусе Христе! — облещи се Ундерман. Остана там, където си беше — на стола срещу екрана на компютъра. Беше по риза с къс ръкав, тялото му бързо се вдърви. Само главата му се въртеше в синхрон с движенията на Джейк.

Стените бяха боядисани в лазурносиньо, репродукции с редки пеперуди висяха в махагонови рамки. Осветлението беше ярко, флуоресцентните тръби достигаха до най-отдалечените ъгълчета на стаята.

Джейк не носеше разпечатките на Дейвид Ох, нямаше смисъл. Предателят ще лъже, за да спаси кожата си. Докато невинният ще излъже, за да предпази Агенцията. В това отношение нещата опираха до едно и също нещо, извъртанията бяха излишни.

Думите нямат никакъв смисъл в боя, постоянно му повтаряше Фо Саан. Хората са готови да кажат всичко, от което биха имали полза: Смисъл има единствено действието. Само то играе ролята на пречиствател.

— Ти наруши всички правилници, писани и неписани — промълви с ръце на коленете Ундерман. В поведението му има голяма промяна, отбеляза Джейк. Вероятно защото вече е директор. — Всичките ни действия бяха напълно оправдани, едва ли очакваш да ти поднесем извинения за тях.

— Хенри е убеден, че ще ни убиеш — обади се от мястото си до стената Донован. — Той смята, че китайските черти на характера ти са взели превес и в душата ти кипи жажда за мъст…

От начина, по който изрече всичко това, стана ясно, че самият Донован не е напълно убеден. Просто изрече на глас подозренията на Ундерман, но тези подозрения все още не бяха станали негови.

Джейк не каза нищо. Нямаше никакво желание да влиза в дискусии.

— Джейк — започна Ундерман с покровителствения тон на доктор от психиатрична клиника. — Трябва да си дадеш сметка, че трагичната смърт на Мариана е влязла в болезнена комбинация с травмата от инцидента при Сумчун и смъртта на твоите „дантай“ в къщата на „О-хенро“… Това е тежко бреме за съвестта на всеки, дори на човек като теб… Ако се предадеш без повече усложнения, аз мога да ти обещая, че срещу теб няма да бъдат повдигнати никакви обвинения. Ще бъдеш разпитан и освободен, всичко ще се забрави…

Джейк почти не можеше да познае човека, който го беше вербувал за Агенцията, който лично го беше подготвял из гористите хълмове на околността. Беше коренно променен от властта. Мечтата на живота му, реализацията на всичките му блянове… Може би отговорността е прекалено голяма, и по-силни хора от Ундерман се бяха огъвали под нейната огромна тежест… А може би просто старееше от напрежението на двойствения живот.

Донован мълчеше и това също пробуждаше любопитството на Джейк. И той не отделяше поглед от него, но за разлика от Ундерман, в неговите очи нямаше страх. Беше напълно спокоен, сякаш все още човъркаше старата си кола.

Джейк го гледа известно време, после отново насочи вниманието си към Ундерман. Директорът се беше възползвал от кратката пауза и в ръцете му вече имаше пистолет, насочен в гърдите на неканения гост. Джейк беше принуден да вземе светкавично решение.

Действието е пречистена форма на намеренията и техен конкретен израз…

Тази мисъл на Фо Саан се преплете с убеждението, до което беше стигнал още в апартамента на Блис: Човекът, изпратил ликвидационния екип, е познавал прекалено добре както Мариана, така и мен… Ундерман.

Пистолетът гръмна, но Джейк вече не беше там, накъдето беше насочено дулото му. Тялото му се стрелна високо във въздуха, кракът му се стовари върху гърдите на Ундерман с огромна сила.

Двамата отлетяха към далечната стена, главата на Ундерман се удари в пода, тътенът беше смразяващ. Пистолетът излетя от ръката му и се плъзна по килима към средата на помещението. Джейк му нанесе два саблени удара в бъбреците, лицето на Ундерман се сгърчи от болка.

— Не мърдай!

Джейк замръзна на място. Донован беше насочил пистолета в главата му.

— Ще стрелям при първото ти движение! — хладно предупреди той.

— В Агенцията действа предател — промърмори Джейк. Беше абсолютно спокоен, отработил отдавна настъпването на този миг в съзнанието си. Пред очите му се появиха Мариана и Дейвид Ох, духовете им крещяха за възмездие. Но сърцето му остана глухо, в душата му цареше пустота. — Предполагам, че и ти си стигнал до същото заключение. Дейвид Ох беше ликвидиран, защото откри компрометиращи материали в паметта на компютъра, същата участ е споделил и Столингс…

Ясно видя смаяното изражение в очите на Донован. Беше объркан, недоверието се бореше с неоспоримите факти.

— Хенри мисли, че именно ти си предателят — дрезгаво промърмори той.

— И аз съм убил Дейвид Ох, така ли?

— Знаем, че за четири дни си ликвидирал четирима служители на Агенцията!

— Те убиха Дейвид Ох малко преди двамата да се срещнем. После започнаха да преследват и мен.

— Съвсем нормално. Ти беше обявен за смъртно опасен и трябваше да бъдеш ликвидиран.

— Кой ме обяви за такъв?

Донован не отговори, но очите му неволно се плъзнаха по посока на Ундерман.

— Пресвети Боже! — изстена той и заплашително насочи пистолета в лицето на Джейк. — Разкарай се оттам!

Джейк се подчини.

Донован пристъпи към неподвижното тяло на Ундерман, разхлаби яката на ризата му и постави пръст върху сънната артерия. Пулс нямаше.

Дълго време остана така, впил поглед в посивялото безжизнено лице на доскорошния си началник и близък приятел. Накрая поклати глава и едва чуто промълви:

— Хенри, копеле мръсно!

Отидоха да вечерят в някаква крайпътна кръчма недалеч от Грейсток. По думите на Донован там имало нелоша френска кухня. Във въздуха летяха нощни пеперуди, млади момичета със светнали лица изпълваха повечето маси на заведението, край тях галантно се въртяха приятелите им. Макар и с лепенка на носа, Донован пак съумя да изглежда блестящо. Джейк усети погледите на младите момичета към масата им и с въздишка призна, че те са насочени не към него, а към бившия му колега…

Донован поръча най-доброто френско вино, двамата напълниха чашите си и вдигнаха тост за някогашния Хенри Ундерман.

Джейк си спомни онзи далечен ден, в който го откри Ундерман.

— За приятелите, които вече не са с нас — тихо добави той. Тост за падналите в бой колеги, но на практика вървеше за всички, дори и за Хенри Ундерман.

— За Мариана — тихо промълви Донован. — Зная, че моите съболезнования не означават нищо за теб, но наистина ми е страшно мъчно за нея…

Поднесоха храната едва когато виното в бутилката беше спаднало доста под половината.

После, вече преминал на кафе и коняк, Донован бавно вдигна глава.

— Предполагам, че никога няма да научим цялата истина — промълви той. — Никога няма да разберем какво го е направило предател…

Беше си поръчал печен фазан, който унищожи докрай с огромен апетит. Джейк си поръча скариди, но сосовете не му допаднаха и чинията пред него остана почти недокосната. Направи знак на келнерката да я вдигне и благодарно кимна с глава.

— Все пак е напълно ясно, че айсбергът на Антъни е бил именно Ундерман — продължи Донован, поливайки коняк в кафето си. — Като говорим за айсберга, се сещам да те питам нещо — чувал ли си, че Даниела Воркута е станала началник на Първо главно управление на КГБ?

Джейк отрицателно поклати глава.

— Скоро ще стане и първата жена, член на Политбюро.

— Защо ми казваш всичко това? — погледна го внимателно Джейк. — Не е ли поверително?

Донован извади кърпичка и я вдигна към носа си. Иззад нея се разнесе странен звук.

— Честно казано, защото се надявам да се върнеш в родното гнездо — промърмори той.

— Имаш интересен начин на изразяване.

— Моля те просто да си помислиш — въздъхна Донован, вдигна глава и поиска сметката.

Джейк се върна в хотела, но мислите му бяха далеч от Агенцията. Стаята беше обзаведена по стандартния начин за повечето американски хотели. Завесите бяха плътно спуснати, човек оставаше с впечатлението, че влиза в пещера.

Джейк пристъпи към прозореца, дръпна завесите и го отвори. В двора се издигаше голям бор, игличките му леко помръдваха на вятъра. Оттатък могъщите клони се виждаха шарените чадъри на малко кафене с мраморни масички. Съвсем като в Европа. Между масичките се появиха мъж и жена на средна възраст. Преплели пръсти, те изглеждаха напълно ангажирани един с друг, светът наоколо очевидно не съществуваше. В душата на Джейк помръдна тъга.

Отначало офертата на Роджър Донован му се стори като горчива шега. Но сега, изправен до прозореца, той бавно разбра какво е видял в него Донован — просто човек, който въпреки превратностите на съдбата, е останал непроменен. Човек, който по нищо не се отличава от колегите си, ангажирани в тази смъртоносна игра.

Когато отново погледна към кафенето, там вече нямаше никой. Миг по-късно светлините угаснаха. Механично погледна часовника си. Минаваше полунощ.

Седна на леглото и погледна към телефонния апарат. После извади листче хартия и бавно го разгърна. Взе слушалката и помоли хотелската телефонистка да го свърже с Хонконг. Момичето каза, че може да набира директно и му продиктува цифрите на кода.

Отсреща даваше свободно. Джейк изчака няколко секунди, после се приготви да затвори. В същия момент нещо прещрака и в ушите му прозвуча глух старчески глас:

— Вай… Ало.

В душата на Джейк нахлу ураган от дълго сдържани чувства, устата му изведнъж се скова.

С огромно усилие на волята успя да напълни дробовете си с въздух, после прошепна:

— Бах-ба… Татко.

Епилог

Лято, в наши дни

Хонконг / Вашингтон

Едно куче тичаше край водата и възбудено лаеше. Скачайки към яркочервена топка, то изпъна тялото си като струна, ситни песъчинки напълниха обувките на Джейк.

Двамата със Зи-лин бавно се разхождаха по извития бряг на Шек-О. Беше утро, лъчите на слънцето се плъзгаха по гладката повърхност на океана, от която сякаш извираше синкава мъгла.

Зи-лин току-що приключи с историята на своя живот в Китай. Новините за смъртта на Химера прие с обичайната си сдържаност.

— Сега вече знаеш за мен повече дори от братята ми — тихо промълви той.

Джейк внимателно го погледна. Този старец продължаваше да го изненадва.

— Сбърках, когато напуснах теб и майка ти — продължи все така тихо Зи-лин. — Сбърках и когато си намерих любовница. Но бях сляп. Вълнувах се единствено от амбициозните цели, които си бях поставил. Вземах решения, без да мисля за последствията от тях…

— Приличах на монах, Джейк. Монах, който цял живот е служил на своя бог, а после изведнъж се озовава сред реалния свят… Движеха ме съвсем различни импулси.

— „Юн-хюн“…

— В известен смисъл — кимна Зи-лин. Направиха широк кръг около загоряло дете, което строеше пясъчни кули на брега. — Не виждах, че моите действия ще се отразят пагубно на хората около мен. А може би виждах, но не обръщах внимание… От теб научих какво е сполетяло скъпата ми Атена, след като ви напуснах… С течение на годините разбрах как съм наранил и Шен Ли… Ничиреншу не обичаше да говори за това, но аз все пак успях да сглобя картинката. Уби ги „юн-хюн“, или по-скоро моята мания…

Известно време вървяха в мълчание. Далеч на хоризонта, отвъд черните грамади на танкерите, започнаха да се събират буреносни облаци. На няколко метра от тях профуча моторница, бели пръски летяха във въздуха. Руса красавица в оскъдни бикини махаше с ръка на своите почитатели, останали на брега. Изглеждаше твърде самоуверена.

— Трябва да си почина — промърмори след известно време Зи-лин и тежко се отпусна на пясъка, току до влажните кули на детето. Изправен до него, Джейк гледаше как сваля обувките и чорапите си, а пръстите му бавно навиват крачолите на панталона. После протегна крака към пенливата ивица на прибоя. Очите на Джейк овлажняха.

Зи-лин не забеляза това, вниманието му беше ангажирано от детето, което продължаваше своята игра.

Джейк бавно клекна до баща си. Не се прегърнаха при срещата, не си размениха нито една мила дума. Но такива бяха правилата на китайското възпитание. Мълчанието заместваше всичко…

— Оставам тук — промълви Зи-лин и бавно вдигна глава. — Никога не съм бил комунист. Обичам страната си, но не приемам това, в което я превръща системата. Преди много години прагматизмът ме тласна към комунистическите догми. И бях прав. Комунизмът обедини Китай. Все още съм убеден, че това беше единственият начин да се сложи край на междуособните войни, които разкъсваха страната ни в продължение на векове. Може би вече си разбрал, че човек не може да избяга от историята…

— Но и аз, подобно на много като мен, не успях да избера точния момент за скъсване с комунизма. Той вече изигра своята роля и всички го знаем. Но продължихме да го използваме, за съжаление — за своя собствена изгода…

— И сега комунизмът ни дърпа назад, към миналото… Пречи ни да посрещнем бъдещето. Ето я истинската причина за раждането на „юн-хюн“…

Джейк чакаше продължението на бащината изповед, но едновременно с това очите му внимателно оглеждаха присъстващите на плажа хора. Дори при тези обстоятелства той не забравяше кой е и къде се намира.

— „Юн-хюн“ се роди, когато аз се убедих, че спасител на Китай може да стане единствено Хонконг. Давах си сметка, че съумея ли да поставя Хонконг под абсолютен контрол, аз ще мога да контролирам и бъдещето на Китай. Говоря не за правителството на Китай, а лично за себе си, или за онзи, който ще дойде след мен… Бих могъл да насочвам огромни капитали към тежката промишленост, бих могъл да създам великолепни условия за развитието на пазарната икономика, като свържа тукашните тайпани със суровинните източници на континента. В крайна сметка, в рамките на петдесетина години бих могъл дори да обединя всички китайци в една велика държава…

— Ето каква беше целта на „юн-хюн“.

Джейк дълбоко се замисли. В главата му изплуваха думите на Блис: „Това е операция на цял Китай!“ Да, наистина беше така…

— Не виждам как би могъл да осъществиш абсолютен контрол над Колонията — поклати глава той.

Зи-лин тъжно се усмихна. Мрежата от ситни бръчици и синкави венички върху лицето му изведнъж оживя.

— Аз съм Джиан — Владетелят — промълви той. — Онова, което създавам, живее вечно. Изпълнението на подобна цел наистина е възможно, синко. Можеш да бъдеш сигурен в това. На практика всичко е в ръцете ми…

— Дори и сега?

— Да. Нищо не се е променило. — Слънцето блесна право в очите му, те изведнъж изгубиха тъмния си цвят и станаха прозрачни. Джейк виждаше бавното пулсиране на тънката вена, набъбнала върху слепоочието му. — Но вече няма да стане. Моята праволинейност доведе до смъртта на прекалено много хора. Уморен съм. Дори един Джиан се нуждае от време за почивка…

Висока вълна се плъзна по пясъка и събори една от кулите на детето. То отпусна ръце, очите му се разшириха, после се напълниха със сълзи. Сестра му излезе от водата и се изправи срещу него. Видяла каква е работата, тя се отпусна на колене и загреба пясък с шоколадовите си ръце.

— Няма нищо. Ето, пак ще я построим…

Момченцето я погледа, после клекна до нея и се залови за работа. Джейк неволно се усмихна.

— Татко — промълви той. — Ще ми разкажеш ли по-подробно за „юн-хюн“?

— Защо не — кимна Зи-лин. — Но преди това трябва да ти кажа нещо… Отвеждайки Мариана в Япония, Ничиреншу изпълняваше моя заповед.

Вълните връхлитаха върху брега. Така, както го бяха правили в продължение на хилядолетия. Но в ушите на Джейк тътенът им изведнъж прозвуча като пушечен залп.

Отново видя бледото лице на Мариана, мокрото й тяло, прилепнало към скалата. После камъните под краката й се отрониха, тялото й политна и изчезна в пропастта…

Мариана! Не!

— Бих искал да продължа — забеляза състоянието му Зи-лин, но Джейк не го чу.

— Защо го направи? — дрезгаво попита той. — Защо трябваше да я изпратиш на сигурна смърт?

— Химера откри тайната на „фу“. Първата му работа беше да изпрати взвод за екзекуции в дома ти. За тази цел избра нощта, в която ти трябваше да нападнеш къщата за „О-хенро“.

Джейк почти не забеляза промяната в гласа на баща си.

— Зная — нетърпеливо тръсна глава той. — Но все още не разбирам… Мариана не би трябвало да тръгне с Ничиреншу. Не би го сторила доброволно при никакви обстоятелства!

— Разбира се — меко промълви Зи-лин. — Особено след всичко, което знаеше или за което се досещаше… Свързано със старата вражда между вас. Затова трябваше да бъде убедена с други средства…

Очите на Зи-лин се насочиха към морската шир, но не виждаха нищо.

— Ничиреншу я предупредил по телефона за скорошното пристигане на убийците. Тя не му повярвала. И това е било естествено, нали? Агенцията беше на твоя страна…

Затова Ничиреншу й казал името на ръководителя на екипа. Него тя познаваше отлично.

— Евънс.

— Точно така, Евънс. Химера вероятно не е знаел, че Мариана има представа за начина, по който си изкарва хляба Евънс. Тя прибягнала до единствената разумна постъпка — избягала от апартамента и се скрила наблизо. Скоро Евънс действително се появил начело на хората си и тя вече нямала друг избор, освен да повярва на Ничиреншу.

Настъпи тежко мълчание. Никой от двамата не обръщаше внимание на веселата глъч по плажа. Накрая Джейк тръсна глава и тихо попита:

— Но защо точно Ничиреншу?

— Нямах друг избор. Трябваше да спася Мариана, при това бързо. Нямах никакво време, взводът за екзекуции несъмнено щеше да я открие в Хонконг, независимо от скривалището… Трябваше да я изведа от града.

— Прецених, че с Ничиреншу ще бъде в най-голяма безопасност. Не вярвах, че някой в Агенцията ще се сети да я търси при най-заклетия ти враг.

— Но не стана така, нали? — горчиво попита Джейк. — Пак я откриха…

— За съжаление — въздъхна Зи-лин. — Борбите за власт в КВР доведоха до изпращането на техен екип в планината Тцуруги. Съжалявам, синко…

Джейк усети тръпката, пробягала по тялото на стареца. Сърцето му се изпълни с жалост. Всички сме виновни, въздъхна той. Но най-вече аз, защото сам избрах този начин на живот… Моят свят на насилие уби Мариана. Светът, който обичам…

След известно време се овладя и вдигна глава:

— Разкажи ми за „юн-хюн“, татко.

Зи-лин се примири. Синът му беше решил да сложи край на историята по този начин, значи така ще бъде.

— Добре — въздъхна той. — Вече знаеш за Тцун-Трите клетви и Т. И. Чун. Знаеш го само ти. Дори Блис няма представа, че те са мои братя. Искам нещата да останат такива, каквито са. Защото тази информация може да бъде изключително опасна…

— Знаеш, че под прикритието на смъртна вражда и двамата купуваха различни търговски компании. Правеха го ловко, следвайки моите указания. В момента всички нови фирми са сектор от кръга.

— Като част от сложната операция Т. И. Чун стана делови партньор с „Файв стар пасифик“. В рамките на шест месеца, благодарение на машинациите на един от враговете ми в Пекин, ние ще установим пълен контрол над тази компания.

— Вече държим и триадите. Може би знаеш, че Тцун-Трите клетви има приятел на име Чудесния Сун. Това означава, че притежаваме 14К. А сър Джон Блустоун е тясно свързан с Хак Сам…

— Остава Грийн Панг — отбеляза Джейк. — Без шанхайската триада едва ли ще стигнеш далеч…

— Вярно е — призна Зи-лин. — Това означава Андрю Сойър и преди всичко Достопочтения Чен, който държи цялата нелегална търговия със злато, преминаваща през Макао… — обърна се и закова очи в лицето на Джейк. За миг годините сякаш изчезнаха и Джейк се озова очи в очи с млад и енергичен мъж, от когото се излъчваше непоколебима решителност и желязна воля. — Вече имаш трите части на „фу“, синко. А четвъртата е в ръцете на Андрю Сойър.

— Сойър!? — смаяно промълви Джейк. — Всемогъщи Буда!

Малкият будистки храм беше сгушен в стръмните планински склонове, високо над Шек-О. В късния следобед двамата бавно пристъпиха в хладното и здрачно помещение. Миризмата на кедрови листа се смесваше с аромата на запалените ароматични пръчици.

Зи-лин потъна в дълга молитва, а Джейк си мислеше за по-земни, но не по-малко важни неща. Все още не беше свикнал с мисълта, че има баща; че стои редом с човек, в чиито жили тече неговата кръв. От време на време се улавяше, че трепери. Не можеше да разбере дали това се дължи на дълбокото душевно облекчение или на някаква друга, неизвестна причина.

— „Юн-хюн“ вече е безполезен — промълви Зи-лин, когато се настаниха на верандата с бамбуков покрив, опасваща храма от всички страни. — Той не може да съществува без върховен водач, без човек, който да ръководи и направлява действията на останалите…

Слънцето се плъзгаше към хоризонтала запад, лъчите му позлатяваха спокойните води на Южнокитайско море. Дори тъмните облаци на хоризонта изглеждаха златни…

— Имаш предвид тайпан на всички тайпани, нали? — предпазливо попита Джейк.

— Точно така. Човек, който би контролирал не само Хонконг, но и цял Китай. Защото без международната търговия и финанси на Хонконг, Китай завинаги ще си остане една затворена и изостанала страна.

— Аз съм готов, татко.

— Не, синко — поклати глава Зи-лин. — Животът ти и без това е бил достатъчно труден.

— Но аз имам необходимите качества.

Зи-лин видимо се колебаеше.

— Вярно е, че в целия свят няма по-подходящ от теб за ръководител на „юн-хюн“ — призна той колкото на Джейк, толкова и на себе си. — И аз наистина имах определени планове в тази насока. Ти да си начело тук, а Ничиреншу да действа в Япония…

— Значи въпросът е уреден.

— Не. Нищо не е уредено. В продължение на дълги години ние на континента прибягвахме до догмите на Маркс и Енгелс с единствената цел да въдворим ред и да се освободим от влиянието на проклетите чужденци. Тяхната алчност е ненаситна, искат не само да изсмукват кръвта ни, но и да ни погълнат въобще…

— Комунизмът изпълни задачата си. От няколко години насам си давам сметка, че сме стигнали края. Вече имаме чувство за известна стабилност, но продължаваме да мислим феодално. В Пекин все още властва консервативната философия.

— Ясно ми е друго — бъдещето на Китай е свързано с капитализма. Чрез Хонконг ще обединим цял Китай, включително Тайван. Тукашната пазарна икономика ще се превърне в модел за развитието на цялата страна.

— Но по пътя си ще срещнем големи трудности. В Пекин все още има влиятелни маоисти, а и Кремъл няма да остане безмълвен свидетел на стремежа ни към истинска независимост. Тези неща също са част от огромната отговорност на бъдещия върховен тайпан…

— Татко, докато бях във Вашингтон, научих нещо важно за себе си — животът ми е такъв, какъвто го направя сам!

— Дори след като научи, че и Фо Саан е бил част от „юн-хюн“?

— Да, дори след това. Фо Саан ме обучаваше, но без вродените си способности едва ли бих усвоил в достатъчна степен богатите му познания. Той не би могъл, а и никога не пожела да влияе на мирогледа ми.

— И моят живот е това, което пожелах да бъде.

— Значи наистина си го искал.

— Разбира се.

Зи-лин наблюдаваше залеза. Все още не можеше да свикне с различния свят, в който беше попаднал. Непрекъснато си напомняше, че и това тук е Китай, но трябваше да си признае, че всичко, дори слънцето, му изглежда различно… Човек има нужда от адаптация, но неговото време изтичаше. Единствената му надежда беше Джейк. Със смайване установи, че това наистина е така.

Въздъхна и най-сетне кимна с глава.

— Добре. Така да бъде. Вече разговарях с Андрю Сойър. Той ми е много задължен, никога не би могъл да ми се отплати. Защото стана тайпан благодарение на мен. И по тази причина получи последната част от „фу“. Никога не забравяй това.

— От Сойър получих доста интересна информация. Сър Джон Блустоун е главният агент на КГБ в Азия, а дългогодишният помощник на Сойър — Питър Енг, е действал под негово ръководство. Но той вече е отстранен.

— Нещата около Блустоун обаче са съвсем различни. Мисля, че трябва да го държиш под око — както преди срещата ти със Сойър, така и след нея. Защото той поддържа директен контакт с Даниела Воркута и ние на всяка цена трябва да запазим нещата такива, каквито са. Така диктуват непосредствените ни интереси.

— Съгласен съм.

— Добре. Остава ни само да разберем как Химера е успял да открие значението на „фу“. След щателна проверка установих, че провал в моите източници на информация няма.

— Това означава, че някой действа независимо.

— Да, агент, когото не познаваме…

— Ще го открия.

Джейк си мислеше за близките, които беше изгубил. От колко време беше убеден, че няма семейство? А ето как нещата се промениха — баща му се върна, изведнъж се оказа, че има чичовци, племенници. Изпита чувството на човек, който след години безплодно лутане в пустинята, изведнъж се натъква на златните мини на цар Соломон. Беше смаян от огромното си богатство.

Зи-лин затвори очи. Усещаше слънчевите лъчи върху лицето си, но топлината на тялото идваше от близостта на сина, седнал до него. Усети пръстите му върху ръката си, вълнението му рязко нарасна. „Всичко е наред, рече си той. Всичко е наред.“

Сънуваше Париж. Лъчите на лятното слънце щедро се сипеха над широките булеварди. Намираше се в апартамента си на втория етаж в солидната стара сграда в Шестнадесети квартал. Високите прозорци гледаха към вътрешния двор, който дори през този годишен сезон изглеждаше сив и мрачен.

Този сън му се явяваше редовно, през точно определени интервали. И винаги започваше с краткия, почти импресионистичен проблясък, съдържащ в себе си гледката към вътрешния двор. Макар и сив, той беше пълен с птички.

Чуваше чуруликането им, неизбежно прекъсвано от тихо почукване на вратата. Тя влизаше в антрето и пулсът му неизбежно се ускоряваше. Моментално попадаше под магическото влияние на сивите й очи, изпъстрени с кафяви точици. Това му напомняше за любимото платно на Сьора, пред което беше в състояние да стои с часове. Върху него, в един от ъглите, имаше точно такива точици…

Господи, колко много обичаше тази картина! Но не по-малко обичаше и хладните сиви очи, оградени от разкошната рамка на тъмнорусите коси. Говореше английски без никакъв акцент, а той, Бог знае защо, възприемаше гласа й по-скоро като визуално, а не като звуково присъствие… И той, подобно на сивия вътрешен двор, съдържаше в себе си някаква необяснима магия. Като картината на Сьора…

Идваше три пъти седмично, винаги в различен ден и час. Обаждаше се предварително И определяше точното време на срещата. Разговаряха винаги на английски, макар че неговият руски беше безупречен.

Сънят неизменно свършваше по един и същ начин. Тя беше гола, а той така и не можеше да определи дали е седнала или права… Това несъмнено се дължеше на светлината. Светлината на художника. Защото той я рисуваше. Вместо четка използваше члена си, върхът му бавно се плъзгаше по млечнобялата й кожа. Вършеше това, докато пялото й тяло се покриваше с йероглифите на модерния компютърен език…

После, като в този миг, неизбежно се пробуждаше. Ерекцията му беше болезнено твърда, а остатъците от съня наподобяваха прочистването на организма след поемането на силна доза наркотик. С радост се отърси от тях и пъргаво стана от леглото.

Изправен под душа, той изчака запълването на помещението с ароматна пара и едва тогава си позволи да изрече името й:

— Даниела…

Сякаш горещата пара щеше да възстанови образа й в съзнанието му.

Избърса се с мека хавлия и започна да се бръсне. Ъглите на огледалото все още бяха замъглени. Обу тъмносин панталон от лен, нагоре облече кремаво поло „Ралф Лаурен“.

Нахлузи на бос крак старите маратонки и си представи, че той — Химера, също е художник. Даже нещо повече от художник. Защото картините, които създаваше и влагаше в огромната памет на ГРП-3700 нямаха нищо общо с действителността.

Започна да си подсвирква. Предстоеше му да изготви поредния си доклад. Сънуваше Даниела само в нощите преди радиосеансите.

Дните след тях бяха наситени със странно сияние. Съвсем като в картината на Сьора…

Книга втора

Наследникът

Макар и разтрошена на късове, тя винаги е там.

И винаги ще бъде… Лунната пътека над водата.

Чошу

Кого обича повече човек? Славата или себе си?

Кое е по-лошо? Да изгубиш себе си или да притежаваш вещи?

Лаотцъ

— Джейк — прошепна, без да се обръща, Роджър Донован. Въпреки безнадеждността на ситуацията, той беше напълно спокоен. — Приличаш ми на герой от приключенски роман. Бях убеден, че няма да успеем да те убием.

— Но това не ви попречи да се опитате.

— Разбира се, че не ни попречи — навъси се Донован. — Нима ни мислиш за аматьори?

— Стига приказки! — отсече Джейк. — Заведи ме при Ундерман!

— О, Ундерман положително ще иска да узнае как си се справил с всичките ни предохранителни мерки.

— Значи ще остане разочарован. Хайде да вървим!

Джейк Мейрък се намираше в Хонконг, но мислите му бяха далеч, на друго място и в друго време в един дъждовен, ден преди девет месеца, когато кацна на летище Дълес. В продължение на много часове преди полета, двамата с Блис бяха заети с дешифровката на купища секретни документи, причинили смъртта на твърде много хора. Един от тях беше Дейвид Ох, близък, приятел на Джейк. След дешифровката стана ясно, че Хенри Ундерман — директор на секретната разузнавателна организация, за която беше работил и Джейк, известна в правителствените кръгове с името Агенцията, е съветски шпионин с кодово име „Химера“, на пряко подчинение на генерала от КГБ Даниела Воркута.

Документите сочеха, че генерал Воркута и Химера са отговорни за убийството на Антъни Беридиън, станало няколко седмици по-рано. Беридиън беше основател на Агенцията и единственият й директор до този момент.

Сега Джейк се намираше във Вашингтон и натискаше газта на колата си по посока на Грейт Фолс. Там, сред зелените хълмове, се намираше старото имение Грейсток, в което се беше настанил новият директор. Ундерман приписа убийството на Беридиън на Джейк и взе изключителни мерки за сигурност. Като мотив посочи заповедта за отстраняване на Джейк от оперативна работа, подписана от Беридиън малко преди да бъде убит.

Пред очите му плуваше картината от онзи дъждовен ден: как се изправя срещу баща си и го ликвидира със собствените си ръце.

Разбира се, Хенри Ундерман не беше истинският баща на Джейк. Но, приклекнал в храсталаците, ограждащи източния край на имението, той неволно потъна в спомени. Беше още хлапак, див и необуздан, истинско страшилище за жителите на Хонконг. Останал рано сирак, той носеше на плещите си непонятен, но огромен гняв, беше враг на всичко и всички.

Това се промени благодарение на Хенри Ундерман. Появил се в Хонконг със специална мисия, той откри Джейк и бързо го вербува за Агенцията. Хенри Ундерман беше човекът, който придаде смисъл в живота на Джейк и го спаси от окончателна разруха. Той вярваше в младежа, помагаше му да намери себе си. Затова Джейк го считаше за свой духовен баща.

А сега беше принуден да го ликвидира.

За целта трябваше да прибегне до „ба-мак“. В буквален превод това означаваше „да напипа пулса“, а на практика беше едно особено състояние на духа, при което човек е способен да усети енергийните излъчвания в заобикалящата го среда. Онези, които владеят „ба-мак“, могат да открият недостъпни за нормалните пет сетива явления, могат дори да разгадаят намеренията на врага и да ги блокират още в зародиш.

Приклекнал до източната ограда на имението, Джейк бавно потъна в „ба-мак“. В съзнанието му изплува един нов, съвсем различен свят. Почувства се освободен от всички човешки скрупули, превърна се в дух. Това състояние китайците наричат „ки“ — вътрешната енергия, която притежава всяко живо същество, самият живот. Без „ки“ човек се лишава от духовни сили и вътрешни резерви, не може да влезе в хармония нито с природата, нито със себе си…

Джейк притежаваше могъщо „ки“. Напълно концентриран, той усети как пипалата му се протягат далеч напред, като вълните, породени от камък, хвърлен в средата на спокойно езеро. Почти веднага откри първата защитна система на Ундерман, състояща се от отлично замаскирани сред тревата инфрачервени сензори. После дойде ред на ултразвуковите резонатори, маскирани като гъби в корените на дърветата.

„Ба-мак“ му разкри външната защита на Грейсток. Придвижваше се сред електронните сензори с лекотата, с която вятърът свири в гората.

В средата на втория кръг се спря и отново потъна в „ба-мак“. Беше приятно, сякаш се завръщаше и интимния свят на космическото излъчване. Даваше си сметка, че животът му зависи изцяло от това удоволствие. „Ба-мак“ беше най-силното му оръжие, с него беше постигал всички значителни победи в живота си — за Агенцията, а след това за себе си и баща си. За истинския си баща — Ши Зи-лин.

Джейк си даваше сметка, че именно „ба-мак“ го отличава от останалите, че само с негова помощ може да преодолява опасностите на живота, който беше избрал. Без това чувство никога не би стигнал до Грейсток с неговите изключителни мерки за сигурност.

Дойде ред на кучетата. Добермани, обучавани да надушват и обезвреждат всяко човешко същество в периметъра си. „Ба-мак“ му позволи да ги локализира и да мине покрай тях без никакви инциденти, избирайки подветрената страна.

Не беше сънувал дори през колко защитни кръга трябва да премине. Точният брой нямаше значение. Проникването в Грейсток беше като „уей ки“ — древната китайска игра на военна стратегия. Би било безсмислено да преодолява защитните кръгове един по един — бяха разположени толкова нагъсто, че, справяйки се с един от тях, тон неминуемо би попаднал в канапа на следващия. Но „ба-мак“ му даваше възможност да ги „усеща“ по няколко наведнъж.

По този начин стигна до Роджър Донован — детето-чудо на Агенцията, втори по ранг след директора. Беше спрял стария си корвет, модел 63-а, между стената на Грейсток и великолепната розова градина и човъркаше нещо в мотора.

Именно Донован го вкара в сградата и го заведе при Хенри Ундерман.

Блудният син се завърна у дома и се изправи лице в лице с коварния си баща. Ако в митологията има нещо вярно, моментът би трябвало да бъде наситен с драматизъм, от небето трябваше да се сипят оглушителни гръмотевици. Но черните облаци бяха безмълвни, тишината се нарушаваше единствено от жуженето на пчелите, които усърдно събираха нектар от розовите цветчета в градината два етажа под тях.

Стаята беше изпълнена с аромата на красивите храсти. Този аромат се запечата в съзнанието на Джейк, останалото беше просто фон. Дори борбата с Ундерман, провела се под невъзмутимия поглед на Роджър Донован…

Ундерман извади пистолет. По всички правила на играта би трябвало да застреля врага си на място, тъй като Джейк стоеше на два метра от него. Но Джейк отгатна намеренията му с помощта на „ба-мак“ и изстрелът попадна в празно пространство.

Жребият беше хвърлен. Вонята на смъртта се смеси с прекрасния аромат на розите, мирното жужене на пчелите потъна в звуците на двубоя.

Колко са легендите на различните народи, които уточняват причините за завръщането на блудния син? Коя от тях сочи, че той идва, за да убие баща си? Обзет от гняв, Джейк още веднъж прибягна до „ба-мак“ и с негова помощ проби защитата на Ундерман. Смъртоносните ветрилообразни удари се стовариха върху бъбреците на противника и заради Дейвид Ох, и заради Мариана — съпругата на Джейк, и заради Ничиреншу — неговия брат по бащина линия. Защото Химера имаше пръст в тяхната смърт, независимо дали това е станало директно, или чрез други хора.

Благодарение на „ба-мак“ той не мислеше за ужасните последици от това, което трябваше да стори. Смъртта беше в главата и ръцете му, сърцето му се превърна в хладен къс стомана. Студеният пламък на отмъщението отне светлината на ярките звезди, обсипали кадифения свод на небето…

Сега, в рамките на кратък като мълния миг, всичко се промени. Задоволството от акта на отмъщение отстъпи място на смъртта — грозна и жестока. В душата му нахлу чувство, за вина, сърцето му проплака. После всичко свърши. Остана единствено ароматът на рози — могъщ като океанския прибой…

Книга първа

Самварта

Разруха

Зима — Пролет, в наши дни

Хонконг / Пекин / Вашингтон / Москва

Джейк и Блис се намираха в Дупката. Нощните звуци на Хонконг достигаха до тях като през мъгла. Бяха толкова близо до пристанището, че чуваха плясъка на вълните около бетонните подпори на кея. Въпреки стената от спечена земя и изгнили греди, до ушите им достигаха и пронизителните писъци на едри плъхове.

Но над всичко се извисяваха звуците, придружаващи хазарта. Това беше основното предназначение на Дупката — един сложен лабиринт от подземни помещения, свързани помежду си чрез тесни и ниски тунели. Единственият законен хазарт в Хонконг са залаганията на конните надбягвания в Хапи Вали, но запалени комарджии като китайците не можеха да се задоволят с това.

В Дупката беше тъмно и неприятно, Джейк се чувстваше притеснен. Но тук беше определеното място за среща.

— Добре ли познаваш този човек? — попита Блис.

— Той е един от малцината, с които съм работил през последните шест месеца — погледна я Джейк. — Имам му доверие.

— Това място не ми харесва — потръпна неволно Блис.

— Сигурно има причини, за да поиска среща именно тук.

— Въпреки това имам чувството, че съм в капан — огледа се Блис.

— Има много пътища за бягство — успокои я Джейк. — Няма от какво да се тревожиш.

— Нервна съм — призна с лека усмивка тя. — Просто не обичам да съм под земята…

— Можеше да си останеш у дома, нали ти казах?

— Не и след това, което намекна твоят човек — поклати глава тя. Шията й леко помръдна, трапчинката в средата й се изпълни с мрак. — Наистина ли мислиш, че е надушил шпионина, Джейк?

Джейк гледаше към дъното на ниския коридор, където настъпи някакво раздвижване. Тишината се нарушаваше единствено от потракването на плочките за маджонг.

— Нали ти казах? Проверих го лично… — Към голата крушка на тавана се издигаше гъст тютюнев дим. — Точно както проверявам всички свои агенти. — Залаганията очевидно се вдигнаха, гласовете на кантонски диалект съответно се повишиха с една октава. — Имам му доверие. — Сенките по тавана се раздвижиха. — Иначе нямаше да съм тук…

Блис извърна глава, в цялата й поза пролича напрежението.

— Това той ли е?

Джейк погледна към слабичкия китаец със зализана черна коса. Беше твърде млад за този вертеп. В Дупката се събираха предимно възрастни комарджии, които още помнеха контрабандистите, прокопали цялата мрежа от тунели.

— Не.

Очите му не изпускаха лицето на младия китаец, изправил се встрани от масата за маджонг. Престана да му обръща внимание едва когато онзи се включи в играта и започна да пуска безсолни шеги.

— Твоят човек закъснява — отбеляза Блис.

— Ще дойде.

— Нали беше открил и други улики?

— Всички се оказаха безрезултатни — погледът му се насочи отвъд групичката на играчите. — Агентите ми неизменно стигаха до етап, на който се сблъскваха с непристъпна стена.

— Време е да направим още една обиколка…

Джейк се замисли. Знаеше колко умна е Блис, високо ценеше находчивостта й. Може би е права, може би наистина трябва да…

— Вече е тук — промърмори той и тръгна напред. Изправи се под лампата, едрият и набит китаец с тънки мустачки веднага го забеляза. Направи му знак да остане на мястото си. Играта на маджонг наближаваше кулминацията си, последните плочки тракаха върху масата, виковете станаха по-силни.

Агентът започна да си пробива път сред възбудените играчи. Походката му беше лека и гъвкава. После изведнъж се спъна и политна напред, от устата му се изтръгна дрезгав вик.

Тялото му се стовари върху паянтовата дървена маса, разлетяха се плочки. Старците скочиха на крака и се развикаха.

После Джейк видя младия китаец със зализаната коса да тича по коридора, от който се беше появил агентът.

Втурна се напред и разблъска разгневените играчи, Блис се стрелна покрай него и изчезна в тунела. Наведе се и обърна проснатото тяло. В гърдите му стърчеше дълъг нож, кръвта заливаше всичко. Точно в сърцето, въздъхна отчаяно Джейк. Този тип е професионалист, при това добър…

В очите на широкоплещестия нямаше нищо. Животът вече ги беше напуснал, на негово място се хилеше смъртта…

Джейк се втурна след Блис и убиеца, без да обръща внимание на комарджийските крясъци. Би трябвало да го държа под око, рече си той. Би трябвало да го усетя. Но защо не бях предупреден от „ба-мак“?

А сега агентът му беше мъртъв, а Блис се намираше в смъртна опасност.

Блис зави с пълна скорост зад ъгъла, успя да зърне зализаната коса на китаеца и полетя след него. Въздухът беше наситен с упойващата миризма на опиум, вонята на влажни нечистотии почти не се усещаше. Потта на разпалените играчи тегнеше като тежко покривало навсякъде.

Профуча в средата на групичка мършави старци, които играеха фан-тан. Разгневени и възбудени, те я обсипаха с ругатни. „Какво правиш в Дупката, проклета жено? Защо не идеш да белиш скариди като останалите? Тук е място за мъже, да те вземат мътните!“

Блис не им обърна внимание. Цял живот слушаше подобни гадости. Китаецът със зализаната коса сви наляво, тя го последва с пълна скорост. За малко не събори двама-трима пушачи на опиум, замаяно облегнати на стената.

Китаецът я очакваше зад тъмния ъгъл. Полусвита и стегната като стоманена кука, ръката му се стрелна надолу. Блис изохка, парализирана от болката във врата. Краката й се подкосиха и тялото и се свлече на пръстения под.

Полузамаяна, тя усети как я влачат към малка стаичка, в която се носеше отвратителна воня. Вътре беше пълно с наркомани, въздухът тежеше от миризмата на опиум. В мрака проблясваха огънчета, от дългите лули с плитки чашки се извиваше дим на синкави облачета.

Усещаше топлината на тялото му над главата си. Беше сигурна, че ще я убие — бързо и сръчно, както беше убил агента. И изведнъж разбра какво трябва да прави. В главата й продължаваха да звучат крясъците на старите комарджии. Какво правиш в дупката, проклета жено?! Този мъж не е по-различен от останалите, и това с неговата слабост.

Чуваше запъхтяното му дишане, което влизаше в рязък контраст с дълбокото и бавно свирене на дима в лулите на наркоманите край нея.

Протегна ръка, уви я около врата му и бавно го притегли към себе си. Видя жълтеникавите отблясъци на лампата в очите му, усети възбудата му. Беше чувала, че убийците често изпитват сексуална наслада от акта по отнемането на човешки живот.

Имаше нужда от време. Да се възстанови, да изработи стратегията си. Разтвори крака, гърдите й отскочиха нагоре. Ръката й продължаваше да го придърпва надолу, зърната на гърдите й се наместиха под дланите му. Палецът й бавно приближаваше пулсиращата на шията му артерия. Не трябваше да оказва натиск, не биваше да издава намеренията си.

Даваше си сметка, че има право само на един опит. Не успее ли, ще бъде мъртва. В това нямаше абсолютно никакво съмнение.

Концентрира се върху това, което трябваше да направи. Сънната артерия. Отлично познаваше мястото, където се намираше нервният възел. Поколеба се само за миг, уплашена от призрака на смъртта.

Усети възбудата му с цялото си тяло, изведнъж й се пригади. Събра на топка душевните си сили, вниманието й се концентрира в мястото, което се готвеше да атакува. Светът се разтопи и изчезна, остана само една малка точка върху тялото на врага. Сънната артерия.

Отвори уста и нададе грозен вик — точно както я беше учил Джейк. Едновременно с това палецът й потъна дълбоко в нервния възел върху шията на мъжа.

Убиецът подскочи и се замята като риба на сухо. Очите му се разтвориха толкова широко, че Блис видя дори червената кожичка под клепачите. Бузите му станаха бели като тебешир, в бялото на очите се появиха червени жилчици.

Съзнанието му успя да обработи получената информация, реакцията му беше инстинктивна. Юмруците му се стовариха върху тялото на Блис с такава огромна сила, че от очите и бликнаха сълзи.

Замаян, но зловещо ухилен, мъжът вдигна ръка за нов удар. Ситуацията му доставяше огромно удоволствие, никога през живота си не беше изпитвал такава възбуда.

Блис махна пръста си от сънната артерия и стовари силен удар с ръба на дланта си в ребрата му. В ушите й прозвуча грозно пропукване. Двете най-долни ребра се строшиха като клечици.

Джейк успя да чуе крясъка на Блис и увеличи скоростта. Зави по коридора вляво, очите му инстинктивно опипаха вратата на душната стаичка.

Връхлетя върху нея с тежестта на цялото си тяло, миг по-късно ръцете му се вкопчиха в раменете на убиеца. Концентрирана до крайност, Блис не усети влизането му. Възползвайки се от неочакваната пауза в атаката на врага, тя се надигна и го удари силно в корема с разперени пръсти, точно както я беше учил Джейк. Така можеше да пробие кожата и съединителната тъкан, да достигне до жизненоважните вътрешни органи.

— Не! — изкрещя Джейк, но вече беше късно.

Ангажирана в безмилостната битка за оцеляване, Блис беше глуха и сляпа за онова, което ставаше около нея. Убиецът хлъцна, от устата му изригна кървав фонтан. После умря. Джейк се наведе, помогна на Блис да се изправи и нежно я целуна.

— Добре ли си?

— Джейк… — прошепна тя и безсилно се отпусна в прегръдката му.

— Смело момиче — притисна я до себе си той, после побърза да я изведе навън, далеч от смърдящата стаичка.

Блис седеше в апартамента си, в ръката й се поклащаше чаша неразредено уиски. Джейк беше полегнал до нея, дългите му крака бяха небрежно кръстосаш в глезените.

— Аз обърках всичко — тихо промълви тя.

— Ти нямаше друг избор — успокоително отвърна Джейк. — Иначе той щеше да те убие. Не са много хората, които оцеляват след подобен сблъсък, на това трябва да се радваш…

— Но ако го бях неутрализирала, ти щеше да го разпиташ, нали? — Чашата е уиски потегли нагоре към устата и. — Тогава може би щяхме да разберем кой върви по петите ни…

— Той беше професионалист, Блис — поклати глава Джейк. — Едва ли щяхме да научим нещо от него. Затова се радвам, че и двамата се отървахме без последици…

Извитата като полумесец плажна ивица на Рипалс Бей не беше много далеч, но височината им пречеше да чуват крясъците на гларусите. На върха на дървото под прозореца беше кацнало огромно черно хвърчило, ярките лъчи на утринното слънце правеха перата му прозрачни.

— Още веднъж ударихме на камък — промълви Блис и опразни чашата си до половината. Взе гореща вана, веднага след като се прибра, после се люби с Джейк. Това бяха най-силните й желания.

— Баща ми — промълви Джейк с поглед, отправен към хвърчилото. — Положително вече е буден…

Блис му отправи продължителен поглед с издължените си очи, после леко въздъхна:

— Не ме разбираш, Джейк… Аз съм част от „юн-хюн“, Вътрешния кръг… Следователно съм част от теб. Но ако не съм ти нужна…

Джейк се обърна, на лицето му се появи усмивка. Ръката му потърси нейната.

— Какво говориш, Блис? Без теб съм нищо! Съдбата пожела да стане така, че агентът ми да загине, а същата участ да сполети и убиеца му… Но ако наистина съм искал да бъда сам, щях да го сторя — можеш да бъдеш сигурна в това…

Намръщи се и продължи:

— Исках те до мен. Не зная какво бих сторил сам през всичките тези дълги нощи… — Очевидно имаше предвид напрегнатите събития от последните месеци. Изминаха вече девет месеца от завръщането му в Хонконг след убийството на Хенри Ундерман. През цялото това, време той спеше най-много по час-два на нощ. Обикновено заспиваше някъде около дванадесет. Блис бързаше да изгаси лампите и да се мушне под завивките до него. Но между един и два неизменно се събуждаше от протяжните му стонове. Той не помнеше кошмарите, които прогонваха съня, но Блис беше убедена, че те са свързани с чувството за вина. Джейк преживя изключително тежко факта, че е убил любимия си някога наставник.

Протегна ръка, дългите й пръсти с цвят на какао се увиха около тънкия му кръст и бавно се плъзнаха по издължените гръдни мускули. Очите й загрижено пробягаха по набразденото му от дълбоки бръчки лице.

— Болницата… — прошепна тя.

— Помня — бледо се усмихна Джейк. — Беше истински шок да те видя след толкова години…

— Забрави ли, че като деца бяхме гаджета и заедно бродехме по улиците на Хонконг?

— Гаджета ли бяхме? — попита шеговито той и я притегли към себе си.

— Поне аз винаги съм била убедена в това.

— Защото си била преждевременно развита — погали я по бузата той. — А аз те считах за най-добрия си приятел.

— Ето, виждаш ли? — засмя се Блис. — Кое друго момче ще избере момиче за свой най-добър приятел?

— Може би си права и наистина съм бил влюбен в теб — призна Джейк. Видя как очите й се притварят от удоволствие, но не успя да разбере дали това се дължи на милувката или на думите му. Всъщност има ли значение? — Или просто съм бил луд…

Очите й рязко се отвориха и сега беше негов ред да се разсмее.

— Радвам се, че не ми се сърдиш — промълви Блис.

— Защо трябва да ти се сърдя? — сви рамене той и слезе от дивана.

— Защото преди година се върнах в живота ти, но като агент на баща ти… Защото ми беше забранено да споделям с теб много неща, включително и тайната на Вътрешния кръг…

Изключително привлекателните медно кафяви очи на Джейк потъмняха, в центъра им се появи оловен оттенък.

— Чрез теб баща ти е искал отново да ме приобщи към семейството си — промълви той. — Благодарение на теб открих брат си Ничиреншу, открих Ши Зи-лин — родния си баща… Благодарение на теб станах част от „юн-хюн“, тайното общество на шепа избраници, които след време ще контролират цяла Азия…

— Но ти си много повече от всичко това, скъпи — пламенно прошепна Блис. — Ти си Джуан, бъдещият владетел на Китай! Баща ти те подготвя за нов лидер, скоро ще станеш най-могъщият човек в Източното полукълбо!

Джейк отмести поглед и тя прехапа устни. Какво става? Той се отдели от нея и зашляпа с боси крака по посока на банята. Вратата остана отворена и тя чу пускането на водата в тоалетната чиния. Подви колене и се загледа в сянката му, блокираща светлината на лампата в банята.

След няколко минути излезе изпод душа, очите му пронизаха красивото й лице и проникнаха дълбоко в душата й.

— Никой друг човек на света не може да стори това, което направи ти — промълви Джейк. — Ти беше на моя страна по време на тежките битки с шпиони и убийци, тази нощ за пореден път доказа пълната си привързаност към мен. Дори смъртната опасност не може да те спре…

— Бях добре подготвена от баща си — простичко отвърна Блис. Но мислите й бяха далеч, неволно претегляйки промяната у него, настъпила след появата на Ши Зи-лин в Хонконг. Изведнъж стана някак по-властен и по-сдържан в отношенията си с хората, а най-вече с нея. Дали едното не беше свързано с другото? Искрено се надяваше да не е така.

Джейк беше на крачка от нея и тя неволно се подчини на магнетизма му. Беше силен и топъл като слънчев лъч в горещ летен ден.

— Борбата едва започва — тихо промълви той. — Борба в мащаби, които ние все още не можем да си представим. Ще ни трябват много сили, за да я приключим с успех…

Думите му се търкаляха като воденични камъни, сърцето на Блис неволно ускори ритъма си.

— Какво има, Джейк? — разтревожено го погледна тя. — Какво ми спестяваш?

Той изведнъж се усмихна, пристъпи крачка напред и впи у стаи в нейните.

— Нищо — прошепна, после отново започна да я целува. — Спомена баща си и това ми напомня, че още днес трябва да се срещна с Тцун-Трите клетви…

— Кого по-точно искаш да видиш? — изгледа го продължително Блис. — Един от тайпаните на Вътрешния кръг или просто баща ми?

Нещо има, въздъхна в себе си тя. Нещо, което кара Джейк да потръпва от вътрешно напрежение. Какво ли е то? Има ли нещо общо с наскоро погребаните му близки? Съзнанието й бе пронизано от ослепителната светкавица на прозрението. Има нещо друго… Нещо, което дори той не е в състояние да усети. Тръпка на страх прониза гърдите й. Ако Джейк не е на вълната на обичайната си чувствителност, последиците положително ще бъдат катастрофални! Той трябва да бъде напълно концентриран, за да успее да формулира личната си стратегия в рамките на Вътрешния кръг, а също така и за да разгадае тактиката на враговете си. Ако неговото „ки“ не е на висота, решенията му ще се окажат погрешни…

— Искам да видя Тцун-Трите клетви, при това насаме — натъртено рече Джейк. — Ще ми уредиш ли среща за три следобед?

— Разбира се — кимна Блис. Наричаше Тцун свой баща просто защото беше отгледана от него. Родният си баща изобщо не познаваше, а майка си помнеше смътно, като стара и отдавна непоглеждана фотография. — Не забравяй за извънредната среща при Андрю Сойър, насрочена за дванадесет — предупреди го тя. — На нея положително ще присъстват всички тайпани…

Джейк само кимна с глава.

— За какво ли е всичко това? — любопитно го изгледа тя. — По телефона Андрю ми се стори доста развълнуван.

— Андрю винаги с развълнуван — небрежно отвърна Джейк.

Тя отвори уста да му предложи услугите си, но той вече й обръщаше гръб. Остана с чувството, че Джейк е на километри от нея и топлия им интимен свят. Без съмнение умът му беше изцяло ангажиран от предстоящата среща с Ши Зи-лин — великия Владетел и негов роден баща…

Преди Хенри Ундерман, Джейк имаше и истински осиновители — семейство Соломон и Рут Мейрък, еврейски бежанци в Шанхай. Те приютиха болната и уплашена Атена, а след смъртта й поеха грижите за невръстното момче.

Ши Зи-лин — истинският баща на Джейк, напуснал семейството си, за да се присъедини към революционната армия на Мао. Това било трудно решение за него, но любовта му към родината се оказала по-силна от всичко.

В продължение на дълги години помагал на Мао да укрепи своята власт, оцелявайки въпреки кървавите събития, които съпътствали утвърждаването на комунистическата система в Китай. Минал през всичко — развенчаването на култа към Мао, Бандата на четиримата, Културната революция… Винаги се държал в сянка и това го спасило от неизбежните чистки, които съпътствали всяка промяна на официалната политика.

Това съвсем не означавало, че Зи-лин няма врагове. Последният от дългата им редица бил Ву Айпинг — ръководител на групичка реакционно настроени министри и висши държавни служители, които били яростни противници на идеите на Зи-лин за изграждане на модерна икономика в страната.

Но бащата на Джейк надхитрил и него, както всички останали. В резултат, хората, управляващи Китай, възприели неговия начин на мислене. А той, болен и стар, предприел дългото пътуване на юг, за да се срещне със синовете си — Джейк и Ничиреншу, детето, което родила любовницата му.

За съжаление на тази среща се проля кръв и единият от синовете му загина. Двамата влязоха в смъртен бой на верандата на една вила, сгушена високо над красивия полумесец на Рипалс Бей. Открил, че баща му е действал и като негов резидент, Ничиреншу се нахвърли върху Зи-лин. Джейк скочи да го защити и уби брат си. Някой би казал, че двамата си били само наполовина братя, но каква е всъщност разликата? В жилите им течеше една и съща кръв — тази на Ши Зи-лин… Никой от тях не подозираше за това до самия край. През целия си съзнателен живот се бяха борили едни срещу друг, нанасяйки си тежки душевни и физически рани. Ничиреншу беше отговорен за смъртта на дъщерята на Джейк, станала три и половина години преди фаталната им среща. Като член на дълбоко засекретената американска разузнавателна организация, известна под името Агенцията, Джейк правеше всичко възможно да открие и унищожи Ничиреншу. Постепенно разбра, че той не е професионален убиец единак, а агент на съветското разузнаване, действащ под прекия контрол на генерал Даниела Воркута — директор на КВР, опасния външно разузнавателен отдел на КГБ. А по-късно откри и друго — на практика Ничиреншу е двоен агент и действа за комунистическото правителство в Пекин, под прякото ръководство на Зи-лин — родния му баща…

Всичко това беше част от сложния план на Зи-лин, известен под името „рен“ — „реколтата“… За успешната му реализация старият политик се беше оградил с доверени хора, съставляващи „юн-хюн“ — Вътрешния кръг. Сред тях бяха най-влиятелните тайпани на Хонконг, а също така и главатарите на трите най-могъщи триади — тайните престъпни организации, пуснали пипала из цяла Югоизточна Азия.

Кой беше човекът, издигнат за ръководител на тази могъща организация? Джейк Мейрък или Джейк Ши — което повече ви харесва. Тайпанът на всички тайпани, най-могъщата личност на целия континент. Личност, получила прозвището Джуан…

Събрал се с баща си след дълги години на раздяла, Джейк изпитваше непреодолимото желание да бъде до него, да го пази и закриля. Разговаряха по цели дни и нощи, издръжливостта на Джейк беше далеч по-голяма от тази, което си беше представял Зи-лин.

Често отиваха на плажа, навиваха крачолите на панталоните си и сядаха на влажния пясък срещу прибоя. Разговаряха с часове, дори гладът не беше в състояние да ги спре. Хапваха по някой сандвич направо там, дори не усещаха вкуса на храната, която им носеха. Не забелязваха хората на триадите, изпратени да ги охраняват. Разхождаха се по плажа, усмихваха се на дечицата, клатещи се като патета към тъй желаната вода, но едновременно с това зорко следяха всяко ново лице, появило се наоколо. Потънали в разговор, бащата и синът бяха слепци глухи за всичко.

Днес във въздуха се усещаха остатъци от мъгла, сякаш нощта отказваше да отстъпи мястото си на топлото слънце.

— Време е да се залавяш за работа, Джуан…

Зи-лин седеше като дете, с протегнати напред крака. Беше свалил шината от дясното си бедро, но подутите от артрит пръсти постоянно го разтъркваха.

— До определен етап приказките носят полза — добави той. — Но след това идва ред на действието.

Времето беше топло, но мършавите рамене на Зи-лин бяха покритие тънко одеяло. Крачолите на широкия памучен панталон бяха навити до коленете, на места платът тъмнееше от водните пръски.

— Джуанът е тайпан на всички тайпани в Хонконг. Той е главният дракон на Вътрешния кръг. След време ще ръководи бизнеса в цяла Азия, чрез него Пекин ще осъществява своите сделки, а китайската общност в Индонезия ще капитализира печалбите си. Пак той ще канализира търговските операции на британците, а и на всички останали — американци, японци, тайландци и малайци…

Очите на стареца бяха насочени към точката, в която морето в небето се сливаха в огнено петно.

— Това е последната фаза на моя „рен“ — събирането на реколтата. Петдесет години мечтая да видя един обединен в силен Китай. Вече ти разказах как стигнах до идеята да подкрепя комунистическата власт. Май, първата ми жена, беше близък помощник и съратник на Сун Ят-сен, създателя на Гуоминдан. Срещнахме се в Шанхай, по време на учредителния конгрес на ККП.

— Вече знаеш за детството ми, за дългите часове в прекрасните градини на Сучоу. Там се срещах и разговарях с мъдрия Джиан, моя духовен баща. От него научих, че най-важното нещо в живота е илюзията. Градината му изглеждаше така естествена, сякаш всичко в нея — дръвчета и храсти, камъни и цветя — е било сътворено от природата преди стотици години… Измина доста време, преди да разбера, че всичко е подредено според неговите виждания, че хармонията е плод на една велика илюзия…

— Можеш да си представиш как съм се почувствал, когато Джианът най-сетне реши да сподели с мен тайните на градината си. Оказа се, че любимото ми хълмче е издигнато нарочно, за успокоение на посетителя. Камъните са били пренесени от коритото на близкото поточе, а всяко дръвче е било посадено на точно определено място. Най-много се слисах от цветните лехи, пръснати съвършено естествено сред тревата. Оказа се, че ги е пренесъл там само преди три седмици… Но общото впечатление беше великолепно, хармонията — пълна. Бях напълно убеден, че това кътче е било създадено от ръката на Буда, дори през ум не ми минаваше, че може да бъде плод на човешкото въображение…

— Но на практика се оказа точно така. Видях го с очите си и бавно осъзнах, че аз също съм част от тази съвършена хармония.

— Не забравих този факт през годините на своето съзряване. После родителите ми се преместиха в Шанхай, а мен записаха в колеж. Вече бях убеден, че илюзията на Джиана ще ми бъде от полза в живота. По това време бях доста добър играч на „уей ки“, повечето от победите си на дървената дъска постигах именно чрез притворството и употребата на илюзия.

— В онези години всички говореха заедно, Джейк… Как да прогоним „чуждестранните дяволи“ от родния ни край. Настанили се стабилно в южната част на страната, те изсмукваха богатствата ни, експлоатираха братята ни…

Китай беше слаба и разпокъсана страна, воюваща сама със себе си. Как би могла да се защити от коварните „чуждестранни дяволи“? Това беше въпросът, около която ос въртяха най-разгорещените спорове. Аз не вземах участие в тях, само седях и слушах. Бавно стигнах до убеждението, че само по един начин можем да надхитрим умните чужденци — чрез илюзията. Да им дадем това, което си въобразяват, че искат, а след това да ги използваме. Точно по начина, по който те използваха нас… Трябваше да направим така, че да впрегнем способностите им в полза на Китай.

— Но първата ни задача беше обединението на Китай. Все още нямах ясна идея как да стане това, как да сплотим сдай бедна и разпокъсана от междуособици страна…

— После отидох на онзи конгрес в Шанхай и се запознах с идеите на комунизма. Веднага разбрах, че съм открил начина за умиротворяването на Китай.

— Това беше първата фаза на моя „рен“, Джейк… Сеитбата, чиито плодове се наложи да чакам цели петдесет години. За тази цел обаче трябваше да напусна Шанхай. Да напусна Атена и теб… Нямах друг избор. Китай беше на първо място. И досега е така…

— Днес най-сетне навлизаме във финалната фаза. Ти ще бъдеш проводникът, през който ще тече азиатската мощ. А Китай ще бъде обединена и силна страна не като унищожи Хонконг — нещо, което много хора в Пекин все още желаят повече от всичко на света, а като се възползва по най-добрия начин от предимствата на „чуждестранния дявол“, намерили място в Кралската колония: свободна търговия, отворени пазари, изгодни условия за западните инвестиции. По този начин ще получим всичко, от което толкова силно се нуждаем — модерна промишленост, достъп до най-съвременни електронни технологии. При това, без да се унижаваме, без да губим достойнство…

— Китай ще процъфтява и просперира под невидимата мрежа на Вътрешния кръг…

— Съдбата е решила ти да видиш плодовете на моите петдесетгодишни усилия. С течение на годините комунизмът ще се стопи и изчезне. Той изпълни, своето предназначение — пробуди гигантската страна и я тласна напред. Но днес вече започва да спъва развитието й. Заети с утвърждаването на политически доктрини, ние не забелязахме как светът премина в следващото хилядолетие. Не се ли присъединим към него, всичко ще рухне. Китай ще остане беден и разпокъсан, а заплахата да попадне под руско влияние ще бъде съвсем реална. Вече десетилетия наред Москва търси начини да се намеси в нашия живот и да контролира нашето бъдеще…

Зи-лин се размърда, лицето му за миг се разкриви от болка.

— Още от самото начало знаех, че не мога да отида отвъд нивото на Джиан, Джейк… Но поставих началото, животът ми не мина напразно. Особено сега, когато успях да открия теб. Аз съм Създателят и Владетелят, а ти ще си Джуан — Изпълнителят и Наследникът… През твоите ръце ще тече пълноводният поток на бизнеса в Азия. Честно признавам, че не бих могъл да контролирам всички нови сили, които без съмнение ще влязат в играта. Имам предвид не само Континентален Китай и Хонконг, но и фирмите от Банкок, Сингапур, Манила, Куала Лумпур, Ню Делхи, Токио и Осака… Всички желаещи да си отрежат от тортата… Част от първоначалните контакти вече са установени, друга част ще установиш ти. Това е главната задача на Джуан, който освен това трябва да държи под око и многобройните си врагове…

Джонка с платно в бананов цвят напусна залива и се насочи към откритото море. Зад кърмата й се проточи пенеста диря.

Зи-лин протегна ръка и Джейк извади малка статуетка от кехлибар. Тя изобразяваше две митични създания, вкопчени в смъртен бой. Личеше, че някога е била разсечена на четири части, но сега те бяха здраво свързани с рамка от злато.

— Вече не е достатъчно да кроим планове за използването на властта, която притежаваме — промълви старецът и бавно обърна статуетката върху дланта си. — Никакви планове няма да ни помогнат, ако позволим разпадането на „юн-хюн“, Вътрешния кръг. А връзките между участниците в него може би ще се окажат по-крехки от това, което очакваме… Вярно е, че драконите на триадите и тайпаните са здраво обвързани от това „фу“, което на практика е императорски печат от чист кехлибар и чиито четири части се намираха у теб, Ничиреншу, Блис и Андрю Сойър.

Вдигна статуетката срещу светлината и митичните животни сякаш оживяха.

— Но никога не трябва да забравяме какво изобразява „фу“ — епичната битка между дракона и тигъра за господство над света. Именно за подобно господство говорим, когато определяме основните задачи на „юн-хюн“. Първо — да се защити новият възстановен Китай от неговите врагове — Русия, Англия и САЩ, и от онези в Пекин, които определено смятат, че комунизмът няма да отмре. Второ — да се обединят Хонконг и Континентален Китай, като постепенно се обхванат Япония, Малайзия, Индонезия, Тайланд и Филипините. Така, единен и могъщ, Китай смело ще прекрачи в двадесет и първия век.

Не трябва да допуснем разединение. Сега сме сплотени, Тцун-Трите клетви и ТИ. Чуй са мои братя, а Андрю Сойър е с нас благодарение на огромното му задължение към мен. Преди години му направих важна услуга, без мен щеше да е свършен. Триадите също са на наша страна.

Но положението е нестабилно, особено що се отнася до драконите на Триадите. Рано или късно между тях ще избухне съперничество, всеки ще се стреми към по-голямо влияние във вътрешния кръг. Същевременно не можем да разчитаме на финансова подкрепа от тях, очакванията ни са насочени към по-други неща. Не можем да променим това съотношение на нещата, просто такава е съдбата ни и ще трябва да й се подчиним.

— Никога не трябва да забравяме, че имаме могъщи врагове във всички страни на света. Никога не трябва да пренебрегваме усилията им за унищожение на „юн-хюн“. Защото, ако им позволим това, Хонконг ще се превърне в кърваво бойно поле. Всеки ще иска част от златната река, която тече през този град. Търговията ще спре, реката ще пресъхне. Нещата ще опрат до военна сила и тогава Китай отново ще потъне в средновековното блато, от което едва е започнал да се измъква. Допуснем ли разединение, ние ще бъдем слаби и безсилни срещу врага. Ето защо ти не трябва да допускаш това. Ти си Джуан, без твоето могъщество и опит Китай няма да осъществи прехода си към модерния свят, никога няма да се издигне до нивото на водеща световна сила. Без теб и хората от Вътрешния кръг ние ще бъдем обречени на мизерия и бедност.

Зи-лин бавно отмести поглед от ярко оранжевия диск на слънцето. Очите му блестяха като звезди. Всеки друг на негово място отдавна би се предал на коварната болест, би търсил начин да облекчи ужасните болки. Но той беше човек от друго тесто. Беше един от малцината на този свят, които съумяват да отделят силния си дух от разлагащото се тяло, да изключат нервните възли, които пренасят болката…

— Враговете ни са известни, татко — промълви Джейк. — В Русия това с генерал Воркута, която иска да постави Вътрешния кръг под свой контрол, а после да завладее и цял Хонконг. Но ние държим под око сър Джон Блустоун, главния агент на КГБ за Азия, макар той да не подозира нищо. Оставихме го там, където е — тайпан на „Файв стар пасифик“, защото така най-лесно можем да го контролираме.

Между другото, агентите на Джейк вече биха тревога. Действащи по цялата територия на Хонконг, те веднага докладваха за странния прием на борда на яхтата на Блустоун — 40-метровата „Тайрем“, състоял се в края на изтеклата седмица. В списъка на поканените фигурираха имената на четирима от най-влиятелните тайпани и това беше достатъчен повод за тревога. Джейк не си направи труда да проучи останалите гости, този факт му стигаше. Четирима от най-известните търговци на Хонконг в компанията на Блустоун за продължителен период от време — това наистина беше един дълбоко обезпокоителен факт.

Може би нямаше нищо сериозно, може би Блустоун даваше поредния от блестящите приеми, с които беше широко известен в Колонията. Но в главата на Джейк звънна предупредителна камбанка и той й се довери. Нещо ставаше… Напомни си да вербува някой от екипажа на „Тайрем“. Колкото по-скоро направи това, толкова по-добре.

— Забравяш неизвестния шпионин, който е информирал Химера за парчето от „фу“ в твое владение — напомни му Зи-лин. — На всяка цена трябва да го откриеш и унищожиш! Вече понесохме тежки загуби от дейността му. Умря Мариана, последва я Ничиреншу… Трябва да си разчистим сметките с него!

— Законспириран е твърде дълбоко, татко — въздъхна Джейк, а мислите му продължаваха да се въртят около приема на борда на „Тайрем“. — Страхувам се, че доста ще се потрудим, преди да го изровим от дупката му…

— Времето е единствената стока, която не ни достига, Джейк.

— Нима искаш да разкъсам Вътрешния кръг?

— Съвсем не — поклати глава възрастният Джиан. — Вътрешният кръг е най-важното нещо на света. Разбием ли го, животът ми губи смисъл. Всичко ще бъде напразно — болките и страданията, смъртта на толкова много хора!… Единствено „юн-хюн“ е в състояние да пази Китай от външни и вътрешни врагове. Но този шпионин е опитен и демонстрира способността си да ни наранява по един наистина забележителен начин!

Протегна ръка и хвана китката на сина си. Рядко правеше подобни жестове, това беше сигурен признак на дълбокото вълнение в душата му.

— Сега ти си Джуан. Ще постъпиш така, както намериш за добре. Зная, че няма да ме разочароваш, каквото и да се случи… Трябва да запазиш „юн-хюн“ на всяка цена. Ще повторя: На всяка цена! А това означава да бъдеш безкомпромисен не само с враговете, но и със съюзниците си. Не сториш ли това, ще се провалиш като Джуан. А моят петдесетгодишен „рен“ ще отиде по дяволите!

— Погледни съвременната ни история. Дрязгите помежду ни позволиха на „чуждестранните дяволи“ да ни окупират, а упоритото ни пренебрежение към достиженията на световната култура ни постави под пълна икономическа зависимост. Китай се превърна в нация на стотици милиони бедни кулита, отровени от комунистическа пропаганда.

— Комунизмът вече изигра своята роля. А министрите в Пекин, които все още се придържат към догмите му, правят това не от привързаност към идеологията, а по простата причина, че са на власт благодарение на тези догми. Комунизмът вече е безполезен за Китай, защото спъва прогреса. Моята идея през всичките тези години беше да използваме Хонконг като меч, с чиято помощ да се отърсим от закостенелите комунистически догми, при това без да губим нищо от своето достойнство и чувство за чест. Защото никой в Пекин не би дръзнал да отхвърли комунизма ей така, изведнъж и изцяло. Това би означавало да плюем на една идеология, към която сме се придържали в продължение на десетилетия.

Същността на моя „рен“ е да помогнем на Китай да се спаси от себе си. — Старецът бавно поклати глава: — Ключът към спасението е Хонконг. Не само за Китай, но и за цяла Азия. За нещастие това осъзнават и нашите врагове.

Въздъхна, главата му изведнъж клюмна на гърдите.

— Татко, какво ти е? — разтревожено попита Джейк. Старият Джиан изведнъж му се стори смъртно уморен, на прага на припадъка. Лицето му потъмня като обедно небе, лишено от топлината на слънчевите лъчи. Стомахът на Джейк болезнено се присви: — Боли ли те нещо, татко?

Старецът леко поклати глава. Държеше се така, сякаш всеки миг щеше да се разпадне.

— Болката ми няма нищо общо с болестта — глухо промълви той и уморено затвори очи. Настъпи продължително мълчание. Чайките крещяха над главите им, загрижени за ежедневната си храна. Ниско над водата се стелеше тънка мъгла, ефимерна като драконов дъх. Джейк усети ужаса, който надничаше иззад нея.

— Има едно нещо, което не смеех да споделя дори с теб — промълви най-сетне Зи-лин. — Но сега усещам, че вече нямам друг избор… — дланта му се сви в юмрук около кехлибарената фигурка, кокалчетата побеляха от напрежение. — Става въпрос за „Кам Сан“ — една тема, която старателно отбягвахме…

— Нашият основен коз — кимна Джейк. — Нали каза, че при определени обстоятелства именно „Кам Сан“ може да спаси Китай?

Тялото на стария Джиан се разтърси като от пристъп на треска.

— „Кам Сан“ винаги е бил нож с две остриета — промълви той. — Знаехме това още преди да започнем строителството. Обекти от този мащаб винаги носят в себе си елемент на разруха. Но времената бяха такива, че ние бяхме принудени да поемем всички рискове. Имахме нужда от средство за възпиране… — въздухът излетя от гърдите му с тихо свистене. — Но сега нещата не стоят така…

Отново настъпи тишина, нарушавана единствено от плясъка на вълните.

— Какво е станало в „Кам Сан“, татко? — попита най-сетне Джейк. — Не позна гласа си, кръвта блъскаше като луда в ушите му.

Зи-лин насочи поглед по посока на малките като точици джонки, които бързаха към брега, очевидно приключили с дневния риболов.

— Научният екип там направи едно важно откритие — тихо промълви той. — Не само важно, но и ужасно по своите последици. Станало е случайно, по време на опити със съвсем друга цел… — главата му се завъртя, пламтящият му поглед опари лицето на Джейк. — Но това откритие заплашва да наруши равновесието на силите. Не само тук, но и в целия свят… „Кам Сан“ се изпълни с огромна, бих казал безгранична разрушителна сила. Толкова огромна, че трябва да направиш всичко възможно, за да я задържиш под контрол. Без съмнение разумните хора не биха се възползвали от нея, независимо към коя нация принадлежат и на кого служат. Но има и други… — Тялото му се разтърси от нова тръпка, лицето му потъмня, очите му отново се насочиха към безбрежната водна шир. — Руснаците биха дали мило и драго, за да се доберат до тайната на „Кам Сан“. Американците и англичаните — също… А единствен пазител на тази ужасна тайна си ти, Джейк…

Кехлибарената статуетка отново премина в дланта на Джейк.

— Хладна е — отбеляза старецът — Въпреки близостта на телата ни… Кехлибарът остава винаги хладен, за разлика от хората… Те лесно се нажежават, особено когато са замесени страстите… Това е урок, който никога не трябва да забравяш…

Ръката му покри дланта на Джейк, статуетката остана между тях.

— Има една стара поговорка, синко — глухо промълви той. — По-стара дори от Тао…

В планината е мрачно и студено, но без тези неудобства не може да съществува нищо…

Краката му бавно се раздвижиха по мокрия пясък.

— Ето къде се намираш в момента, Джейк. В планината. Скоро ще почувстваш мрака и студа. Не им ли вдъхнеш смисъл и съдържание, с теб ще бъде свършено. До края на дните си ще изпитваш само страх и нищо друго…

Джейк усети пясъка под краката си, соления ветрец по бузите си. Някъде отдалеч до слуха му достигна весел детски смях, накъсан от възбуден кучешки лай. В ръката му тежеше свещеното „фу“, хладно и сякаш изпълнено със скрита символика. Татко, понечи да каже той. Какво ще стане с мен, когато усвоя урока ти? Дали ще стана всемогъщ властелин, или просто ще престана да бъда човек?

Но устата му остана затворена. Предпочиташе да седи върху топлия пясък и да се наслаждава на близостта си с Джиан — великия Владетел и Творец… Мълчеше и чакаше. Баща му сам щеше да разкрие тайната на „Кам Сан“, а от разказа му Джейк щеше да разбере защо светът е станал опасно място за живеене…

Джин Канже се намираше в Кианмен, южно от централния пекински площад „Тянънмън“. Тесните улички бяха задръстени от подвижни сергии и малки магазинчета за хранителни стоки. Беше облечен в дълъг сив тренчкот с коланче и еполети, това го правеше по-висок и по-слаб, отколкото беше в действителност.

Зад гърба му остана главната улица с рояците велосипедисти, които се движеха като призраци по мокрия асфалт. Въздухът тежеше от миризмата на сажди.

Джин забеляза широкоплещестия мъж пред вратата на едно магазинче за килими и без колебание се насочи натам.

— Добро утро, другарю — любезно поздрави тон. — Как е Лизи, нашето опасно котенце?

Полковник Ху засмука въздух през стиснатите си зъби.

— Нашата Лизи както винаги е добре — отвърна той, с мъка прикривайки неприятното чувство, което неизбежно го обземаше в присъствието на Джин. То може би се дължеше на собствената му незабележимост, особено когато се изправеше редом с този необичайно елегантен за китайските представи мъж.

— Добре ли мина мисията, която засяга момичето? — попита Джин и започна да си пробива път сред множеството по тесния тротоар. Той никога не стоеше на едно място.

— Без усложнения — отвърна полковникът, но Джин долови особената нотка в гласа му и веднага застана нащрек. — Предложената от вас тактика се оказа правилна. Те са свикнали да се навъртат около реките, просто по силата на дългогодишна традиция… Открихме Чен и момичето в подножието на планината, и двамата спяха… — Полковник Ху въздъхна и намръщено добави: — Въпреки това загубих двама от хората си, а трети е в дълбока кома… Тези типове наистина си ги бива…

Джин Канже се запита дали не долови нотка на респект в гласа на събеседника си, който мрачно поклати глава и продължи:

— Взехме всички предпазни мерки, но това не им попречи да ни открият и да предприемат вихрена контраатака.

— Жалко за придружителя й — промърмори Джин. — Много бих искал да го подложа на един хубавичък разпит…

— Чен ли? — попита полковник Ху и отново сви рамене: — Загина като достоен боец. Един куршум го прониза право в сърцето.

— Достоен боец! — изсумтя Джин. — Какъв е този романтичен ореол? В смъртта няма романтика!

Полковникът не отвърна нищо. Стигнаха до пресечката и свиха надясно, по посока на гарата. Край тях се точеха схлупени магазинчета, в повечето от които все още се продаваха традиционните китайски лечебни билки. Тук-там върху прашните рафтове можеха да се открият стъклени буркани със стрити на прах еленови рога, тигрови зъби, коренчета женшен и най-различни сушени гъби.

Джин Канже кимна с глава и смени темата:

— В крайна сметка ние се интересуваме от момичето. Трябва да благодарим на Ву Айпинг, тъй като без него едва ли бихме я търсили сред членовете на триадата „Стоманен тигър“. Патологичният му интерес към хората с фамилия Ши го накарал да открие свърталището на момичето и да го идентифицира. Малко преди да умре, той споделил разкритията си с Хуайшан Хан — един от малкото му верни приятели…

— Той ли ни заведе при момичето?

— Да — отвърна Джин Канже и замислено поклати глава: — Скоро тя ще стане основен обект на вашите експерименти…

— Това, което искате да й сторя, лесно би могло да я превърне в съвсем друг човек — предпазливо отбеляза полковник Ху.

Точно така, въздъхна в себе си Джин Канже. Тя е митично създание. Веднъж зърнали лицето й, мъжете се превръщат в покорни роби. Закова се на място и извърна глава към полковника.

— Искам да бъда пределно откровен с вас. Операцията е толкова деликатна, че никой от нас не може да си позволи каквато и да било неяснота! — замълча, очите му дълбаеха лицето на другия.

Така изтече цяла минута, после полковите Ху бавно кимна с глава.

— Разбирам.

За пръв път си даде сметка за естеството на неудобството, което изпитваше в присъствието на този мъж. Аз се страхувам от него, констатира с известна изненада той. Джин Канже прекрасно знае колко съблазнително е това котенце и може би вече подозира, че и аз — неговият ловец, вече съм на път да се превърна в роб… Но нима наистина е така? Ху изпита дълбока тревога от факта, че няма отговор на този въпрос.

— Отлично, другарю полковник — усмихна се Джин. — Ноктите на котенцето все още са малки, но това съвсем не го прави безопасно. Напротив. То е извънредно опасно! — рязко възобнови разходката си и полковник Ху се принуди да подтичва, за да го догони.

— Имате право — промърмори той. Но не зная дали наистина си давате сметка колко опасна съм я направил…

Джин Канже рязко извърна глава, очите му енергично проблеснаха.

— Я ми кажете, другарю полковник, познавате ли морето? — попита той.

— Не — объркано поклати глава полковник Ху. — Честно казано, аз мразя морето, защото съм сигурен, че ще страдам от морска болест…

— Ясно — усмихна се Джин Канже. — Това май ще се окаже истинска епидемия за моите сънародници… Но ще ви помоля да запомните един морски термин, тъй като той ще ви бъде от полза при контактите с нашето малко котенце Лизи… Тя прилича на прекрасна шхуна, с която човек би стигнал дори на края на света… Но човек трябва да я държи плътно в посоката на вятъра, другарю полковник. Иначе рискува да се удави… — хвърли поглед на часовника си и вече с неутрален тон добави: — Закъснявам.

Полковник Ху отлично знаеше кога трябва да се оттегли. Дръпна се на крачка към стената и проследи с поглед отдалечаващия се Джин. След миг високата му фигура се разтопи и изчезна в тълпата пешеходци и колоездачи, която задръстваше тесните улички на Куйанмен.

Йън Макена получи куфарчето по време на акция в Стенли. Тълпа разгневени китайци атакуваше вратата на банката „Хонконг & Банкок тръст“, без да се интересува от официално обявеното работно време. Макена изпрати трима от хората си да изтласкат най-напористите клиенти отвъд временните бариери, който бяха издигнати на тротоара, в следващия миг дребен китаец без отличителни белези тикна куфарчето в ръцете му. Висок метър и деветдесет, Макена стърчеше отдалеч и не беше трудно да бъде разпознат.

В първия момент дори не разбра какво става. Беше зает да разкара по-далеч от себе си един особено разгневен клиент, който напираше с оголени зъби и дървен бастун в ръка. Грабна бастуна, вдигна го високо над главата си и го стовари върху озъбената физиономия. Звукът, който последва, го накара да въздъхне от наслада. Най-красивият звук на този свят!

Нападателят се просна на тротоара с окървавена глава и Макена се приготви да го прекрачи. В същия миг усети допълнителната тежест в свободната си ръка. Рязко изви глава и с един бърз поглед обхвана куфарчето и незабележимия китаец.

— Инспектор Макена, това е за вас — извика китаецът и се шмугна в тълпата.

— Хей! — извика Макена. — Почакай!

Но онзи вече беше изчезнал. Всички китайци, включително и подчинените му, го наричаха „Голямата локва пикня“, но това ставаше само когато бяха по-далеч и можеха да разговарят на родния си език. Макена беше австралиец с огненочервена коса, който разбираше кантонски и повечето от местните наречия, но акцентът му беше ужасен. Изкарал полицейска школа и няколко месеца стаж, той напусна Австралия и се пресели в Хонконг. Това стана преди десетина години. Произведен в ефрейтор от началника на полицията в Кралската колония, той започна да работи упорито и с хъс, издигайки се бавно по служебната стълбица. Днес вече беше капитан и това беше най-високото възможно стъпало в кариерата му.

Изправен очи в очи с врага, той притежаваше животинския инстинкт да скача направо на гушата му. От него се страхуваха всички — както началници, така и подчинени.

Но имаше и други, извън полицията, които никак не се страхуваха от Йън Макена. Един то тях беше Чудесният Сун — главатар на най-голямата кантонска триада в Хонконг, известна с обозначението 14К. Самият Сун носеше номер 489 — отличителен знак на върховната му власт. Не успя да сключи сделка с Макена и беше принуден да търси слабото му място. Откри го сравнително бързо и направи серия от снимки на австралиеца, ангажиран в компанията на 11-годишно момченце от китайски произход. Позите бяха толкова интимни, че публикацията на снимките би довела не само до моменталното уволнение на капитана, но и до предаването му на съдебната власт.

Това доведе до срещите му с Чудесния Сун, които се провеждаха два пъти седмично, в разрез с практиката на китайците. На тях Макена докладваше подробно за всички текущи дела в полицията. На първата от тях Чудесният Сун лично му връчи червен плик с професионално направени снимки и отношенията им бяха изяснени.

Австралиецът бързо схвана значението на този жест, тъй като червен плик в Хонконг получаваха победените в бизнеса съперници. Обикновено вътре имаше известна сума пари в брой, която позволяваше на изгубилия да се оттегли, като спаси поне част от достойнството си. Макена никога нямаше да забрави мига, в който Чудесният Сун сложи плика в ръцете му, веселия блясък в очите му. Защото главатарят на триадата се беше явил лично на уговорената среща, защото изчака отварянето на плика и открито се наслади на пълното безсилие на жертвата си. От това по-голямо унижение — здраве му кажи!

Изправил се встрани от полицаите, които разпръскваха последните възбудени нападатели, Макена неволно се запита какво ново унижение му е приготвил коварният 14К. Лицето му беше зачервено, но това едва ли се дължеше на усилията да се справи с тълпата.

Наду свирката си и полицаите започнаха да се оттеглят към микробуса, с който бяха пристигнали от участъка. После сведе очи към проснатия в краката му нещастник, от чиято глава продължаваше да тече кръв. Изплю се в лицето му, но веднага си даде сметка, че далеч повече му се иска да стори същото в лицето на Чудесния Сун.

Обърна се и тежко закрачи към полицейската кола. Един ден и това ще стане, успокояваше се той. Тогава ще гледам как неговото лице почервенява! Дано се провали в Пъкъла! Той и проклетата му триада!

Макена не отвори куфарчето, преди да се прибере в участъка. Не искаше да стори това в кабинета си, затова се насочи към мъжката тоалетна, воняща и отдавна непочиствана. Стъклото на малкото прозорче беше замазано с бяла боя, по перваза се търкаляха мъртви мухи. Няколко от все още живите им посестрими тъпо се блъскаха в боядисаното стъкло. В тясното помещение все пак проникваше достатъчно дневна светлина.

Макена затаи дъх и се ослуша. Жуженето на мухите се усили и сякаш заплашваше да пръсне главата му.

Някак внезапно се пренесе обратно в Австралия и се озова в Северните територии, в околностите на градчето Бундума, отвъд което започваше безкрайната равнина на пустинята Симпсън. Заедно с партньора си Дийк Джоунс преследваше трима аборигени, откраднали шест вола от близката ферма. Все още помнеше изражението върху лицето на Дийк, когато се изправиха с лице към безбрежните пясъци.

— Нататък без мен, приятел — беше промърморил Джоунс, а загорялото му лице видимо пребледня. — Да вървят по дяволите тези нещастници. И без това някъде там живи ще се опекат…

През януари пустинята Симпсън наистина прилича на разпалена пещ. Всеки, който дръзне да навлезе в нея, трябва да има добра защита от палещите лъчи на слънцето и огромни водни запаси.

— Това е тяхната територия — възрази Макена. — Ще заколят животните и ще пият кръвта им. Оставим ли ги, положително ще се измъкнат!

— Те гладуват, приятел… Откраднали са, за да не умрат.

— Но ще разберат, че са извършили престъпление само когато видят това — изръмжа Макена и измъкна тежкия магнум 357 от кобура си. Облиза устни и дръпна предпазителя. — Такава ни е работата, Дийки. Не я ли свършим, няма за какво да ни плащат…

— Трябва да ги върнем живи, Йън — разтревожено промърмори Джоунс. — Не забравяй това!

— Стига приказки, партньор — изръмжа Макена. — Давай да тръгваме!

Преследването продължи четиридесет и осем часа. В края на второто денонощие изкачиха едно пясъчно възвишение и в краката им се появиха аборигените, заедно с останалите живи волове. След толкова време в пустинята бяха изтощени и обезводнени, състоянието им едва ли предполагаше особена съпротива.

— Давай да ги пипнем — прошепна с напуканите си устни Дийк. Макена мълчаливо кимна и започна да се спуска по хълмчето, безшумно като пустинен койот.

Аборигените вдигнаха глави. Помежду им лежеше току-що заклан вол, от разпрания му корем капеше кръв.

Никои не каза нищо, тишината беше пълна. Аборигените не помръдваха, по лицата им нямаше страх, нито дори изненада.

— Е, добре — изправи се над тях Дийк, решил да прибегне до монолога, който Макена до болка познаваше. Може би затова реши да го изпревари. Извади магнума от кобура си и ги уби един по един с изстрели в главите. Телата им се люшнаха напред и се стовариха върху току-що закланото животно.

— Господи Исусе! — подскочи Джоунс. — Ти луд ли си?! Трябваше да ги върнем обратно и нищо повече! Да ги върнем живи!

— Слушай какво ще ти кажа — мрачно промърмори Макена, докато прибираше револвера, — вече два дни сме в тази воняща адска дупка! Те бяха трима, а ние — само двама. Колко още щяхме да издържим? Нима мислиш, че щяхме да изкараме трета безсънна нощ? На смени щяхме да ги пазим, нали? И какво щеше да стане тогава? Щяха да ни изчакат да заспим, за да се нахвърлят отгоре ни и да ни видят сметката, ето какво! Това е най-доброто разрешение, можеш да ми повярваш…

Останаха там през нощта, подкрепяйки се с месото и кръвта на заклания вол. Но мухите се появиха, надушили миризмата на смъртта. Беше странно, че в пустинята има мухи, но те бяха там. Кацаха по останките от вола и мъртвите аборигени, без да правят разлика между тях…

Чук-чук-чук… Този звук се появи някъде на разсъмване. Извърнал глава, Макена откри на какво се дължи той. Една муха се блъскаше в оцъкленото око на мъртвия абориген на крачка от него — сякаш то беше стъкло, което й препречваше пътя към свободата…

Чук-чук-чук… Чук-чук-чук… Опънатите нерви на Макена не издържаха. Скочи на крака и се приближи до трупа. Мухата продължаваше монотонната си дейност. Чук-чук-чук…

— Мамка ти! — изръмжа извън себе си Макена и тежкият му ботуш размаза мухата върху посивялото лице. Избърса подметката си в пясъка и бавно се обърна. Мъртвецът не може да усети нищо, следователно няма да му пука…

После се просна по гръб и заспа. Скоро почукването отново се появи, но този път беше безсилен да го прекрати. Събуди се от ярките лъчи на слънцето, които бързо нагряха тялото му. Отвори очи и видя Дийк Джоунс на крачка от себе си. Подвил крака, той замислено гледаше потното лице на Макена.

— Питах се как е възможно да спиш след всичко това… — прошепна партньорът му.

След завръщането им Джоунс помоли да бъде преместен и Макена не го видя повече. Но почукването остана дълбоко впито в съзнанието му.

Сега, на хиляди километри от Австралия и цели тринадесет години след онази случка, спомените връхлетяха в главата му с неотслабваща сила. Направи две бързи крачки напред, протегна ръка и размаза черната муха между палеца и показалеца си.

— Все едно, че си изстисквам пъпка — промърмори той и влезе в една от кабинките. Заключи вратата, седна на чинията и сложи куфарчето на коленете си.

За миг остана неподвижен, после измъкна цигара от джобчето на униформената риза. Запали и вдъхна дълбоко лютивия дим. Изпусна го, въздухът просвири. Като въздишка.

После щракна закопчалките и рязко вдигна капака. Затаи дъх, цигарата увисна в ъгъла на устата му.

— Господи Исусе! — ръцете му несъзнателно се заровиха в пачките банкноти. Три хиляди американски долара! Все още замаян, той отново се зае с броенето. Грешка нямаше.

После видя бележката. Беше прикрепена към вътрешната страна на капака. Протегна ръка и бавно я разтвори.

Възнаграждение за направените услуги.

Ако имате интерес към тази сума под формата на седмична надница, моля бъдете на Хеър Пин Бийч в два и половина сутринта. Спрете след втория светофар на три километра североизточно от Станли и тръгнете през плажа, направо към водата.

Бележката беше написана на машина, отпечатъци по нея очевидно нямаше.

Очите на Макена се преместиха върху съдържанието на куфарчето, сякаш привлечени от силен магнит. Тялото му потръпна, във въздишката му се промъкна нотка на нетърпение.

Роджър Донован се премести в кабинета на Алтъни Беридиън, убития наскоро директор на Агенцията. Взе със себе си само малката картина на Жорж Сьора, с която не се разделяше никога.

Беше му подарък, ценеше я повече от всичко на този свят. Два пъти дневно — на разсъмване и свечеряване, на пръв поглед безразборно разхвърляните бои изведнъж оживяваха и създаваха невероятни комбинации от цвят, а понякога дори и от форми…

Именно това магическо качество на Сьора караше Донован да се прехласва пред картините му. Художникът наистина твореше чудеса — нещо, което не можеше да се открие в ежедневието на Донован. Но Сьора беше магьосник, с негова помощ Донован се пренасяше в друг свят…

Сега навън беше мрачно, дъждът монотонно почукваше по перваза. Донован бавно обърна гръб на магическата картина, долови дискретното почукване и извика:

— Влез.

Тежката врата бавно се открехна. Между дебелите седем сантиметра махагонови панели имаше трисантиметров стоманен лист, който предпазваше собственика на кабинета от малко вероятно, но все пак възможно вражеско проникване. „Малко вероятно“, защото след смъртта на Хенри Ундерман лично провери изцяло подменената система за сигурност. А „все пак възможно“, защото на този свят все още съществуват хора като Джейк Мейрък…

На прага се появи източена фигура на младеж, облечен в широк пуловер от туид, вълнен панталон в шоколадов цвят и мокасини от мека кожа. Дългата, леко чуплива коса и високото чело го правеха да изглежда най-много на двадесет години, макар всъщност да беше навършил тридесет и една. Очите му бяха светли, а кожата на лицето му — загоряла и обветрена. Такъв тен имат хората, които през зимата карат ски, а през лятото не слизат от сърфа си.

— Сядай, Тони — махна към един от ниските столове Донован.

Тони Симбал прекоси разстоянието до стола с широка гъвкава походка. В нея имаше нещо от походката на Кари Грант, нещо, което неизменно привличаше вниманието на жените около него. Отпусна високата си фигура в креслото, преметна крак върху крак и сплете пръсти на коляното си.

— Как беше в Ню Йорк? — попита Донован.

— Гадно — промърмори Симбал. — По улиците има такива задръствания, че човек неволно прибягва до услугите на метрото… — на устните му се появи младежка усмивка. — Там пък ти трябва поне един магнум 357, за да останеш жив…

— Да разбирам ли, че всичко е минало гладко?

— Горе-долу. Оголвах зъби срещу туземците и това изглежда им стигаше, за да се държат на почетно разстояние.

Туземците! Донован се засмя, забравил за директорския авторитет. С Тони Симбал бяха състуденти, изкарали заедно от първия до последния курс в мелницата за млади таланти, наречена „Станфорд“. През цялото време спяха в една стая и бяха неразделни. Бащите им бяха близки приятели, единствени съперници за титлата шампион по шах в първенството за аматьори на Тихоокеанското крайбрежие. Тони постъпи в Агенцията неотдавна, след като Донован го убеди да напусне сравнително скромния си пост в Управлението за борба с наркотиците.

Това беше само част от пълната реорганизация на Агенцията, проведена след убийството на двамата й досегашни директори — Беридиън и Ундерман. Единственото условие, на което държеше Донован, беше просто и ясно — пълно, стопроцентово доверие. Пример за такова доверие беше именно Тони Симбал. В гимназията двамата бяха влюбени в едно и също момиче, което беше достатъчно отворено и кокетно, за да ги редува като кавалери на съботните увеселения. Осъзнали абсурдността на ситуацията, Тони и Роджър я притиснаха до стената и поискаха да направи избора си. Момичето, за пръв път сериозно и откровено, честно призна, че не може да стори това. Защото всеки от тях притежава качества, на които тя много държи. Това признание циментира приятелството им завинаги. Съперничеството им продължи, вече в академичния свят. Но на практика никой не държеше сметка за победите и пораженията си. Споделяха по един и същ начин триумфи и разочарования, никога не забравяха думите на онова момиче от гимназията. Отдавна бяха забравили името й, но споменът си остана вечно жив…

— В Чайнатаун няма туземци — промълви Донован. С тази дума наричаха всички цветнокожи, което пристъпват законите.

— Няма — съгласи се с лека въздишка Тони. — Само един много мъртъв бял мъж…

— Ужасно ли беше?

Високият мъж направи гримаса и се изправи. Беше от хората, които рядко се задържат на едно място. Пристъпи към стената и закова поглед в картината на Сьора.

— Приличаше на барбекю, забравено върху огъня — промърмори. — Лицето му беше изгоряло до костите… Ще повярваш ли, ако ти кажа, че Алън Тюн е бил изпечен от дракон?

— Моля?

— Китайците празнуваха Нова година според своя календар — промърмори Симбал, без да отделя очи от картината. — А Тюн имал задачата да прибере парите за три-четвърти тон чист опиум… Но го посрещнал един дракон, от устата му започнал да бълва огън и Тюн се опекъл…

Донован го гледаше с открито недоумение.

— Драконите са стара традиция при посрещането на китайската Нова година — усмихна се Симбал. — Глава от картон, отдолу човек. Но този път човекът е бил въоръжен с военна огнехвъргачка…

— Значи от него едва ли е останало нещо — въздъхна Донован.

— Малко — кимна Симбал. — Но нашите момчета го подложиха на зъбен тест. Всички пломби и мостове съвпадат. Човекът наистина е бил Алън Тюн.

— Копеле! — изръмжа Донован и се облегна в коженото кресло. — Много ми се иска сам да го бях запалил!

Прозорецът зад гърба му беше частично затъмнен от тъмносини алуминиеви щори. През процепите се виждаше Белият дом и част от великолепно поддържаната розова градина. Дъждът разваляше гледката и Симбал отмести очи от прозореца. Защо Донован е толкова ядосан на тоя Тюн, запита се той. Добре помнеше изключителното самообладание на приятеля си — дори в университета никой не можеше да разбере какво изпитва при провал на изпит или при раздяла с поредната приятелка. Симбал отдавна знаеше, че Донован съвсем не е безчувствен, но мрази да показва емоциите си. Сега обаче не беше така.

— Ти прекара две години в Югоизточна Азия в наблюдение на „Дикуи“ — промърмори след известно време Донован. На мандаринско наречие тази дума означава земя, планета и е съвсем подходяща за една организация с огромна власт и могъщество. — Не успя ли да получиш представа за случилото се?

Симбал продължаваше да изследва картината на Сьора.

— Това оригиналът ли е?

— Копие, за съжаление. Много бих искал да притежавам оригинала, но за тази цел трябва да се върна в Париж…

Симбал изсумтя и обърна гръб на картината. Навън се смрачаваше.

— Няма лесно обяснение, когато виждаш как един човек се превръща във въглен от някакъв дракон — промърмори той. — Но едно е ясно — става въпрос за открита демонстрация…

— Предупреждение?

— Без съмнение — кимна Симбал. — Но в каква посока? Тюн беше главният куриер на „Дикуи“ в Америка. Дали не си е облизвал пръстите? Дали някой не е поискал мястото му? Или става въпрос за лично отмъщение? Може би целта е отстраняването му направо от централата? — раменете му леко се повдигнаха: — В момента е невъзможно да дадем точен отговор…

Сивите очи на Донован внимателно наблюдаваха лицето на приятеля. Върху скрина в дъното тихо тиктакаше античен френски часовник. Минувачите зад прозореца започнаха да отварят чадърите си и да вдигат яки срещу вятъра.

— Не обичам думата „невъзможно“! — отсече Донован. — Какво е най-вероятното ти предположение?

Симбал отново се настани на стола, въздъхна и замълча. Тишината се нарушаваше от звънкото тиктакане на часовника.

— Поразрових се в компютъра — най-сетне промълви той, гласът му беше тих, но авторитетен. — Но ти знаеш какво е мнението ми за компютрите, Роджър. Те изплюват само това, което други хора са вкарали в тях. А федералните агенти са общо взето коне с капаци… Обучавани са да мислят за бюджета и останалите бюрократични елементи на системата, винаги имат едно наум за това, което вече се е случвало… Липсва им въображение и това сериозно се отразява на информацията, която залагат…

Донован преплете пръстите на ръцете си.

— Не ми казвай, че главата ти не е отхвърлила излишните подробности — промърмори той.

Симбал леко се усмихна.

— Малко или много, тук става въпрос за нюх — отвърна той. — И той ми нашепва, че „Дикуи“ няма нищо общо с тая работа. Доста дълго време вървях по следите на Тюн. Убеден съм, че позициите му в организацията бяха солидни, освен ако не е направил нещо много лошо, докато съм примигвал… На практика той е очаквал повишение, сигурен съм в това. Някой го е подготвял за далеч по-важни неща от снабдяването на Фан сити…

— Кой?

— Съжалявам, но не съм стигнал чак дотам — поклати глава Симбал.

— Тогава се опитай да стигнеш! — Симбал внимателно наблюдаваше главата на Донован, не можеше да се отърве от впечатлението, че я държи изправена с цената на върховни усилия. „Какво му става на Роджър, дявол да го вземе?“, отново се запита той. — Без оглед на средствата!

— На Шифър това няма да му хареса — разшириха се очите на Симбал. Имаше предвид офицера, който отговаряше за теоретичната подготовка на операциите. — Вече ми показа колко е недоволен от факта, че съм заминал за Ню Йорк, без да го предупредя. Тази сутрин за малко да ми отхапе ухото!

— Това вече е минало — отсече Донован.

— Какво искаш да кажеш?

— От този момент нататък отговаряш пряко пред мен. Ясно ли е?

Очите на Симбал избледняха като късче лед под ярките лъчи на слънцето.

— В Бирма срещнах една жена — промърмори той. — Всъщност девойка… Беше от племето Шан и притежаваше онази странна, почти полинезийска красота, която често се среща в тази страна…

— Беше необразована от наша гледна точка, но от пръв поглед отличаваше агентите на Управлението за борба с наркотиците, включително и мен… Баща й притежаваше огромно богатство, главно под формата на необработени диаманти. Но доколкото си спомням не се отказваше и от бизнеса с маково семе…

— В платата на Шан не съществува цивилизация, Роджър. Там има единствено живот и смърт, любов и омраза. Това откритие дълбоко ме разтърси. Разбрах, че именно заради този начин на живот съм отказал съблазнителното от всяка гледна точка шефско място в „Крей комгаотърс“… Място, за което биха дали мило и драго отличниците на випуска ни…

— Подозирам, че съвсем не съм цивилизован човек — приведе се напред Симбал и Донован неволно се загледа в мускулестите му ръце. — Не обичам правилата на цивилизацията, мразя да им се подчинявам. Затова „Крей“ не беше за мен, същото може да се каже и за Управлението с многобройните му устави и правилници… Не можеш да се изпикаеш, без да попълниш съответния формуляр… А аз мразя да попълвам формуляри.

— Мразиш и да докладваш на Шифър — отбеляза с лека усмивка Донован. — По времето на моите предшественици Агенцията се занимаваше предимно с ходовете на Москва. Това вероятно е било неизбежно, тъй като Антъни Беридиън е основал нашата организация при царуването на Джон Фицджералд Кенеди…

— Царуването? — вдигна вежди Симбал. — Що за характеристика на един обикновен президентски мандат?

— Мандатът на Кенеди не може да бъде наречен обикновен. Беридиън с часове ни говореше за онова време. Камелот… Любим израз на пресата, когато се говореше за управлението на Кенеди. Блестящите сто дни… — от гърдите на Донован се откърти тежка въздишка: — Лозунга… Всичко в Америка се подчинява на лозунги и рекламни припеви. Това е единственият начин да задържиш вниманието на обществеността. Иначе всеки ти обръща гръб и мисли само каква кола да си купи — „Тойота“ или „Субару“… Но ние с теб прекрасно знаем, че рекламата е един ненужен боклук…

Симбал замислено наблюдаваше това красиво русокосо дете-чудо, ярък представител на американския начин на живот, с което по една случайност беше станал близък приятел. „Кой би допуснал, че ще се срещнем тук, с удивление се запита той. В Станфорд бяхме просто две умни копелета, които с лекота възприемаха учебния материал, а през останалото време мислеха само за мадами… А сега? Превърнали сме се в истински неудачници!“

— Значи и двамата имаме нужда от промяна — промърмори той. — Трябва да се махнем…

— Да се махнем ли? Откъде?

— От цивилизацията, Роджър. Тя вони. Вече и ти си го разбрал, макар и по различен начин…

Донован се замисли, после вдигна глава:

— Говорех за Антъни Беридиън…

— И за Кенеди.

— Кенеди узакони Агенцията. Тя е изцяло рожба на Беридиън, но Кенеди й вдъхна живот. Агенцията е плод на параноята, Тони. През шестдесетте години светът се гърчеше на ръба на ядрената война. Живеехме с чувството, че руснаците са в съседната стая… Кубинската криза само подсили това чувство у нас.

— Както и да е… Важното беше, че Кенеди и Беридиън бяха близки приятели. Президентът знаеше какво означава власт и без колебание възприе идеите на Беридиън. Но с едно коварно условие — всеки следващ президент имаше правото да закрие Агенцията в рамките на първия месец от мандата си. Разбира се, със съответната мотивировка…

— Следователно Агенцията е лична отговорност на президента и точка. При нас не могат да си тикат носа разни любопитни сенатори, бюджетът ни е независим от решенията на Конгреса. Никой не знае с какво се занимаваме. Ние сме последният вълк-единак в историята на американското държавно управление. Искам никога да не забравяш този факт.

Донован сложи ръце върху масата и с въздишка продължи:

— Идеята да действаме главно срещу руснаците не беше моя, а на Беридиън. Но днес пред нас стоят далеч по-важни задачи. Именно заради тях те изтеглих от Управлението по наркотиците. Натрупал си огромен опит по отношение на „Дикуи“ и този опит е необходим тук, при нас…

— Доколкото зная, международният трафик на наркотици не е сред приоритетните задачи на Агенцията — отбеляза Симбал. — Това е проблем на Управлението по наркотиците и няма защо да ти обяснявам как здраво го е захапал Макс Тренъди, бившият ми шеф. Направо рак ще го хване, ако трябва да прехвърли на друга институция част от натрупаната информация…

— Това ме устройва напълно — отвърна Донован. — Тренъди може да разполага с всичкия кокаин и опиум, до който се докопат агентите му. Прав си, като казваш, че наркотиците не са обект на нашата дейност. Но проектът „Кам Сан“ е съвсем друга работа. Вече година и половина се опитвам да събера сведения за този секретен проект на Китай. Това беше главната причина да направя опит да назнача Джейк Мейрък отново при нас. Имам предчувствието, че той знае много неща за „Кам Сан“, особено след като разбрах, че баща му е тясно свързан с този проект… Предполагам, че Джейк знае всичко, което знае и старецът…

— Защо не го попиташ направо?

— Нещата са доста сложни… Джейк прояви изключителна лоялност по отношение на старото ръководство на Агенцията. А то го изхвърли. Оттогава насам имам чувството, че няма да ми каже дори колко е часът, ако това не му е изгодно…

Симбал стана и пристъпи към бюрото.

— Какво общо има „Кам Сан“ с изпепеляването на Алън Тюн? — попита той.

— Не зная — призна с въздишка Донован. — Може би нищо. Но далекоизточната ни мрежа изведнъж започна да дава сведения за подчертан интерес на „Дикуи“ към проекта, „Кам Сан“… Защо? Това е извън полето и на тяхната дейност, нали?

— Някой работил ли е по въпроса? — пожела да узнае Симбал.

— Пауърс и Чой.

— Не трябва ли да си поговоря с тях?

— Само ако имаш на разположение добър медиум — поклати глава Донован. — Те са на два метра под земята.

— Убити?

— Простреляни в очите, и двамата…

— Ръката на „Дикуи“…

Симбал се запита дали това не е причината за лошото настроение на Донован.

— Имам чувството, че нещо е започнало, Тони — изправи се Донован. — Започнало, а сетне е излязло от контрол… Убийството на Алън Тюн може да е началото на кървава баня в международен мащаб…

Симбал внимателно го наблюдаваше.

— А какво да кажа на Тренъди? — попита след известно време той.

— Използвай въображението си, за Бога! — нервно отвърна Донован. — Кажи му каквото искаш, само не и истината!

„Сойър плейс“ — единствената хонконгска улица, носеща името на американец, беше една от пресечките на Конът роуд сентрал. В средата й се издигаше внушителната резиденция Сойър билдинг, облицована в бели и сини гранитни блокове. Тя беше строена през 30-те години, когато луксозното строителство все още не беше толкова скъпо. Днес дори институция като Китайската банка беше принудена да поръча каменната облицовка на централата си в Канада, тъй като цената на квалифицирания труд в Хонконг се измерваше с астрономически цифри.

В сградата, издигаща се непосредствено зад Конът тауър и не по-малко луксозна от нея, бяха разположени офисите на множество търговски компании. Някога тук е била централата на „Матиас Кинг“ — една от най-старите и най-солидни фирми в Азия.

Говореше се, че новият тайпан на „Матиас Кинг“ — англичанин по рождение, бил убеден лично от кралицата да премести седалището на фирмата в Бермуда. Официално този ход беше предизвикан от по-големите данъчни облекчения на островната държава, но всички в Хонконг знаеха, че „Матиас Кинг“ се плаши от намесата на комунистически Китай в пазарната икономика на Колонията.

Китайската банка се нанесе временно в офисите на „Матиас Кинг“, тъй като ултрамодерният и небостъргач, строящ се по проект на известния архитект И. М. Пен, все още не беше завършен. Според Андрю Сойър тази сграда бе истински символ на промяната.

Косата на стария тайпан беше снежнобяла, през оределите кичури прозираше кожата на черепа. Той бавно обърна гръб на триметровите панорамни прозорци, от които се разкриваше спираща дъха гледка към Колуун, пристанището Виктория и неясните очертания на Континента.

„Сойър & синове“ беше една от малкото западни компании, успяла да запази име и просперитет през дългите години на своето съществуване в Хонконг. Основоположник на компанията беше Бартън Сойър, бащата на Андрю. Тогава седалището и се намирало в Шанхай и именно по това време беше сложено началото на тайното съдружие между Бартън Сойър и Ши Зи-лин. Фамилията Ши държеше значителна част от акциите на компанията, а в допълнение на това Зи-лин направи такава услуга на младия Андрю, че той му беше вечно задължен. Защото без неговата помощ Андрю никога не би станал тайпан на авторитетната компания и високият пост положително би преминал в ръцете на Чен Жу — доверения търговски директор на Бартън Сойър.

— Неприятностите ни започнаха, когато разбрахме, че Питър Енг е бил съветски агент — мрачно промърмори Андрю Сойър. — Грижливите ни мерки за сигурност отидоха по дяволите. И сега единственото ми желание е да обеся проклетия Блустоун с главата надолу!

— Това едва ли ще бъде разумно — спокойно отвърна Джейк, настанил се удобно в единия край на просторния кабинет, върху меко кожено кресло.

В стаята се усещаше силно напрежение, насъбрано там дори преди тази изключителна среща между главните участници в „юн-хюн“ — Джейк, Сойър, Тцун-Трите клетви и Т. И. Чун. Срещата се осъществи по настояване на Сойър, който беше поел грижата за ежедневните проблеми на Вътрешния кръг. Събирането на едно място на Тцун-Трите клетви и Т. И. Чун носеше определена заплаха, тъй като всички в Хонконг знаеха за дълбоката омраза между двамата. Една мнима омраза, измислена от Зи-лин и благодарение на която двамата братя успяха да натрупат огромно състояние и плодоносни делови контакти. Андрю Сойър отлично знаеше това, което означаваше, че наистина има спешни причини за свикването на извънредно съвещание посред бял ден.

— Именно Блустоун изкуши помощника ми, точно той е главният съветски агент в Азия! — тросна се Сойър и почука с пръст дебелия плик в ръцете си: — Имаме предостатъчно улики срещу него и аз отдавна настоявам да го тикнем в затвора. Не виждам причина да не сторим това веднага, просто като повикаме агентите на Специалните служби.

— Най-важното е, че вече знаем кой е врагът — тръсна глава Джейк. — Това е огромно предимство и аз нямам никакво намерение да се лишавам от него. Имаме уникалната възможност да контролираме действията на сър Джон Блустоун — най-важния съветски агент в Азия. Ако сега го отстраним, кой може да каже с кого ще го замени Даниела Воркута? Няма да узнаем това, докато не стане прекалено късно. Освен това ще унищожим и мрежата на Блустоун, а вече започнахме да проникваме в нея. Първото нещо, което ще направи московският резидент на Блустоун, е да прекрати всякакви контакти с хората си тук. Ще започне да изгражда нова мрежа, а ние ще се превърнем в слепи котета. Това ли искаш да постигнеш?

Сойър се приближи и седна на един стол до Джейк. Прекара пръсти през оредялата си коса и изръмжа:

— Искам Блустоун да си получи заслуженото!

— Ще го получи — спокойно отвърна Джейк. — Всяко нещо с времето си. Реколтата все още зрее, Андрю…

— Междувременно обаче нашата империя се разпада! Блустоун се бори за контролния пакет на „Пак“ — нашата дъщерна компания, инвестирала огромни капитали в проекта „Кам Сан“. Следователно трябва да направим всичко възможно да задържим контрола си над нещата. Не е ли така, уважаеми Тцун?

— Така е — кимна Тцун-Трите клетви. — Аз създадох този филиал и мога да кажа, че изпуснем ли контролния пакет, ще изгубим над двеста милиона американски долара.

— Вътрешният кръг трябва да контролира строителството на „Кам Сан“, в това няма никакво съмнение — отсече Джейк.

— Но битката ни за контролния пакетна „Пак“, прибавена към огромните инвестиции „Кам Сан“, сериозно намали нашата наличност от ликвидни средства — отбеляза Сойър.

— Знаеш ли какво означава това? — скочи на крака Т. И. Чун. — Никога през живота си не съм виждал такова изтичане на капитали, на каквото бях свидетел в проклетия консорциум „Интер-Ейша трейдинг“! Ние сме трима от най-богатите тайпани в Азия! Но, изпълнявайки плана на Зи-лин, и тримата приехме да поверим капиталите си в ръцете на Джуан. Оттогава насам аз дори нямам представа къде отиват парите ми!

— Прекалено разпръскване — обади се Тцун-Трите клетви. — Съжалявам за това, което ще кажа, но имам чувството, че Джианът е сбъркал някъде… — извърна се към Джейк и добави: — Все още не разбирам защо ни трябваше този „Интер-Ейша трейдинг“! При това в момент, в който, както правилно отбеляза уважаемият Чун, ние харчим суха пара за „Кам Сан“… Защо ни беше необходим този нов консорциум? Нима не предположихме, че там ще потънат милиони долари! Господи! Лошо ми става, като си помисля, че всичките ни пари са вързани в „Интер-Ейша“! Враговете ни скоро ще надушат и тогава няма спасение от финансовите акули! А пръв между тях ще бъде проклетият Блустоун!

— Нека разгледаме нещата и от другата страна — кротко предложи Джейк. — Благодарение машинациите на баща ми, днес ние разполагаме с една компания без история и без установена търговска практика. От което следва, че можем да насочим „Интер-Ейша трейдинг“ в която посока пожелаем, при това, без да предизвикаме любопитството на конкуренцията и държавната власт. Подобна свобода е немислима за нашите стари компании, които са достатъчно известни в тукашните делови кръгове. Това важи дори и за Южноазиатската банка, която е наш филиал във финансовите среди, да не говорим за транспортните ни компании, фирмите за недвижими имоти и тъй нататък. „Интер-Ейша трейдинг“ е резервен вариант, изход от всяко затруднение, чадър на бъдещите ни компании…

— Но с какъв бизнес ще се занимава „Интер-Ейша“, Джуан? — попита Т. И. Чун. — Все още нямаме понятие защо заложихме цялата си финансова мощ на една карта…

— „Интер-Ейша“ не е повод за настоящото събиране — намеси се Андрю Сойър. — Моля за извинение, Джуан, но вече не мога да задържам информацията, която събирам от доста време насам… — избърса с ленена кърпичка потното си чело и продължи: — С прискърбие трябва да ви съобщя лошата новина, която беше потвърдена и от Съвета по банков надзор: от южноазиатската ни банкова корпорация системно са изтичали средства на обща стойност около двадесет и пет милиона долара. А тази нощ е изчезнал и директорът…

Джейк посрещна новината с каменно лице, но душата му се сви. Даде си ясна сметка, че ако това стане достояние на пресата, с тях ще бъде свършено.

— Дано боговете накажат червивите банкери! — избухна Тцун-Трите клетви. — Само неприятности си имаме с тях! Затова предпочитам да си сложа златните кюлчета под леглото и да не ми пука за тези дрисльовци!

Джейк спокойно го изчака да свърши, после се обърна към Сойър и попита:

— Сигурен ли си, че това е работа на Тек Яу?

— Абсолютно. Успяхме да разберем, че се е качил на самолет за Делхи, последния нощен полет на „Еър Индия“. Несъмнено вече е в Швейцария или Лихтенщайн заедно с краденото и умира от смях!

— А ние трябва да оправяме бъркотиите му — промълви замислено Джейк, почуквайки с пръст по облегалката на креслото. — Първата ни работа е да потулим скандала. Надушат ли вестниците, клиентите на банката ще се втурнат да изтеглят парите си… — Не беше необходимо да добавя, че повечето от тези клиенти са китайци, които, също като Тцун-Трите клетви, не изпитват особено доверие към такива западни измишльотини като банките. Скандал от подобен характер лесно ще доведе до затварянето на „Саут-ейша банк корп.“ в рамките на десетина дни. А това би означавало истинска катастрофа, тъй като повечето пари на „юн-хюн“ преминават именно през тази банка.

— Баща ми със сигурност не е предвидил подобен развой на нещата, помисли си той. Може би чичо ми е прав, може би наистина съм надценил нашите позиции. Отново си спомни за увеселението на Блустоун в края на седмицата… Каква ли е била целта му?

И дума не можеше да става за съвет от баща му. Това би унищожило изцяло авторитета му на Джуан. Ще трябва да решава сам, при това веднага.

— Андрю, искам точните цифри на загубите ни — вдигна глава той, после се обърна към Тцун-Трите клетви: — Чичо, трябва да се свържеш с всички дракони на триадите, което участват в „юн-хюн“. Да използват цялото си влияние за потулване на скандала. Докопат ли ни вестникарите, спокойно можем да идем да се удавим…

— Съмнявам се, че дори те ще успеят, Джуан — поклати глава Тцун. — Знаеш как се разпространяват слуховете в този град…

— Наистина знам — кимна Джейк и стана на крака. — Но на нас ни трябва не повече от седмица. За това време ще открия начин да насоча някакви капитали към банката.

— Ще направя каквото трябва — кимна Тцун-Трите клетви. — Лично ще се погрижа за драконите.

— Добре — кимна Джейк. „Вече сме на ръба на пропастта, помисли си той. И най-лекият ветрец може да ни събори…“

В главата му бавно изплуваха отдавна забравени неща. Фо Саан — неговият учител и наставник, изпратен лично от Зи-лин за обучението му, често обичаше да казва:

Срещу силен враг трябва да се обръща внимание на дребните неща. Решиш ли да атакуваш директно очевидно по-силен от теб противник, той лесно ще те победи. Затова трябва да търсиш периферните му слабости. Само така ще можеш да го разколебаеш и да откриеш път към сърцето му…

В следващия миг Джейк вече бе взел решението си. Беше съвсем ясно, че най-голяма полза от дискредитирането на Южноазиатската банкова корпорация имат Блустоун и Даниела Воркута. Нима този тип отново е успял да проникне във Вътрешния кръг? Андрю е прав, като изтъква, че веднъж вече е успял да го стори и нищо не му пречи да опита втори път…

— Да се залавяме за работа — изправи се той. Почти не помнеше как е влязъл в асансьора и се е качил в колата си. В момента, в който напусна офисите на „Сойър & синове“, проблемът с банковия скандал отиде далеч, в бездънните складове на паметта му. Знаеше, че преди да получи допълнителна информация от Сойър, нищо не може да направи.

Насочи вниманието си към новините от Токио и Осака. Беше в банята, когато Блис му позвъни. Мокър и гол, той се изправи пред телевизора и изгледа докрай картината на жестоките сблъсъци в Япония. Според информацията на говорителя ставало въпрос за нова териториална война между най-големите кланове на Якудза — Кисан и Комото. А Микио Комото — главатар на единия от тези кланове, беше близък приятел на Джейк… Сърцето му се сви от тревога.

Камерата показваше наистина ужасни неща: три обезглавени трупа, изгорена сграда в Осака, обхваната от пламъци друга сграда в центъра на Токио, последиците от силна бомбена експлозия…

Гласът на говорителя редеше:

… Тези сцени на разрушение и смърт идват непосредствено след тактическите маневри на гангстерските кланове, които допреди няколко дни оставаха незабелязани от обществеността…

На екрана се появиха нови сцени на насилие, разкривени от страх лица, окървавени трупове.

… А сега вече сме свидетели на жестока и открита война. За съжаление се сбъдват най-мрачните прогнози на някои полицейски служители от Отдела за борба с организираната престъпност… Сега въпросът е: кога ще свърши всичко това?

Джейк грабна слушалката и набра номера на приятеля си. Но Микио Комото го нямаше. Да, ще му бъде предадено да се обади… Гласът насреща беше спокоен и сдържан.

Тази сутрин, прочел вестникарските репортажи, Джейк отново направи опит да открие Комото. Този път насреща изобщо не вдигнаха. Докато траеше заседанието при Сойър, той помоли личната му секретарка Сей Ан да набира домашния номер на Микио. Отново без резултат.

Къде ли е Микио, питаше се Джейк. Какво му се е случило?

Тони Симбал пристигна в жилището на Макс Тренъди в Джорджтаун в разгара на купона. Висок и жилав кореняк от Бостън, Тренъди имаше осанката на учен, човек неволно си го представяше в академична роба и с лавров венец на шията.

Подведени от този външен вид, мнозинството от познатите му изобщо не допускаха, че Макс е един от най-високопоставените служители в Управлението за борба с наркотиците. Непосредствен началник на Симбал, той беше авторът на сложна конспирация, в резултат на която Тони беше командирован на платото Шан. Разположено високо в планините, точно в средата на страните от тъй наречения Златен триъгълник, това плато твърдо заемаше първо място в света по производство на опиум и промишленото му рафиниране до чист хероин. Разбира се, благодарение на този факт, то беше в центъра на вниманието на Управлението.

Разположено в планинските райони на Бирма непосредствено до границата с Китай, това плато се управляваше от неколцина племенни вождове, които поддържаха добре въоръжена армия и успешно се противопоставяха на опитите на Китай и Бирма да ликвидират Златния триъгълник и търговията с опиум.

Къщата на Тренъди се намираше на улица „Р“, в сърцето на Джорджтаун. Беше приятна сграда в кремав цвят, от прозорците на кухнята се разкриваше прекрасна гледка към Дъмбъртън Оукс. От спалнята на втория етаж пък се виждаше Лавърс Лейн, обградена от вековни дъбове.

На празненството присъстваха главно хора от Управлението, но Симбал веднага забеляза, че в хола има представители на Държавния департамент, Конгреса и дори на ЦРУ. Поканите бяха разпратени неофициално и това означаваше, че всеки от присъстващите поддържа приятелски отношения с Управлението по наркотиците, независимо под каква форма… Казано с две думи, това беше един приятелски купон.

Обстановката беше приятна и уютна — нещо, което без съмнение се дължеше на старите френски кресла и скринове, които изобилстваха на долния етаж. Преобладаваше топлият, червеникав цвят на мебелите, всички без изключение подредени така, че да подчертават присъствието на прекрасните картини по стените. Тренъди влагаше всичките си пари в картини — единствената му страст извън службата. Предпочиташе импресионистите — главно Дега, Моне и Мане, притежаваше и няколко наистина забележителни платна на Писаро и Сезан. Тренъди беше от хората, които с часове наред могат да съзерцават любимите си картини и наистина го правеше. Имитирайки стила на импресионистите, домакинът беше успял да подреди колекцията си по един наистина забележителен начин — на неочаквани места, с още по-неочаквани източници на осветление. Така гостът се сблъскваше с някой Брак или Пикасо, окачен на най-изненадващи места. А гост като Симбал неизменно изпитваше удоволствие и душевно разтоварване от това…

Взе една бира от масата и отиде да поздрави домакина. Тренъди се намираше в кухнята, заровил ръце в някаква хранителна смес, чиито съставки очевидно бяха взети от готварската книга, разтворена на масата до него. Симбал беше принуден да се притисне до стената, за да пропусне двама млади и модно облечени служители на Управлението, които шумно нахлуха в помещението и попитаха за лед. Тренъди усмихнато им посочи хладилника.

Симбал усети нечие присъствие зад гърба си и рязко се обърна. Очите му потънаха в теменужения поглед на жената зад него, устните му почти безгласно се раздвижиха:

— Здравей, Моника…

Гласът на Тренъди долетя някъде отдалеч, сякаш през водна стена:

— Ще се видим по-късно, Тони… Може би…

— Отдавна не сме се виждали… — гласът на Моника Стар беше нисък и леко дрезгав. Черната й коса беше дълга, свободно пусната над раменете. Ефектът беше главозамайващ. Когато Тони я срещна за пръв път, косата й беше къса и някак хлапашка… Но това беше отдавна, напомни си той. Сега Моника се беше превърнала в красива млада жена, отровно зеленият пуловер и резедавата пола отлично подчертаваха гъвкавите форми на тялото й.

С известно закъснение Симбал разбра, че върви след нея, а намеренията й са съвсем ясни — да го изведе от кухнята, да го измъкне по-надалеч от тълпата гости.

Една от стаите ни приземния етаж беше тъмна. Върху леглото бяха струпани палта и шапки, шалове и дамски чантички. Единствената светлина идваше от прозореца, зад който мъждукаше улична лампа.

Моника беше изцяло в сянка. Лицето й беше гримирано пестеливо, бижутата й се изчерпваха с диамантени обици, миниатюрен златен часовник и гривна от гущерова кожа. Прилича на примабалерина, кой знае защо си помисли Симбал, пристъпи напред и прошепна:

— Моника…

Тя се усмихна и му удари оглушителен плесник.

— Това е награда за начина, по който ме напусна!

— Но аз бях изпратен на мисия, Моника! — закова се на място Симбал. — Какво друго можеше да очакваш?

— Да ми се обадиш след завръщането си. Трябваше да ида при Макс и да го питам дали изобщо си се върнал… — гласът й леко потрепна, за пръв път издаващ напрежението, което се криеше зад спокойната маска. — Имаш ли представа какво ми струваше всичко това? Макс Тренъди е твърдо убеден, че жените не стават за оперативна работа, тъй като са прекалено емоционални… Помниш ли думите му?

До момента, в който влетях в кабинета му, обляна в сълзи… Сълзи за теб, копеле гадно!… Аз живеех с чувството, че между него и мен всичко е наред. Бях убедена, че ще го накарам да отстъпи и да ми повери самостоятелна мисия… Но всичко свърши, когато той видя в какво състояние се намирам… Благодарение на теб! Разбираш ли какво означава това? Работата е целият ми живот, не мога и не искам да се занимавам с нищо друго!

Симбал успя да зърне влагата в очите й, сълзите, които тя положително беше решила да му спести.

— Дори кучетата получават по-добро отношение!…

— Съжалявам, Моника — прошепна той и посегна да я докосне, но тя рязко се дръпна настрана.

— Не ми трябват проклетите ти съжаления и ти отлично го знаеш!

Едва сега тон си даде сметка за бурните чувства в душата й.

— Макс ми каза, че съм луда да се увличам по теб… И е прав, нали?

Тежката тишина бе нарушена от пиянски смях. Някой отвори вратата, надникна в тъмната стая, после се оттегли.

— Отговори ми!

Гласът й стана по-нисък и може би затова още по-настоятелен.

Симбал си спомни за разговора с Роджър Донован. Как би могъл да обясни на тази жена отношението си към цивилизацията? Родена във Филаделфия, тя беше получила образованието си в най-добрите частни колежи на Източното крайбрежие. Какъв опит би могла да има по отношение примитивните страни на живота? Как би могла да разбере изкушението да зачеркнеш всички отдавна установени норми на поведение, да сведеш всичко до две прости неща: живота и смъртта, любовта и омразата? Без коварни капани, без психологическо бреме, без увъртанията на модерния жаргон. Високо горе, в дивата пустош на Шан, човек не казва на врага си „иди да се шибаш“, а просто го убива. Точка, край… Там, горе, властва дивото. Маковите полета са свързани с непосредствени неща — опасност, тайна, смърт… В платото Шан оцеляват силните. Като се хранят от труповете на слабите…

Много му се искаше да я излъже, но се стегна и прехапа устни. Защо трябва да я лъже? Това е един от начините на цивилизования живот, а той мрази цивилизацията…

— Видях нещо у теб — прошепна. — Нещо, което мислех, че никога вече няма да видя…

— Защо? — отметна глава тя. — Какво искаш да кажеш?

— Имам предвид нощта преди заминаването ми. Нощта, в която се любихме за последен път… Отворих очи и видях изражението на лицето ти. Пожелах си винаги да го виждам такова… Но веднага си дадох сметка, че това не може да стане… Че напразно ще търся това изражение…

Моника се раздвижи и слабата светлина на уличната лампа се плъзна по лицето й. Тялото й остана в полусянката, сякаш нашарено на ивици. Симбал неволно си спомни тялото на една друга жена, полускрито в горските храсталаци. В ноздрите му нахлу особената, някак животинска миризма на това тяло, съдържаща в себе си цял един свят — джунглата, малката каменна къщичка на баща й, купищата необработени диаманти…

— Ти си прекалено цивилизована за мен, Моника… — думите излетяха от устата му неволно, още преди да успее да ги задържи. По дяволите, простена вътрешно той. Вече оплесках всичко!

Моника отметна глава и се разсмя. Остър и горчив смях. Той гледаше дългата й шия, бледа като мрамор на светлината на лампата. Извивката й го накара да преглътне, в гърдите му се настани непонятна тежест.

— Такава ли била работата? — смехът й беше примесен с ридания. — Господи, какъв глупак си, Тони! Наистина си глупак! Действително бях в колеж, при това в най-престижния — „Смит“. Изкарах две години и половина, след това напуснах. Не защото ми беше тежко… На практика изобщо не бях затруднена. Беше нещо друго… Нещо, което дълги години не успях да определя, нито пък да го обясня на родителите и преподавателите си…

— В продължение на година работих в „Баскин-Робинс“ — едно заведение в западната част на Манхатън. За това време станахме обект на десетина въоръжени нападения, при едно от тях застреляха момичето, което стоеше на крачка от мен… Имахме си работа с какви ли не извратени типове. Някои се празнеха направо на бара, други гледаха да ни докопат за задниците…

— Но недей да ме съжаляваш. Аз просто се справих. Беше ми дошло до гуша да бъда издържана от баща си, исках да се оправям сама. Това също беше част от онова странно чувство, което не можех да дефинирам…

— После годината в ада изтече и аз се махнах. От Ню Йорк, от Съединените щати, от американския континент… Заминах за Таити. Но там видях рекламата на „Макдоналдс“ и почти повърнах от отвращение. Продължих нататък. Отминах Бора-Бора и най-накрая намерих това, което търсех… Един пустинен бряг, където никой нямаше да ме безпокои. Най-близкото населено място беше изградено от бамбукови пръти и палмови листа…

— Осемнадесет месеца бях насаме със синьото море и златните лъчи на слънцето. Гледах птиците, предполагам, че и те гледаха мен… Изобщо не им пукаше как изглеждам и как се чувствам, това ме правеше доволна…

— А защо се върна? — тихо попита Симбал. Забеляза блясъка в очите й, решителния израз върху лицето й.

— Защото разбрах, че не мога да живея без контакт с хора… Без интелектуален контакт… Започнах да разбирам хората…

— Докато си била отшелник?

— Да, и това направи завръщането ми още по-вълнуващо.

— Съжалявам — промълви Симбал.

Очите на Моника изведнъж потъмняха.

— Сега вече вярвам, че наистина съжаляваш — прошепна тя.

— Преди май се преструвах — призна той. — Но не мога да бъда сигурен…

— Ти си арогантен, Тони — гласът й изведнъж стана топъл и сърцето му болезнено се присви. — Още от самото начало си бил убеден, че аз съм прочетен вестник за теб…

— Типичното момиче от богато семейство — кимна той. — Получава съответното възпитание и образование… Какво повече биха желали родителите му? Сигурно си разбила сърцето на майка си…

— И на баща ми — усмихна се тя. Гневът й се беше стопил. — Не завърших колеж, зарязах всичко… И до днес не знаят с какво точно се занимавам… „Държавен служител“, обяснява баща ми на приятелите си, но в неговата уста тези думи приличат на отрова за мишки… Не може да ме разбере, счита ме за някакъв тъп бюрократ…

— Някой ден трябва да им заведеш на гости Макс — засмя се Тони. — Така съдбата ти ще бъде окончателно решена!

— Мисля да им заведа теб — поклати глава тя.

Той помисли, че се шегува, надникна в очите й и със смайване установи, че е напълно сериозна.

— Здравата ще разтърсиш дървото на татко…

Едва сега Симбал си даде сметка колко близо е тялото й. В ноздрите го лъхна ароматът на жасминов парфюм, ръката му неволно се протегна. Този път тя не го отблъсна, изобщо не помръдна от мястото си. Сърцето на Симбал заблъска лудо в гърдите му. Не за това беше дошъл на този купон. Искаше да разбере някои неща и оттук трябваше да започне. Само оттук…

В продължение на няколко дни се размотаваше из Джорджтаун и Вашингтон, отбивайки се главно в онези кафенета и ресторанти, в които имаха навик да се хранят служители на Управлението по наркотиците. Не предприемаше нищо конкретно, просто изпиваше по някоя бира, а разговорите му с агентите се изчерпваха с „как си, отдавна не сме се виждали“…

Така научи за предстоящия купон. Беше сигурен, че ако Питър Кърън е в страната, той положително ще бъде сред поканените. А ако го няма, все някой ще знае къде може да бъде открит… Симбал беше дълбоко убеден, че именно Кърън е човекът, който му трябва. Защото на него предаде работата си след напускането на Управлението и Кърън стана главният ловец на трафикантите на наркотици. Това означаваше, че всички операции в Югоизточна Азия се под негов контрол и има информация за събитията, настъпили в периода, в който Симбал преминаваше задължителната подготовка в Кинотеатъра — опитния полигон за всички служители на Агенцията.

Това беше причината да бъде на този купон, повтаряше си той. Но едновременно с това съзнаваше, че умишлено се заблуждава. Не беше определил единствено степента на тази заблуда, но сега и тя му се изясни…

— Годините в „Смит“ все пак не отидоха напразно — усмихна се в мрака Моника. — Сега ще ти покажа нещо интересно, което научих там…

Симбал усети как коланът му се разхлабва и панталонът му започва да се свлича. След миг пръстите й се увиха около члена му.

— Някога не носеше такива слипове — промърмори Моника. — Коя ти избира бельото?

— Луда ли си? — дойде на себе си Симбал. — Ами ако някой влезе? — Но членът му вече се беше втвърдил, а Моника сръчно смъкна слипа му. Пристъпи крачка встрани и гърбът й се опря във вратата. В стаята танцуваха неясни сенки. Далечни като от друга планета…

— Ако някой влезе, аз бързо ще му покажа, че е сбъркал вратата — измърка Моника. — Особено ако този някой е жена…

Сложи крак на ниския перваз на прозореца, свободната й ръка рязко повдигна полата. После притегли Симбал към себе си и леко се усмихна на неволното му изохкване. Оказа се, че под полата й няма бельо, а само колан за чорапите. Той ясно усети нежната растителност, която погали върха на члена му.

— А сега ще те понавлажним — прошепна тя и го притисна към себе си.

— Моника…

— Какво? — попита тя, но очите му вече бяха затворени. С жадно любопитство наблюдаваше емоциите, които пробягваха по лицето му. Желанието го обливаше с горещите си вълни, изражението му странно се промени. Заприлича й на човек, който отдавна е отхвърлил оковите на цивилизацията.

Жълтеникава светлина на уличната лампа очертаваше извивката на гърдите й, плоският корем под тях обаче тънеше в тайнствен полумрак. Набраната нагоре пола криеше влажната топлина, която неотразимо го привличаше.

Контакт осъществяваше само с главичката си. Моника вдигна крака и ги уви около кръста му. Пълните й устни бяха полуотворени.

Симбал беше като омагьосан. Кадифеното докосване върху най-чувствителната част на тялото му буквално го влудяваше. Хвана раменете й и я придърпа към себе си. Къщата на Макс беше прекалено топла, може би затова прозорецът беше само притворен. Двама-трима от гостите бяха излезли в градината, гласовете им бяха тихи и дискретни като ефирни изпарения…

Тези гласове се смесваха в съзнанието на Симбал с еротичните потръпвания на Моника, създаваха една невероятна смееща от звуци и усещания. Тялото му се разтърси от желание, тазът му неволно се стрелна нагоре, желанието му да проникне докрай беше могъщо като лятна буря. Но пръстите й се увиха около члена му точно навреме, блокирайки пътя навътре…

— Моника! — прошепна той.

— Целуни ме!

Устните му се спуснаха върху нейните, езиците им се преплетоха. Ръката й се отдръпна, членът му потъна докрай. Могъщото стенание се зароди дълбоко в гърдите му, изригна нагоре и отекна в устата й. Бедрата й се раздвижиха, членът му се оказа почти навън, после отново потъна докрай.

Ръцете му се плъзнаха по меката вълна на пуловера и бавно го вдигнаха нагоре. Гърдите й бяха топли и меки, а зърната — щръкнали от възбуда. При докосването му тя нададе тих писък, тазът й се притисна плътно в неговия.

— Докарай ме до лудост, Тони! — прошепна в ухото му Моника. — Умирам за теб!…

Умирам за теб. Думите й отекнаха в съзнанието му. Дали тях беше чул преди малко, когато се вслушваше в разговора на гостите? Умирам за теб.

Усети топлината на тялото й, тежестта в слабините му стана толкова силна, че с мъка се задържа на крака. Мускулите му започнаха да треперят, цялото му тяло се разтърси…

Миг по-късно усети пръстите й между бедрата от. Бавно се спускаха надолу, напипаха тестисите му и нежно ги стиснаха.

Умирам за теб.

— О! — простена извън себе си той. — О, Моника!…

— Да?

Нейният ли беше този шепот? Или на хората зад прозореца?

Симбал се стегна, тазът му рязко отскочи нагоре, членът му проникна до отказ в потръпващата й женственост. Сърцето му се качи в гърлото, не можеше да диша. Отвори уста и започна да се празни с тежки и могъщи тласъци на тялото си.

Моника отвори очи, горещият й дъх опари шията му. Топлата му течност проникна дълбоко в нея и възпламени собствените й сокове. Лицето й пламна, бедрата й полудяха. Притисна се в него толкова силно, че косъмчетата му одраскаха нежната кожа над слабините й. Вместо болка усети още по-голяма възбуда, вълните на оргазма обсипаха тялото й с горещите си пръски…

Намести се по-плътно върху него, но това наруши равновесието на телата им. Паднаха по гръб, право върху струпаните палта на леглото. Разнесе се смях, но никой от двамата не беше сигурен на кого принадлежи той.

Симбал отмести полата й от очите си, вдигна глава и попита:

— Как е възможно да съм допуснал такава огромна грешка по отношение на теб?

— Нали ти казах, че си глупак? — промърмори тя, пъхна ръка под полата си и напипа влажния му, все още твърд член. — При това голям глупак!

В градината под тях вече беше настъпила тишина.

Блестящочерната чайка чакаше на пистата на летище Домодедово. Струпаният на купчини сняг фосфоресцираше на лунната светлина. Изгорелите газове от двигателя се точеха на тънка бяла струйка, температурата на въздуха беше далеч под чертата на нулата.

На петнадесет километра в северозападна посока сияеха светлините на Москва, в сравнение с тях луната беше бледа и опърпана.

Генерал Даниела Воркута се беше отпуснала върху удобните кожени седалки на лимузината. Топлото палто от самур беше разтворено около нея като удобна завивка. Разкошната сребриста кожа влизаше в ярък контраст със строгата униформа под нея. С тази униформа се беше появила на погребението на Юри Лантин, ръбовете на куртката и полата все още бяха остри като бръснач. Тройната лентичка за медали над лявата й гръд смътно проблясваше на студената светлина на летището.

Мислите й бяха далеч от Москва и човека, когото беше дошла да посрещне. Както обикновено, пъргавият й ум вече обработваше информацията, получена съвсем наскоро от Митре — нейния главен агент в Хонконг. Хонконг! Напоследък постоянно мислеше за този великолепен град, за огромния поток пари, течащ през Кралската колония.

Даниела съвсем не беше алчна, никой не би могъл да я обвини в сребролюбие. Но тя беше сред малцината избраници, които имаха способността да виждат отвън непосредствената стойност на парите. За нея парите бяха власт. Особено когато ставаше въпрос за Хонконг. Защото прекрасно знаеше, че Хонконг е ключът към Китай, а може би и към целия азиатски континент.

Добре знаеше, че и Ши Зи-лин мисли така. Ши Зи-лин! Мъдрият стратег и владетел на Китай, в чиито планове вече трета година се опитваше да проникне. Смъртта на най-близкия му помощник Жанг Хуа не попречи на тези опити, макар че сърдечният инфаркт прекъсна потока от важна информация, който получаваше от Жанг. Вместо това получи нещо дори по-добро: възможност да проникне във Вътрешния кръг — дълбоко законспирираната организация на Ши Зи-лин.

Все още не успяваше да проникне в другия секретен проект на Зи-лин — „Кам Сан“, но последната информация на Митре беше огромна крачка напред и в тази посока.

Най-съкровената мечта на Даниела Воркута беше да подчини Хонконг. Успее ли да стори това, Китай ще бъде в краката й. Защото Хонконг е бил и винаги ще бъде вратата на Китай към Запада. Без неутралния терен на колонията Китай не може да осъществява делови контакти със свободния свят и ще бъде обречен да се върне към своята дълбока, средновековна изостаналост. Без Хонконг няма бъдеще за Китай, огромната страна никога не би могла да се конкурира със Запада. Всичко това определя и цената на Кралската колония за властниците в Пекин — една висока до небето цена, която всеки от тях би желал да плати…

Даниела вече знаеше как да завладее Хонконг — просто като измъкне властта от онзи, който контролира „юн-хюн“ и започне да я упражнява сама…

За постигането на тази цел трябваше да ликвидира Анатолий Карпов — нейния предшественик, заемал длъжността директор на Първо главно управление на КГБ, а заедно с него да ликвидира и опасния му съюзник в Политбюро — Юри Лантин. Двамата бяха създатели на операцията с кодово име „Лунен камък“, която предвиждаше военно обкръжение на Китай и непрекъснати въоръжени стълкновения между китайските гранични войски и части на редовната виетнамска армия в района на провинция Юнан.

Нейните предшественици искаха унищожението на Китай. Глупаци! Машинациите им доведоха Русия до ръба на ядрения конфликт, който неминуемо щеше да унищожи цялата планета!

Но Даниела предвиждаше по-добра съдба за Китай — постепенното и незабележимо подчинение на съветската политика в района, пълноводен поток от капитали за кремълската хазна. Всичко това можеше да бъде осъществено единствено чрез Хонконг — вълшебния ключ към богатството и властта. Единствено Даниела, майстор на играта „уей ки“, можеше да бъде достоен съперник на Зи-лин. Той е Джиан, абсолютен шампион на древната игра. Ако човек не разбира тънката стратегия на „уей ки“, той никога не би имал шанса да открие слабото място на Зи-лин, да го обърка и победи… Но тя разбираше отлично брънките на тази стратегия.

Днес най-сетне усети, че ще може да установи предимство над плочките, разположени от Зи-лин. Крайната победа ще бъде нейна, милиарди рубли ще влязат в касите на Кремъл, милиони ще останат лично за нея. Плюс абсолютната власт над Азия — нещо, за което не можеше да мечтае никой от руските императори… Страната й най-сетне ще установи трайно господство в Източното полукълбо — мечтата на цяло поколение руски патриоти след падането на онзи фалшив комунист Мао Дзъ-дун. А когато тази мечта се превърне в действителност, пред Даниела положително ще се разкрие широк и бляскав път към най-висшите ешелони на властта…

Направи усилие да се изтръгне от примамливите мечти за бъдещето, загърна се в коженото палто и кратко отбеляза:

— Закъснява!

Личният й шофьор, старши офицер от КГБ с дългогодишен опит, леко поклати глава:

— Вероятно заради бурята. Връхлетяла ги е някъде по пътя. Но закъснението едва ли ще е голямо, иначе биха ме информирали…

Даниела изви красивата си глава към него. Гъстата руса коса падна пред очите и, тя отметна кичура с леко изпити пръсти. Не харесваше тона на шофьора си, особено това „ме“, което често употребяваше. Алексей не беше толкова безличен, колкото би й се искало.

— Альоша — тихо прошепна тя. — Много те моля в негово присъствие да си държиш устата затворена!

— Разбира се — отвърна той и тъмните му очи внимателно опипаха лицето й в огледалцето за обратно виждане.

Даниела се наведе напред и прошепна в ухото му:

— Не ми създавай повод за притеснения!

Гласът й беше твърд като кремък. Шофьорът неволно се изпъна, отправи поглед право пред себе си и отвърна:

— Слушам, другарю генерал!

Даниела се засмя, вдигна ръка и разроши гъстата му черна коса. От мястото си не можеше да види изпитото му лице с издължен сръбски нос, но лесно си представи стегнатото му тяло на атлет, плоския корем и слабините, които понякога обливаше със собствената си пот…

Извърна глава и погледна през опушеното странично стъкло на чайката. На пистата потрепваха десетина мъже с дебели тъмносини палта и кожени шапки. Милиция, помисли си тя. Нищо общо със служителите на Комитета за държавна сигурност. Даниела беше началник на Първо главно управление в този комитет — една от най-могъщите институции на съветската държава.

— Самолетът кацна, другарю генерал — докладва Алексей.

Милиционерите навън се раздвижиха, Даниела се стегна. Около пистата се оформи гъста верига, смътно проблеснаха пистолети. Кой идиот им е наредил да ги размахват, ядоса се Даниела.

Фигурата му се появи в мрака, неясна и някак разводнена на фона на прожекторите. Даниела не можеше да види лицето му, но го позна по походката. Беше походка на човек със светкавични реакции, свикнал да се оправя във всякаква обстановка. В нея нямаше дори следа от напереността, с която се придвижваха повечето висши функционери на Кремъл.

Придружаваха го шестима цивилни агенти на КГБ. Всички от управлението на Даниела. Беше заповядала да не обличат връхни дрехи, въпреки хапещия студ. „При извънредна ситуация едва ли ще успеете да извадите оръжието си под всичките тези дрехи“, беше им казала тя на оперативката, проведена следобед.

Милиционерите в сини шинели бавно се отдръпнаха да направят път.

— Маршрутът ти е известен — промърмори Даниела.

Сложил ръце на волана, Алексей с учудване долови скритото напрежение в гласа й.

— Да, другарю генерал — официално отвърна той.

Групичката спря пред колата, един от хората на Даниела отвори задната врата. В следващия момент Олег Малюта вече беше в затопленото купе.

— Привет, другарко генерал.

Гласът му проскърца като шкурка върху цимент.

— Привет — отвърна Даниела и неволно сбърчи нос. От новодошлия се излъчваше остра миризма на тютюн и пот. Беше потта на човек, който е имал напрегната работа и цял ден не се е спрял нито за миг.

Алексей включи на скорост.

— Едно питие — промърмори Малюта.

Не притежава дори елементарно възпитание, помисли Даниела, докато вадеше бутилка азербайджански коняк от барчето. Напълни една чаша и някак не на място си спомни за отлежалата водка „Старка“ — любимото питие на Юри Лантин. Именно с нея го беше убила… Първо изсипа приспивателно в бутилката, а после тикна главата му в газовата фурна. Никой не изрази съмнения по повод неочакваното самоубийство на Лантин и нещата потръгнаха. Даниела зае овакантеното от Карпов място на началник на Първо главно, едновременно с това беше избрана и за член на Политбюро — на мястото, освободено от Лантин… Така стана първата жена в историята на СССР, достигнала до толкова висок пост.

А Олег Малюта беше единственият човек на този свят, който можеше да унищожи всичко това с едно щракване на пръстите си.

Лицето му беше продълговато и с нищо не напомняше за кореняк московчанин. Широките скули и бадемовите очи навяваха мисълта за наличието на монголска кръв, това впечатление допълнително се подсилваше от прошарената, ниско остригана коса. На темето му се беше очертало кръгче плешивина, което създаваше измамно впечатление у хората, които не го познаваха добре. Приличаше на стар гросмайстор, чието единствено удоволствие е да анализира и преиграва отдавна забравени партии шах…

Но това впечатление беше невярно и безкрайно далеч от истината.

Малюта пое чашата от ръката на Даниела и гаврътна наведнъж трите пръста кехлибарена течност. Адамовата му ябълка подскочи нагоре-надолу, чашата бе върната обратно в ръката на Даниела, пожълтял от никотина пръст обърса устните. Главата му се извърна към прозореца, очите му с удоволствие наблюдаваха среднощния парад на пистата, организиран изцяло в негова чест.

Изпълнявайки предварителните указания на Даниела, Алексей напусна магистралата „Сашира“ и пое по улиците, които водеха към Москва река. Малюта ги обичаше много, почти колкото балета. Даниела беше сигурна в това. Прозорците на апартамента му гледаха към реката, канцеларията му в една от мрачните кули на Кремъл също беше подбрана така, че да се виждат всички извивки на Москва река…

— Лунната светлина е прекрасна, когато се отразява във водата — въздъхна той и измъкна една цигара без филтър от смачкано пакетче „Кемъл“. Не й предложи и това беше добре. Лантин постоянно я караше да пуши, но цигареният дим я отвращаваше. Особено след „самоубийството“ му… Непрекъснато й се струваше, че сред дима се прокрадва и миризмата на пусната докрай битова газ…

— Това е от леда — промълви Даниела.

Движеха се на метър от парапета, голите клони на дърветата приличаха на извити старчески пръсти, посягащи към блестящата повърхност на великата река.

Купето на лимузината се изпълни с тютюнев дим и Даниела свали с един пръст прозорчето до себе си.

— Как беше в Ленинград? — попита тя и мъчително преглътна. Острият пушек дразнеше гърлото й.

— Отвратително — въздъхна Малюта, очите му ненаситно се наслаждаваха на любимата Москва. Седеше извит на една страна, главата му беше обърната към опушеното стъкло.

— Бих искала да попитам…

Пожълтелите от никотина пръсти повелително се размахаха на сантиметър от лицето й.

— Гладен съм! — отсече Малюта. — Ще се наслаждавам на вечерята си, а вие спокойно ще можете да се наслаждавате на думите ми!

„Дали се държи така, защото съм жена, или има и нещо друго“, запита се тревожно Даниела.

Да седиш редом с Олег Малюта е все едно да попаднеш в орбитата на черна дупка, въздъхна в себе си Даниела, усетила с пълна сила отрицателната енергия, която излъчваше тялото му. След десетина минути в негово присъствие вече се чувстваше премръзнала и уморена. Стегна се и с усилие на волята направи опит да прогони това чувство. Просто защото си даваше сметка, че тази нощ ще има нужда от целия капацитет на сивото си вещество.

Беше инструктирала Алексей да направи резервация в хотел „Россия“ на Крайречния булевард. Там имаше девет ресторанта, Даниела най-много харесваше онзи в приземието, тъй като оркестърът свиреше приятна танцова музика. Но сега отидоха в друг салон, разположен на 21-вия етаж. От него се разкриваше великолепна гледка към Кремъл и базиликата „Свети Василий“. Беше убедена, че тази гледка ще достави удоволствие на Малюта и наистина стана така.

— Москва е прекрасна! — въздъхна щастливо той, след като се настаниха на една от масите с най-хубава гледка. — Чиста и блестяща!

После започна да поръчва. Избра си водка с няколко вида мезе — две разновидности каспийски хайвер, желирана риба и пастет. Изобщо не си направи труда да я попита за нейните предпочитания.

Даниела затвори очи и си представи дъската за „уей ки“. Играеше на тази древна китайска игра във всяка свободна минута, владееше и японската й разновидност, известна под името „го“. Знаеше и широко разпространеното поверие, според което стратегията при „уей ки“ отговаря най-точно на житейската философия на играча…

Чудеше се защо Малюта си прави труда с всичките тези постановки. Той откровено я ненавиждаше, очевидно ненавиждаше и всички жени на света. Особено тежко му беше да понесе факта, че е успяла да се добере до Светая светих на мъжката власт: Политбюро…

Алкохолът пристигна светкавично и това беше ново потвърждение за авторитета на Олег Малюта. Водката се оказа „Перцовка“ — едно от любимите зимни питиета на Даниела. Лютивият вкус й беше особено приятен, когато навън всичко бе сковано от студ.

Малюта изчака поднасянето на голямото метално плато с мезетата, но не посегна към приборите. Нали беше гладен, безмълвно се учуди Даниела.

— На всяка цена трябва да открием тайната на „Кам Сан“!

Казани без всякакво предисловие, думите му прозвучаха шокиращо. Вече почти година Даниела безуспешно се опитваше да разгадае тайната на китайския проект „Кам Сан“ в провинция Гуандон. Само двама души знаеха тази тайна: Ши Зи-лин и синът му Джейк Мейрък. Откъде е този внезапен интерес на Олег Малюта? Даниела не изпитваше никакво доверие към него. Беше убедена, че ако се стигне до медали след евентуалното разгадаване на тайната, тя самата няма да бъде сред наградените. „Кам Сан“ би могъл да даде в ръцете й огромна власт, в ръцете на Малюта — също. Но не и на двамата заедно.

— Това не е лесно — предпазливо промълви тя.

— Но трябва да бъде сторено, другарко генерал! — отсече с блеснали очи Малюта. — Имам намерение да заема мястото на Фьодор Ленинин, а това не може да стане без властта, която ще ми даде „Кам Сан“! — Имаше предвид Фьодор Ленинин Геначов, генерал, секретар на ЦК на КПСС. — С приятелчета като Резцов и Карелин в Политбюро, човек не може дори да пръдне, без Ленинин да узнае за това!

Карелин. Случайно ли спомена това име Малюта?

Дишането й стана бавно и спокойно. Предчувствието й излезе вярно — този побъркан е намислил нещо… И очевидно възнамерява да я замеси. Остана спокойна единствено благодарение на стоманената си воля.

— Трябваше да сте там, другарко генерал — продължи Малюта. — В Ленинград… Трябваше да видите как Геначов се разхожда сред тълпата, усмихва се и маха с ръка. „Сред вас съм, за да ви помогна… Ще изслушам проблемите ви и ще направя всичко възможно да ги реша… Оттук ще започне възходът на нова Русия!“… — Малюта напълни дробовете си с въздух, на лицето му се появи гнусливо изражение. — Като младеж съм виждал Никита Хрушчов. Постоянно се смесваше с тълпите, овациите му действаха като допинг. Отиде чак в Америка, посети Дисниленд… Мислех за него като за герой… Разбирате ли? Мъдър и прозорлив герой, който популяризира идеите си и извън пределите на Съветския съюз.

— Но един ден чух какво казва баща ми… Той ненавиждаше Хрушчов. „Най-голяма опасност за нас с култа към личността, който се е заел да изгражда Хрушчов. Той използва голяма част от времето си за Хрушчов. Зеленее от завист пред авторитета на американския президент Кенеди. И води война с него… Война на лично самочувствие, а не на идеология…“

Малюта взе вилицата и хвърли няколко залъка в устата си. В Русия само алкохолиците пият водката без мезе.

— Заключих се в стаята си и два дни не мръднах оттам — продължи той. — Не ядях и не пиех, не исках да виждам никого. Мислех за Хрушчов и думите на баща ми. След известно време разбрах, че баща ми с нрав. Хрушчов действаше под натиска на собственото си его, а това е много опасно за лидер на велика страна като Русия.

— Наистина ли мислите, че този разговор е необходим, другарю? — пое си дълбоко въздух Даниела.

Главата на Малюта светкавично се завъртя и огледа обстановката. Приличаше на ястреб, успял да засече плячката на километър под себе си. Даниела усети как се парализира под тежкия му поглед. По гърба й се плъзна тъпичка струйка пот, тя изведнъж си даде сметка, че се страхува от този човек, че изпитва ужас от него. Трябваше да преодолее това чувство на всяка цена, в противен случай с нея беше свършено…

— Нима поставяте под съмнение моите преценки, другарко генерал?!

Начинът, по който наблегна на титлата й, ясно показа презрението му. Дали това е така, само защото съм жена, отново се запита тя.

— Не, другарю — отвърна Даниела, запазвайки твърдостта на гласа си с цената на доста усилия. — Имам предвид обстановката. Тук едва ли…

— Тук шумът е достатъчно силен, за да попречи и на най-чувствителния микрофон — прекъсна я той, закова тежкия си поглед върху лицето й и тихо попита: — Това ли е единствената причина за безпокойството ви?

— Какво имате предвид? — неволно замръзна тя.

Малюта хвърли поредния залък в устата си и небрежно сви рамене.

— Хората го обичат… Геначов е едва на петдесет и пет, съвсем млад по стандартите на Кремъл. Демонстрира енергичност и тълпите полудяват. Обявява началото на решителни реформи в селското стопанство, стабилизиране на икономиката. Четири процента годишен ръст без съкращаване на военните разходи. Музика в ушите на обикновените хора… После идва ред на номера с личния живот… Води жена си и дъщеря си навсякъде, дори на военни паради. В Болшой сяда редом с обикновените зрители, докато ложата му на балкона остава празна…

Бръкна във вътрешния джоб на сакото си и извади някакво лъскаво списание.

— Видяхте ли това?

Даниела бавно пое корицата на „Тайм“, към която беше прикрепена уводната статия. Цветната снимка беше великолепна — заобиколен от семейството си, Геначов се усмихва на приветстващата го тълпа.

„КРАЛСКОТО СЕМЕЙСТВО В СЪВЕТСКИ ВАРИАНТ“, гласеше заглавието. Даниела мълчаливо върна корицата, без да си прави труда да прочете самата статия.

— Пространството за маневриране е силно стеснено — каза Малюта и внимателно прибра изрезката. Пипаше я така, сякаш беше намазана с отрова. — Този наш модерен водач узурпира властта с всеки изминал ден. Култът към неговата личност постоянно расте, но на практика той няма никакво понятие как да съживи нашата изостанала икономика. Четири процента годишен прираст не се постигат с голи лозунги пред екзалтираната тълпа…

— Лошото е, че, зает с тези фантасмагории, Геначов загърбва сериозни проблеми на нашата външна политика. Китайската заплаха, войната в Афганистан… Страхувам се, че след десетилетия на стабилно присъствие ние безвъзвратно губим позициите си в Африка, спечелени с невероятни усилия. Днес нямаме никакъв контрол над събитията в Южна Америка, да не говорим за серията от провали в Югоизточна Азия…

— А за какво губи времето си Геначов? Ходи сред народа, разговаря със селяните и ги лъже, че тежките времена вече отминават — от устата му се откърти презрително сумтене. — Скоро ще минем на държавни субсидии за селското стопанство, също като в Америка. Как ли пък не!…

Пръстите на Малюта се свиха в юмрук, кокалчетата им побеляха от напрежение.

— На това трябва да се сложи край! Получа ли от вас тайната на „Кам Сан“, ще мога да докажа всичките си твърдения пред Политбюро! Време е да възвърнем контрола си над Африка, Южна и Централна Америка! Време е Съветският съюз отново да се превърне в световна сила! Време е да проявим по-голяма агресивност в международните отношения, вместо да се опитваме да направим по-продуктивни архаичните си колхози!

— Но това не може да стане, докато в Политбюро се чува думата само на Геначов!

Даниела махна с ръка към масата, решила поне временно да отвлече вниманието му:

— Няма ли да хапнем? Направо умирам от глад!

Известно време се храниха в мълчание, но тя ясно виждаше, че мислите на Малюта са другаде. Въпреки това се обади едва когато платото с мезета беше опразнено:

— Не сте забравили, че имате и друг начин на действие, нали? Можете да сключите съюз с Геначов, с цената на известна гъвкавост и дребни отстъпки… Лесно бихте могли да му станете съветник по международните въпроси…

Малюта не каза нищо, но от изражението на лицето му Даниела разбра, че се е замислил върху думите й. После главата му се вдигна, ръцете му се разпериха над масата:

— Не виждам как бих могъл да съветвам другаря Геначов. Негов гуру е Михаил Карелин: човекът без лице… Нали така го наричат?

— В определени среди — кимна Даниела, обмисляйки непосредствената си стратегия. Трябва да постави капан на Олег Малюта, просто трябва! Дали да не опита някакъв фалшив заговор за убийството на Геначов? С пълен комплект неоспорими улики, които веднага ще го изправят до стената?

— Говори се, че Карелин е напълно лишен от амбиции — продължаваше Малюта. — Доволен е да остане в сянка и да шепне в ухото на Геначов. Може би голяма част от идиотщините на генералния секретар всъщност са рожба на Карелин… Никой не знае какви са отношенията между тях…

Търпение, заповяда си Даниела Воркута. Трябва да се действа бавно и изключително предпазливо.

— Ами ако самият Карелин ви предложи за външнополитически съветник на Геначов? — вдигна глава тя.

Малюта опипа с палец моравите си устни, после извади един „Кемъл“ без филтър и щракна запалката. Даниела прикри обзелото я отвращение.

— Това е интересно предположение, другарко генерал — промълви той, а Даниела с ужас наблюдаваше как на лицето му се появява нещо като усмивка. Беше по-скоро някакъв тик, ужасен и отблъскващ като всичко останало у този човек.

— Но вие без съмнение се шегувате… Нима Карелин ще пожелае доброволно да сподели част от властта си с мен?

— Ще пожелае, ако го помоля аз — твърдо отвърна Даниела.

— Аха! И той веднага ще изпълни молбата ви!

Даниела остави чаената чаша върху покривката и вдигна глава:

— Преди около месец и половина Михаил Карелин ми позвъни по телефона и ме покани на вечеря. Аз веднага си помислих, че ще бъда обект на известно ухажване, тъй като току-що ме бяха избрали за член на Политбюро… Знаете, че там съществува борба за надмощие между определени фракции.

— Заведе ме в „Руска изба“ и това беше доста изненадващо за мен, тъй като заведението се намира на четиридесет минути път от центъра. Много романтично… Втората изненада дойде, когато разбрах, че няма да водим делови разговор. Развличахме се с незначителни неща — спомени за детството, за студентските години… Просто се опознавахме.

— Значи Карелин ви определи интимна среща?

— Точно така — кимна Даниела. — И настоява отново да се видим.

Малюта си представи дебелата застаряваща съпруга на Карелин и двете му очилати дъщери — точно копие на майка си.

— Как го казваха американците? — изръмжа той. — „Тихата вода е най-дълбока…“

— Горе-долу.

— А какво отговорихте вие на нашия господин Карелин?

— Нищо положително. Нито да, нито не…

— Жени — въздъхна Малюта и с това се изчерпа целият му коментар. Изчака в мълчание да му сервират, цигарата димеше забравена между пръстите му. Проговори едва когато келнерът се отдалечи: — Е, признавам, че в случая вашата женска… хм… нерешителност, е изиграла положителна роля…

После прекъсна хода на разговора и се нахвърли върху апетитно димящите пелмени. Последната част от разговора очевидно беше пробудила апетита му. Проговори едва след като погълна последното тестено топче, полагайки го върху къс черен хляб, обилно намазан с масло.

— Искам да подхвърлите на Карелин за мен — промърмори с пълна уста той.

— Ще го накарам да използва влиянието си пред Геначов — кимна Даниела, а сърцето й запя. „Май го пипнах!“

Малюта оплакна устата си с огромна глътка лютива водка, после на лицето му отново се появи ужасната усмивка:

— Това ще ми свърши добра работа!

Даниела неволно потръпна, чувството на триумф бързо се стопи. Даваше си съвсем ясна сметка за опасната двойна игра, която трябваше да води. Но рискът се оправдаваше от обстоятелствата. Освен това откри и една много важна подробност от отношенията си с Малюта: той не беше я поставил под наблюдение. Иначе отдавна щеше да знае, че вече е била в леглото на Михаил Карелин.

— Е, добре — въздъхна тя и за пръв път се усмихна. — Мисля, че ще мога да уредя нещата…

— Пряк достъп до Геначов… — замислено проточи Малюта.

— Стига да е възможно — кимна Даниела.

— Добре. Действайте.

Обличайки палтото си на гардероба, Даниела отново се замисли. „Добре, ще бъда негов агент. Струва си, особено ако с това мога да го сваля… Господи, какво чудовище!“

Купонът беше към края си. Симбал и Моника си направиха огромни сандвичи, ползвайки разнообразието в хладилника на Макс Тренъди. После се наведоха над двойния умивалник в кухнята и захапаха храната си като две гладни животни. Макс беше в гостната, изпращайки последните участници в увеселението, предимно служители на Управлението за борба с наркотиците. Всички тези хора имаха нужда от изпускане на парата и именно затова купоните на Тренъди се радваха на широка известност. Той правилно беше преценил, че подчинените му най-добре могат да се разтоварят в домашна обстановка, далеч от канцелариите и компютрите си.

Симбал не беше забравил основната цел на гостуването си, въпреки неочаквания развой на събитията. Отпи глътка отлежало „Екуиз Амбер“, избърса устата си с книжна салфетка и небрежно попита:

— Не забелязах Питър Кърън… Не е ли бил поканен?

Кръвта се оттегли от лицето на Моника, сандвичът й падна върху плота на умивалника.

— Какво те накара да го кажеш?

— Кое?

— Това за Питър…

Той й хвърли внимателен поглед и сви рамене. Много му се искаше да вижда цялото й лице.

— Бяхме добри приятели, докато работех в Управлението — подхвърли. — Нищо повече… — изчака миг, после попита: — Но какво има, Моника? — Държеше на всяка цена да се представи като загрижен приятел, да я убеди, че не изпитва специален интерес към Питър Кърън.

— Не знаех, че с Питър сте били приятели — промълви, без да го гледа, тя.

— Всъщност, бяхме само близки познати… Той не е от хората, които лесно се сприятеляват. Прекарахме шест седмици в Бирма един до друг, после него го отзоваха… Внимавай!

— Да, това го помня — промълви Моника, вдигна сандвича и облиза руската салата по краищата му. Изглеждаше уморена, сякаш изведнъж й беше дошло до гуша от контактите с Тони Симбал. — Не знаех, че и ти си бил там…

— Тогава още не се познавахме — усмихна се той. — Налетях на теб доста след като се прибрах…

— Значи помниш повече от мен — погледна го тя, но мислите й очевидно бяха далеч. Вероятно при Питър Кърън.

— Значи наистина не е бил тук, така ли?

Моника подскочи като ужилена. Какво става, по дяволите, озадачено я изгледа Симбал.

— Наистина — тихо прошепна тя.

Тони сведе очи към ръцете й и видя как палците й пронизват меката плънка на сандвича. Предпочете да не дава гласност на този факт.

— Сигурно е в командировка — подхвърли.

— Не можем ли да говорим за нещо друго? — нервно попита тя, вдигна глава и той забеляза необичайната бледост на лицето й.

— Извинявай — докосна ръката й той. — Бих искал да ми разкажеш за…

— Заведи ме у дома, Тони — прекъсна го с безизразен глас тя, после избърса пръстите си в салфетката. — Просто ме заведи у дома и не казвай нищо! Съгласен ли си?

Той не беше съгласен, но реши да не се издава.

Чайката все още вонеше на тютюнев дим, въпреки усилията на Алексей да я проветри, изпълнявайки безмълвните указания на Даниела Воркута.

— Тук е студено — отбеляза Малюта. — Включи отоплението!

Колата се отлепи от мястото си, а той се облегна удобно в седалката. Старомодният му костюм миришеше на пепел.

— Нося ви поздрави от чичо Вадим… — Имаше предвид Вадим Дубас, секретар на ГК на КПСС в Ленинград и брат на покойния баща на Даниела.

— Как е той?

— Стар и упорит, както винаги — кратко отвърна Малюта и извади нова цигара от пакетчето си. — От онези, които никога няма да се променят… — приведе се напред и потупа Алексей по рамото. — Искам да отида при паметника. Нали знаеш пътя?

— Да, другарю министър.

Паметникът се намираше в покрайнините на Москва, ръбестата му конструкция наподобяваше модерна скулптурна композиция. Но стоманата беше истинска, част от онези седемстотин километра противотанкови заграждения, които жителите на „градът герой“ (определение на Сталин) бяха издигнали срещу седемдесетте хитлеристки дивизии, обкръжили Москва…

Алексей намали ход и чайката спря в аварийното платно на магистралата. Минаваше единадесет и пътищата бяха пусти. Тук, а и в цяла Русия, нямаше нощен живот…

Малюта не помръдна, преди Алексей да отвори задната врата на колата. Пое електрическото фенерче от ръцете на шофьора и мълчаливо го включи. Обувките му заскърцаха по замръзналия сняг.

Даниела слезе с него и се приближи до паметника. Със смайване видя, че в очите му има сълзи.

— Колко кръв се е проляла тук! — промърмори той с натежал от емоции глас. — Какъв героизъм е бил проявен! Революционният дух е светел като фар в онези мрачни години!

После утихна, само лъчът на фенерчето пробягваше по дебелите, невероятно преплетени стоманени греди.

— Сняг… — промърмори след известно време Малюта. — Обичам снега, другарко генерал. Той е бял и чист, като духа на Ленин, който ни ръководи… — Протегна крак и започна да търка с обувка пред себе си. Отдолу се появи черно петно. — Но снегът прикрива и много грехове… — Лъчът на фенерчето продължаваше да осветява паметника, но очите на Малюта бяха заковани в лицето на Даниела и кожата й неволно настръхна. — И днес преживяваме трудни времена, другарко генерал. Не по-малко трудни от дните на войната… Все още продължаваме да се бием за своето оцеляване. Войната продължава…

Даниела стоеше неподвижно, само слепоочията й пулсираха. Знаеше, че се намира в компанията на един изключително опасен човек. Опасен не само лично за нея, но и за цялата страна.

— Ще ви кажа нещо, другарко генерал… — продължи с леден глас Малюта. — В тази война вие или сте с мен, или сте против мен. Разбирате ли?

Даниела кимна с глава, неспособна да издаде нито звук.

— Думи… — изръмжа Малюта. — Двадесет часа в денонощието се боря с думите. И колкото повече затъвам в тях, толкова по-силно става убеждението ми, че слушам само лъжи, а истината се крие някъде дълбоко под тях… — Запали цигара и най-сетне отмести поглед от лицето й. Стоманените греди сякаш оживяха под лъча на фенерчето.

Луната залезе, студът видимо се усили. Въздухът беше тежък и миришеше на сняг. Виелицата, която беше забавила полета на Малюта, вече обгръщаше Москва. Даниела неволно придърпа полите на коженото палто около тялото си. Внезапен полъх на вятъра изтръгна кичур коса от прическата й и го захвърли пред очите й. Тя не направи опит да го прибере.

— Вашият проблем е красотата, другарко генерал — промълви след дълго мълчание Малюта. Издуха облак дим и изплю парченце тютюн, залепнало за устата му. — Убедена сте, че с нейна помощ можете да получите от мъжете всичко, което пожелаете… Разтворихте бедра пред Анатолий Карпов и станахте началник на КВР… — Имаше предвид дълбоко засекретения отдел К на Първо главно управление, който се занимаваше с отстраняването на нежелани фигури зад граница и всички останали „мокри“ операции на контраразузнаването. — По същия начин подходихте и към покойния ми колега Юри Лантин… А след преждевременната му смърт наследихте поста му…

Продължаваше да гледа встрани и спокойно дърпаше от цигарата. Сякаш бяха близки приятели, които обсъждат как да прекарат отпуската си.

— Не крия, че се възхищавам на уменията ви… Вие наистина сте умна жена.

Захвърли фаса, който проблесна в снега и угасна.

— От друга страна обаче, аз съм съвсем наясно с вашите амбиции. Съвсем наясно… Затова ви предупреждавам, че с мен не можете да постъпите така, както постъпихте с Карпов и Лантин, и Бог знае с още колко мъже преди тях… За мен красотата ви е без значение, едва ли някога ще сънувам това, което криете между краката си…

Думите му бяха груби, с преднамерената цел да я шокират. И го постигнаха.

— Сега искам да направите своя избор — продължи Малюта. — С мен или срещу мен. Други възможности нямате. Нима мислите, че повярвах на аматьорския ви сценарий там, в ресторанта? Михаил Карелин шепне на ухото на Геначов и аз получавам статута на съветник, редом с Резцов и самия Карелин! — Ужасният тик, който би трябвало да означава усмивка, отново се появи на лицето му. — О, не, другарко генерал! Дори да успеете да ме заблудите с онова красиво нещо между краката си, аз предварително зная, че никога не бихте направили подобно предложение на Карелин. Той ще ви се изсмее в лицето, а за вас е вредно да ви се смеят…

Даниела неудържимо трепереше. Разбра, че сериозно е подценила Малюта, а бързото и издигане до поста на Лантин я беше разкрило. Запита се дали всъщност е готова за особената атмосфера в горните етажи на властта, или просто е избързала, заслепена от сияйните перспективи пред себе си…

Усети, че няма отговор на този въпрос, няма и избор.

— Аз съм с вас! — прошепна тя. Направи го едва след като отвори устата си втори път, тъй като гърлото й се беше свило на топка.

— Отлично — кимна Малюта. — Значи Алексей няма да ви застреля в тила…

— Какво?!

Отново беше успял да я извади от равновесие. Зловещата му глава се извърна към нея, тикът — усмивка беше наистина ужасен.

— Не знаехте ли, че вашият Алексей е мой агент? Зная за всяка ваша стъпка, другарко генерал. За всяка!

Лъже, въздъхна в себе си Даниела. Ако това е вярно, той би трябвало да е в течение на аферата й с Михаил Карелин. Стегна волята си, твърдо решена да изиграе играта на негово ниво.

Малюта внимателно я наблюдаваше, бадемовите му очи зловещо проблеснаха.

— Виждам, че се съмнявате в думите ми и това е съвсем разбираемо — просъска той, жълтите му пръсти извадиха обемист плик от вътрешния джоб на палтото и й го подадоха.

Даниела го гледаше така, както се гледа отровна змия. Пулсът й се ускори, слепоочията й започнаха да потръпват. Зае се да разпечатва плика, бавно и с безкрайно внимание. Света Богородице, пропищя съзнанието й.

Странно и гротескно изглеждат двама души в леглото, кон знае защо си помисли тя. Особено когато ти си единият от тях…

Снимките бяха подробни, точни и ясни. Даниела и Карелин прегърнати, Даниела и Карелин вкопчени един в друг, Даниела и Карелин в момент на оргазъм…

Малюта издърпа снимките от безжизнените й пръсти и ги разтвори като карти за игра.

— Мисля, че тази е най-хубава — промърмори с очевидно наслаждение той. — Или може би тази…

— Спрете!

Вероятно очакваше именно тази реакция, тъй като веднага прибра снимките.

— А сега искам да направите нещо за мен. То ще ни свърже далеч по-здраво, отколкото сладостното гушкане с другаря Карелин… — гласът му беше тих, почти нежен. — Принуден съм да поискам това от вас, тъй като ме излъгахте, другарко генерал… Приемам, че сте го сторили само веднъж, по отношение на Карелин, но… — раменете му леко се повдигнаха. — Може би е имало и други случаи в близкото минало…

— Сама виждате, че миналото не ме интересува. Единствената ми грижа е бъдещето… — Предметът се появи изневиделица в ръката му, някъде отвъд нейното полезрение: — Свалете ръкавиците си, другарко генерал…

Даниела мълчаливо се подчини. Как е възможно да сбъркам в преценките си, питаше се тя. Бях толкова сигурна, че го пипнах!

Нещо тежко легна в премръзналите й пръсти. Пистолет със заглушител. Даниела веднага забеляза, че е немски и доста се различава от пистолетите, които са на въоръжение в руската армия. Лично оръжие, строго забранено за всеки, независимо от поста, който заема…

— Искам да застреляте Алексей — долетя някъде отдалеч гласът на Малюта. — Направете го така, както са ви обучавали. В тила, за да бъде истинска екзекуция… Ако си спомняте, точно по този начин щеше да ви ликвидира и той.

Това е кошмар, простена вътрешно Даниела. Тялото й се разтърси от паника и страх, вече не беше в състояние да разсъждава. Сякаш разумът й беше потънал в дълбок сън. „Събуди се, отчаяно проплака тя. Какво ми предстои, Господи?!“

— Не е нищо особено — обади се отстрани Малюта, отново запалил цигара. Противният дим я удари право в лицето. — В крайна сметка имате добър мотив — отмъщението… Вие сте му се доверили, а той ви е шпионирал… Нима не е справедливо да накажете това гнусно предателство?

Свързана съм с истинско чудовище, помисли си Даниела. Стомахът й се превърна в ледена топка, главата й се замая, краката й бяха като вкопани в снега. Не мога да го направя, проплака съзнанието й. Просто не мога!

— Още ли се колебаете, другарко генерал? — гласът на Малюта възвърна предишната си твърдост. — Нерешителността е голям недостатък за един член на Политбюро. Длъжен съм да докладвам за това сериозно провинение… Един мъж никога не би го проявил… — Дръпна от цигарата и подхвърли: — Може би трябва да повикам Алексей и да му наредя да ви застреля!

Олег Малюта пристъпи към нея с блеснали очи, снегът хрупаше под краката му. Долепи устни до ухото й, вонята на тютюн беше толкова силна, че дори леденият вятър не можеше да я прогони.

— Направете го, другарко генерал! Иначе животът ви свършва тук, още в този миг!

Даниела не можеше да повярва, че тялото и се раздвижва и тръгва към колата. Нямаше представа кой го насочва, само знаеше, че това не е тя…

Влезе в купето и улови погледа на Алексей в огледалцето.

— Какво се е случило? — прошепна той. — Бяла сте като вар!

Даниела се видя някъде отстрани как се навежда напред и вдига ръка. Устните й се отвориха да отговорят на въпроса му, пръстът й натисна спусъка, малко преди дулото на пистолета да опре в тила му.

Изскочи от колата и започна да повръща, ноздрите й лютяха от вонята на смъртта.

Малюта реагира светкавично. В ръката му се появи чиста бяла кърпичка, с която издърпа пистолета от Даниела.

— Вашите отпечатъци — промърмори той и внимателно прибра оръжието във вътрешния джоб на палтото си. — Искам да сте сигурна, че по всяко време мога да ви обвиня в предумишлено убийство. Не понасям лъжците и положително бих ви ликвидирал. Но имам нужда от вашето пъргаво мозъче…

Даниела му обърна гръб и отново повърна. Малюта мълчаливо насочи лъча на фенерчето към самуреното й палто. Прекрасната кожа блесна като платина. Известно време остана неподвижен, като тихо си тананикаше.

— За какво по-точно искате да ме използвате? — попита дрезгаво Даниела, най-сетне дошла на себе си. В устата й се настани отвратителен вкус, който едва ли скоро щеше да изчезне.

— За проникване в операцията на Ши Зи-лин, естествено — отвърна Малюта. — Когато събирам сведения, аз го правя изключително съвестно. Затова зная, че тайната на „Кам Сан“ е заключена в главата на стареца. А вие ще я измъкнете оттам.

Даниела имаше чувството, че са я ударили с тежък чук.

— Това е невъзможно — едва успя да изфъфли тя.

— Така ли? — извиха се гъстите вежди на Малюта. — Тогава ви заповядвам да ликвидирате Ши Зи-лин, другарко генерал!

— Ши Зи-лин е под закрилата на Джейк Мейрък — промълви с пресъхнала уста Даниела.

— Добре — кимна Малюта. — Аз съм разумен човек. — В ушите й се разнесе скърцането на замръзнал сняг. — Убийте ги и двамата!

Ледена буца притисна сърцето на Даниела.

— Мисля, че нямате представа какво поискахте току-що — тихо прошепна тя.

Зъбите му се събраха с рязко изщракване:

— „Кам Сан“, Ши Зи-лин, Джейк Мейрък! Раз, два, три… Много е просто!

Даниела замълча, кръвта лудо блъскаше в слепоочията й. Вече знаеше какво иска този човек. Вече можеше да си представи на какво задълбочено разследване е била подложена. Дори в подземията на Лубянка не биха научили толкова много за секретните й задачи.

— Отговарям за китайския сектор — преглътна с усилие тя. — Там са в ход няколко дългосрочни операции. Не можете да ги прекъснете ей така…

— Мога, мога, другарко генерал — самоуверено отвърна Малюта и дръпна от цигарата си. — Въпросът е там, че когато човек разполага с толкова могъщи лостове, той неизменно се изкушава да ги използва в личен интерес… — приведе се към нея и издуха дим право в лицето й: — А личният интерес влиза в противоречие с държавния интерес, другарко генерал!

Зъбите му отново изтракаха, звукът беше ужасен.

— Вашата сила е Химера, другарко генерал. А Китай е вашата слабост… — Противната гримаса отново изплува на лицето му, гласът му стана лепкав като сироп: — В крайна сметка не искам кой знае какво, нали? Бих могъл да поискам самоличността на Химера, бих могъл дори да ви го отнема… Какво ще стане тогава с вас? Ето, вече наистина разбирате, че не искам кой знае какво… Разкрийте тайната на „Кам Сан“, ликвидирайте Зи-лин и Джейк Мейрък. Толкоз!

Даниела открито трепереше. В продължение на години кариерата й зависеше от Химера и от никой друг. Без потока от строго секретна информация на Химера тя никога не би стигнала толкова далеч, никога не би се изкачила толкова високо по стълбицата на успеха, предварително определена за мъже…

В това отношение Малюта беше абсолютно прав. Химера държеше позиция в сърцето на Агенцията. Джейк Мейрък погрешно мислеше, че го е убил по време на проникването си в Грейсток преди девет месеца. Защото агентът на Даниела не беше Хенри Ундерман, дългогодишният наставник на Джейк. Благодарение на серия от безупречно проведени действия за прикритие, тя беше успяла да заблуди всички, дори самия Зи-лин…

Но сега се намираше в безнадеждно положение. Не се заблуждаваше от това, което й каза Малюта. Ако не откриеше начин да го блокира или отстрани, той положително щеше да поеме контрола над всичките й китайски операции. А ако получи тайната на „Кам Сан“ и успее да отстрани Зи-лин и Мейрък, вече нищо няма да го спре. Ще свали Геначов, въпреки влиянието на Резцов и Карелин. И Русия ще се окаже под ботуша на един луд. Малюта разполага с толкова много власт, че ако прибави към нея и тайната на „Кам Сан“, лесно ще убеди членовете на Политбюро, че свалянето на Геначов съвпада с най-висшите интереси на Съветския съюз. А какво ще стане тогава с мен, запита се Даниела. Ще бъда играчка в ръцете на Малюта до момента, в който реши да се отърве от мен…

— Нима искате да кажете, че не съм достатъчно компетентна, за да ръководя китайските ни операции? — тръсна глава тя.

— Може би — кимна Малюта и хвърли фаса си в снега. Яростта й пречеше да разсъждава, търсеше начин да се излее навън.

— Говорите за държавата, но всъщност имате предвид единствено себе си, другарю! — започна разпалено тя. — Мечтаете за абсолютна власт и аз трябва да ви помагам! — Стисна клепачи, за да не позволи на сълзите да се търкулнат по страните й, отправи гореща молитва към Бога да й даде още малко душевни сили. — Аз трябва да ви доставя сребърния куршум, с който ще повалите Геначов! А ако случайно стане провал, пак аз ще понеса отговорността!

— Тази вечер ми доставихте огромно удоволствие, другарко генерал — злобно се усмихна Малюта. — Да, разсъжденията ви са съвсем логични… Но въпреки това ще изпълните това, което искам от вас, нали?

Даниела мрачно кимна с глава. Нима имаше друг избор? Така поне ще престане да я шпионира…

Малюта приятелски я подхвана подръка и я поведе към чайката.

— Отстраняването на бащата и сина Ши ще ни бъде от полза в дългосрочен план — промърмори вече по-спокойно той. — Не се интересувам от концентрацията на капитали и власт, която двамата са започнали на територията на Хонконг…

Заваля сняг. Подхванаха трупа на Алексей и го написаха в багажника. Малюта й подаде мека кърпа, извади една и за себе си. Внимателно избърсаха кръвта от таблото и седалката, после окървавените парчета плат отидоха при трупа.

Малюта се задържа за миг над бялото лице.

— Изглежда доста изненадан — промърмори той и затръшна капака. — Но аз не съм… Защото той наистина ви беше верен, другарко генерал…

Земята под краката й изведнъж оживя. Направи опит да се подпре на калника на чайката, не улучи и се свлече на колене.

Малюта не направи опит да й помогне. Изправел над главата й, той я наблюдаваше с интереса на учен, извършил сложен лабораторен опит.

— Нима допускахте, че ще позволя да убиете човек, който наистина докладва за всяка ваша стъпка? — злорадо изръмжа той. — Ако Алексей наистина вършеше това, което ви казах, той щеше да е твърде ценен за мен…

— Не, скъпа моя Даниела… Излъгах те за него. Беше чист като снега, върху който си стъпила. Сега вероятно вече разбираш как се чувства човек, когото са излъгали… — Гледаше сълзите й с някакво странно, напрегнато любопитство, особено интересни му бяха дупките, които оставаха в снега. — Скоро ще разполагам със снимки и на сълзите ти — промърмори. — Така ще се убедиш, че постоянно те държа под око…

От устата му излиташе пара, сякаш беше тичал в студената нощ…

— Вдругиден имаш рожден ден — каза Тцун-Трите клетви. — Къде искаш да отидем на вечеря?

— В „Гади“, на полуострова — веднага отвърна Неон Чоу.

Изправен на току-що измитата палуба на своята джонка, Тцун-Трите клетви внимателно огледа любовницата си. В „Гади“, естествено, помисли си той. Защо да не отпразнува двадесет и четвъртия си рожден ден в най-скъпия ресторант на Хонконг?

— Как ли пък не! — направи се на ядосан той. — Познавам ти душичката, в „Гади“ положително ще ме разориш! — Разбира се, това беше далеч от истината, но след седемдесет и една години на този свят, Тцун искрено вярваше, че познава женската душа.

— Нищо подобно няма да сторя — нацупи се прелестно Неон Чоу и пристъпи към него. — Но на двадесет и четири ще бъда само веднъж… Защо да не бъда щастлива? — пръстите й опипаха изумрудената огърлица, която наскоро й беше подарил, нацупеното й лице стана тъжно: — Или може би мислиш, че това изтънчено заведение не е за мен?

Нищо подобно, рече си Тцун-Трите клетви. Всички — и мъже, и жени — обръщат глава след тази изящна красавица, независимо кой я придружава. Неон Чоу работеше половин ден в канцеларията на губернатора, но лесно би могла да стане естрадна или филмова звезда. Спираше я единствено леността. През целия си живот не беше работила повече от един час без прекъсване и това очевидно й харесваше.

— Тайпан от твоя ранг действително не бива да се излага на публично място — продължи с копринен глас тя. — Затова се отказвам от „Гади“, спокойно можеш да ме заведеш в любимата си рибарска кръчма на брега на Козуей бей. Предполагам, че и това ми е много…

Тцун-Трите клетви с мъка сдържа усмивката си. Защото на практика тя можеше да поиска от него всичко и той с радост щеше да го изпълни. Но нямаше смисъл да го демонстрира, това нямаше да донесе нищо добро нито на него, нито на нея… Предпочиташе да пази в тайна магическото влияние, което му оказваше тази жена. То не можеше да се сравнява с нищо на този свят, с никоя от многобройните любовници, които беше имал през дългия си живот. Когато се любеха, той отново ставаше на тридесет години, насладата му беше дори по-силна от тогава. Възбуждаше се дори само като я гледаше.

— Май ще се окаже, че имаш късмет — промърмори той, без да показва емоциите, които се гърчеха в душата му. — Позвъних в кръчмата на Козуей бей, но точно вдругиден тя е откупена за семейно празненство. — Това беше нагла лъжа, тъй като Тцун изобщо нямаше намерение да я води там. — Значи ни остава „Гади“…

— Ура! — извика по детски Неон Чоу и се хвърли в прегръдката му. Гъвкавите й бедра се притиснаха в слабините му, зърната й се залепиха за голите му гърди. — Чудесно!

Наистина е чудесно, рече си Тцун-Трите клетви.

— Уважаеми татко, те са тук!

Тцун се обърна, познал гласа на най-големия си син. Освободи се от прегръдката на Неон Чоу и закуцука към стълбичката, по която вече се изкачваха Джейк и Блис. Дъщеря ми изглежда по-красива от всякога, отбеляза той. Кожата на Блис беше гладка и чиста като алабастър — сякаш само беше чакала появата на Джейк Мейрък Ши, за да разцъфне като роза.

— Привет, Джуан — поздрави сдържано Тцун, после се усмихна на дъщеря си.

— Може ли Блис да слезе долу? — попита Джейк. — Татко помоли да го разтрие…

— Разбира се — кимна Тцун и ги поведе към каютите под палубата. Напуснал завинаги Пекин, Ши Зи-лин избра джонката на брат си за постоянен дом. „Напомня ми годините на младостта, когато прекарвахме контрабанден опиум за чуждестранните дяволи“, обясни решението си той.

Джейк и Тцун изпратиха с поглед Блис, която бързо се спусна по стълбичката. Джейк усети погледа на Неон Чоу върху лицето си, но нарочно се направи, че не го забелязва. Предпочиташе да я третира като неодушевен предмет, като дървените каси и балите с памук на борда на товарните джонки, изнизващи се край тях.

Не мислеше за Неон Чоу, защото я считаше за собственост на чичо си и той трябваше да носи отговорност за нея. И, естествено, не можеше да я приеме за член на семейството. Дълбоко в себе си подозираше, че тази хубавица се интересува само от парите на Тцун. Беше се нагледал на жени като нея, които разполагаха с една-единствена стока за продан — гъвкавите си тела. Но това беше неразделна част от живота в Азия. Джос…

Долу, в кабината, Блис се усмихна на стареца и взе ръката му между дланите си. После се наведе и топло го целуна по бузите.

— Къде най-много те тормози болката, татко? — попита тя. Зи-лин й каза и тя кимна с глава: — Добре, тогава ще започнем с нервните възли около черния дроб… — премести се към долния край на леглото и свали обувките му. — Мястото на успокоението е тук, на стъпалото, точно под основата на средния пръст… Сега ще натисна тук, а ти ще си представиш как лечебната сила тръгва от противоположната посока на тялото ти — точно под ключицата… Минава през ребрата и слабините, спуска се по протежение на коленете и стига до вътрешната част на глезена… Там се върти в кръг, после се концентрира около мястото, което притискам… Затвори очи и се отпусни…

Горе, на палубата, Тцун-Трите клетви изпрати с поглед стройната фигура на Неон Чоу, която се отдалечаваше по посока на стълбата. После вдигна очи към оловното небе и се изплю през борда.

— Няма слънце, няма и дъжд! Това е най-омразното ми време. Не става за риболов, не става за нищо!

Жълтеникавите очи на Джейк бяха насочени към хоризонта. Танкери, черни и двуизмерни като картонени фигурки, бавно се приближаваха към пристанището. В трюмовете си носеха десетки хиляди тонове петрол от богатите емирства оттатък Молукския проток. Малък и тесен, но от изключително значение за бурно развиващите се икономики на далекоизточните държави.

Зи-лин го беше предупредил, че руснаците кроят планове за удар именно срещу Молукския проток, едновременно с евентуалното си нападение над Континентален Китай. Джейк изхвърли от съзнанието си Тцун и неговата Неон Чоу, в паметта му изплуваха всички подробности от разговора със Зи-лин, проведен сутринта. Старецът беше притеснен от действията на КГБ — най-големия му враг. Особено на двама от високопоставените му служители…

— През последните три години и половина руснаците непрекъснато укрепват бойната мощ на своите петдесет и осем дивизии, разположени по границата с Китай — беше започнал той. — Това ставаше с активната подкрепа на Анатолий Карпов и Юри Лантин. Днес девет от тези дивизии са изцяло бронетанкови и са разположени по най-невралгичните пунктове на северната ни граница.

— В Източен Сибир, където по традиция ние сме най-уязвими, са разположени около сто стратегически бомбардировача ТУ-22, плюс сто и петдесет подвижни ракетни установки СС-20 с ядрен боен заряд.

— Това са бомбардировачите, които на Запад наричат „Бекфайър“, нали? — попита Джейк.

Баща му само кимна с глава. Най-модерните самолети на въоръжение в съветската армия. Обсегът им надхвърля седем хиляди километра, могат да носят на борда си както атомни бомби, така и тактически ракети „въздух-земя“.

— Намираме се в плътното им обкръжение, Джейк — въздъхна Зи-лин. — Но това са само машини, а машините се нуждаят от управлението на човека. И именно тук възниква най-сериозният ни проблем. В Кремъл набира власт Олег Малюта, един от заклетите врагове на Китай, далеч по-опасен от Карпов и Лантин. Буда да ни е на помощ, ако успее да се докопа до върховната власт! Милитарист до мозъка на костите, той е автор на съветските авантюри в Пакистан и Афганистан.

— Днес ние сме изправени пред един въпрос от изключително важно значение: в коя посока ще обърне змийската си глава Малюта? Дали зловещите „Бекфайър“ няма да се вдигнат в небето по негова заповед?

Блестящочерните очи на Зи-лин бяха недокоснати от хода на времето, умни и бездънни. Коварната болест, която караше тялото му да се гърчи от болка, нямаше никакво влияние върху бистротата на ума и точността на мислите му.

— Как узна за този Малюта, татко? — попита го Джейк.

— Чрез Даниела Воркута — отвърна старецът. — Вечната и неизменна Даниела Воркута… Очите й винаги гледат към Китай, Джейк. Никога не забравяй този факт. Сред хората, които управляват СССР днес, тя най-добре оценява значението на Хонконг. Знае, че ако руснаците успеят да установят контрол над достатъчно търговски фирми в Колонията, те ще могат да лишат Китай от важен източник на приходи, ще попречат на неговата търговия със свободния свят. Достъпът на Даниела Воркута до Хонконг трябва да бъде прекратен веднъж завинаги, в противен случай Китай никога няма да се издигне до статута на световна сила.

— Малюта има враждебно отношение към нас, но истинската опасност е Даниела Воркута. Само тя може да ни разбие във финансово и икономическо отношение, от нея трябва да се пазим…

— Генерал Воркута играе „уей ки“ и е добре запозната с всички тактически варианти. Позициите й в Хонконг са солидни, главно благодарение на сър Джон Блустоун. Ние го държим под око, но не бива да подценяваме нейните качества на стратег. Защото тя е единствената в Русия, която си дава сметка за нашия огромен потенциал в Хонконг.

— Какво знае за „Кам Сан“? — попита Джейк.

— Вече на два пъти се опита да проникне в обекта — въздъхна Зи-лин. — И двата пъти успяхме да разкрием агентите й, преди да са направили големи пакости, но опитите несъмнено ще продължат…

— Но нали извънредните мерки за сигурност също създават проблеми? — попита Джейк. — Воркута не може да бъде спокойна при секретността, с която сме обградили строителството на „Кам Сан“. Тя е достатъчно умна, за да отгатне, че зад подобна секретност се крие обект с важно военно значение…

— Естествено — вдигна глава и го погледна Зи-лин. — А ако безпокойството й е достатъчно силно, то неминуемо ще се прехвърли и върху Олег Малюта. А той ще направи само едно — ще заповяда излитането на бомбардировачите „Бекфайър“!

— Отпуснаха ли те болките, Джиан? — попита Блис.

Зи-лин бавно отвори очи. Освободено от непрекъснатия натиск на болката, съзнанието му се рееше надалеч. Потъна дълбоко в „да-хей“ — Великата тъмна пустота, същността на живота. Гласът на Блис бавно го изтръгна от унеса.

— Да — дрезгаво отвърна той. — Правиш истински чудеса с мен, дете мое. Ненапразно брат ми те нарича „скъпоценен камък“. — Размърда се и добави: — Хиляди благодарности!

— Помогнах ти да прогониш болката и това е всичко — прошепна тя, доволна да чуе от устата му името, с което я наричаше баща й. — Нищо повече!

— Напротив — отвърна той и блестящите му очи потънаха в нейните. — Ти ми даде част от себе си, дете мое. Знай едно: тялото ти е само част от това, което можеш да предложиш на другите. Една съвсем малка част, независимо от факта, че то може да доставя и получава огромна доза удоволствие. Но удоволствието е мимолетно и бързо се забравя. Остава духът, подхранван от твоето уникално излъчване, от силата на твоето „ки“. И това ще те прави желана от всички…

Блис коленичи до рогозката и скръсти ръце в скута си.

— Познаваш ли „да-хей“? — попита Джианът.

— Не, кръстник, не го познавам…

— Докосни пръстите ми с върховете на своите — прошепна той. Гласът му беше тих и гальовен, като морските вълни, които люлееха корпуса на кораба. — А сега ме погледни в очите!

— Какво трябва да видя в тях? — попита тя.

— Нищо — отвърна той. — Абсолютно нищо.

Блис беше уверена, че устата му изобщо не се отвори.

В стаята нахлу мрак, който нямаше нищо общо с настъпването на нощта, не беше и сянка. Тя изведнъж усети, че от него се излъчва светлина, умът й се обърка. Не можеше да разбере как мракът може да бъде източник на светлина.

В зениците на Зи-лин се появи непозната искра. Тя я гледаше като омагьосана, безпомощна да разгадае тайнствената й сила. Мракът настъпваше, вътрешността на кабината се разтопи и изчезна в него.

После Блис долови призивния глас на Живота…

Горе на палубата Джейк каза:

— Разполагам с десет хиляди нишки, от които трябва да изплета едно здраво въже…

— Такава е работата на Джуана — кимна Тцун-Трите клетви и внимателно го погледна.

Джейк улови особения оттенък в гласа на чичо си и в главата му звънна предупредителен сигнал.

— Ти не одобряваш избора на баща ми за негов наследник, нали? — попита той.

— О, не. Нищо подобно. Просто не виждам как ще оцелее „юн-хюн“ без присъствието на Джиана. Не искам да те обидя, племеннико, обичам те като собствен син. Но Джианът е осемдесетгодишен и има огромен опит. „Юн-хюн“ е негово творение, обмислял го е над петдесет години. Мисълта, че можем да го изгубим сега, в най-решаващия момент, ме кара да потръпвам от ужас…

Денят бавно гаснеше, въздухът беше абсолютно неподвижен. Джейк отмести поглед към Неон Чоу, която безгрижно си бъбреше с втората дъщеря на Тцун.

— Ще останеш ли за вечеря, Джуан?

— За съжаление не мога, чака ме много работа — отвърна Джейк и направи опит да се усмихне с вдървено лице. Събитията се развиваха с главоломна скорост, той изпитваше отчаяна нужда да се посъветва с някого за избора на съответната стратегия. Този някой можеше да бъде Тцун-Трите клетви, можеше да бъде и Блис… Но той знаеше, че сам трябва да взема решения, че това е част от задълженията му на Джуан. Нямаше право да се доверява на никого. Сърцето му се сви от мъка, защото едва сега си даде сметка колко му коства да държи Блис на разстояние. Част от него искаше да споделя всичко с нея, да й докаже обичта си. Но друга част — тази, която го притискаше към задълженията на Джуан — си даваше сметка с каква експлозивна сила е заредена информацията на негово разположение. Предупреждаваше, че споделянето й с друг човек означава смъртна опасност за него… Врагът беше близо, беше прекалено добре маскиран в средите на Вътрешния кръг. Въпреки това душата му изстина при мисълта за това, което предстоеше. Блис се беше превърнала в неделима част от живота му, той не можеше да си го представи без нея…

От изток се появи претоварена джонка, червеното й платно проблесна като пламък, осветено за миг от лъчите на залязващото слънце.

Джейк се облегна на парапета. Ръкавите му бяха навити, Тцун-Трите клетви с уважение погледна могъщите мускули на ръцете му. Ръбовете на дланите му бяха покрити с дебел мазолест слой, жълт като стара слонова кост.

— Как мислиш, чичо — промълви Джейк. — Дали Блустоун има пръст в измамата, станала в банката „Саут-ейша“?

— В това няма никакво съмнение — тръсна глава Тцун. — Съвсем ясно е, че бездомното псе, което открадна парите, няма достатъчно мозък за провеждането на тази сложна операция. Той несъмнено би натъпкал джобовете си с банкноти и би побягнал накъдето му видят очите… Не, тук ясно си личи почеркът на Блустоун…

Джонката с аленото платно се скри зад вълнолома, а Джейк видя черната черта на хоризонта. В същия миг се пробуди вятърът.

— Може би Блустоун има далеч по-широк достъп до „юн-хюн“, отколкото си представяме — добави мрачно Тцун.

Джейк не отговори, очите му продължаваха да са насочени към хоризонта.

— Химера, съветският шпионин в Агенцията… — подхвърли замислено Тцун. — Или Хенри Ундерман, твоят някогашен наставник… Откъде е знаел за императорския печат? Откъде е имал информацията, че кехлибарената фигурка е разделена на четири и е превърната във „фу“? Как е разбрал, че отделните части се намират у теб, природения ти брат Ничиреншу, Блис и Андрю Сойър?

Джейк бавно изпусна въздуха от гърдите си.

— Блустоун е незначителна фигура, чичо. Пионка и нищо повече. Зад плановете за дискредитиране на „Саут-ейша“ стои Даниела Воркута. Тя е успяла да проникне в „юн-хюн“ и почеркът й вече личи… Даниела Воркута манипулира Блустоун, същото върши и с Химера…

— С Химера ли? — изненадано го погледна Тцун. — Какво говориш? Химера е мъртъв, ти го уби със собствените си ръце!

— Аз убих Хенри Ундерман, чичо — с мъка промълви Джейк. — Но той не беше Химера…

— Какво?!

Джейк стоеше неподвижно, сякаш изведнъж се беше превърнал в камък.

— Преди седмица влязох в контакт с един от хората на Агенцията. Името му няма значение. Дълбоко законспириран агент с кодово наименование Аполо. За него знаят само Донован и няколко от най-близките му сътрудници, а резидент му е бил покойният Беридиън. По дипломатически канали агентът научил за смъртта на Ундерман и се заел с разсъждения. Имал е сигурни доказателства, че Ундерман не би могъл да бъде двоен агент. На практика е бил убеден в това, чичо! Разровил се по-надълбоко и установил, че Химера продължава да функционира. Няколко месеца секретни разследвания и задълбочени анализи му предоставили отговора на загадката: агентът на Даниела Воркута с кодово име Химера е Роджър Донован!

Очите на Джейк проследиха увеселителната лодка, която ловко си пробиваше път между закотвените джонки и се насочваше към близкия плаващ ресторант. Вътре се бяха настанили трима мандарински бизнесмени, застинали в официалните си костюми като някакви праисторически гущери. Мазната вода тихо плискаше в борда на джонката.

— С Донован всичко идва на мястото си, чичо — обърна се Джейк. — Воркута по блестящ начин успя да ни заблуди и това доведе до отстраняването на Ундерман. Прибегна до фалшифицирани улики и ме убеди, че именно Ундерман е Химера, други фалшиви улики бяха подхвърлени на самия Ундерман и той беше стопроцентово убеден, че аз стоя зад убийството на Беридиън…

— Но тази игра беше много опасна за истинския Химера. По всяко време Хенри или аз можехме да разкрием истината. Следователно трябваше да платим и най-високата възможна цена…

— Бих казал, че цената никак не е малка, особено като имаме предвид, че Агенцията се управлява от човек на Воркута — отбеляза Тцун-Трите клетви.

— Точно така — мрачно промълви Джейк.

Тцун насочи поглед към мазните вълнички, които се разбиваха в борда на джонката. В дъното на пристанището блесна разноцветно сияние. Гигантският плаващ ресторант „Джъмбо“ отваряше врати за посетителите си.

— Сигурен ли си? — тихо попита той. — Това не е ли само нов етап от дяволската игра на Воркута?

— Не — поклати глава Джейк. — И причините за това са две… Първо, тя за нищо на света не би събудила подозренията ми отново, защото именно това беше целта й — да ме убеди, че Химера е мъртъв. Второ, последната заповед на Ундерман до Аполо е била кратка и ясна: да се ликвидира Даниела Воркута. Аз лично я предадох по каналите…

— Дано пукне сто пъти подред, племеннико! — гневно просъска Тцун и се изплю във водата. — Колко неприятности ти е причинила!

— И един път стига, чичо — въздъхна с безизразно лице Джейк. — Заради Воркута аз убих един от най-старите си приятели… — Очите му гледаха надалеч и вероятно не виждаха нищо. — Тя ни изправи един срещу друг и нито Хенри, нито аз успяхме да разберем това… Тя разруши всичко, което имахме: приятелство, доверие, обет… На тяхно място, като зловеща магьосница, размаха измамата, предателството и страха… Тя ни раздели и с това ни победи. Дори по-лошо — накара ни да се унищожим взаимно… Правилно е усетила, че взаимната ни обич може лесно да се превърне в омраза и тази омраза да ни заслепи… О, Буда! Как ли е злорадствала, когато убих Хенри! Сякаш съм наемен убиец, който е действал по нейна поръчка!

— Генерал Воркута е самият дявол, Джуан — мрачно поклати глава Тцун. — Просто да не повярва човек! Никога не бях си представял, че една жена може да притежава мозъка на Сатаната!

Вятърът се усили, въжетата над главите им тихо запяха. Светлината стана някак тежка, сякаш напоена с разтопено олово. Джейк дълго мълча. Когато най-сетне отмести поглед от далечния хоризонт, изражението на лицето му беше такова, че Тцун-Трите клетви благоразумно не каза нищо.

— Ето, виж, чичо… — тихо прошепна Джейк и посочи към почернелия хоризонт. — Твоят дъжд най-после пристига…

Йън Макена разхлаби яката на ризата си, влажна и неприятно втвърдена след краткия вечерен дъждец. Пустият плаж беше чист и подравнен, като току-що измита четка на художник. Вълните се разбиваха в брега с равномерен грохот. Макена запали фенерчето си и го размаха в различни посоки. Среднощната тишина беше пълна, наруши я само протяжният вой на далечна корабна сирена.

— Изгасете фенерчето, ако обичате.

Макена замръзна на място. Гласът несъмнено принадлежеше ни китаец и ръката му инстинктивно се плъзна към кобура. Спокойно, заповяда си полицейският капитан. Ако продължаваш така, положително ще си докараш някой инфаркт. Пръстът му покорно натисна бутона на фенерчето. Всичко потъна в мрак, единствено водата фосфоресцираше, отразяваща далечните светлини на Порт Станли.

Усети приближаването на непознатия отдясно.

— Добър вечер, господин Макена.

Обърна глава и видя едно оцъклено бяло око на метър от себе си. Лицето беше кръгло като месечина, носът — къс и чип. Типично лице на китаец от южните части на страната, обезобразено от дълбок белег на бузата, който опъваше долния клепач и придаваше оцъклен израз на лявото му око. Макена неволно потръпна.

— Аз съм Као Белоокия — представи се китаецът.

— За мен всички сте еднакви — изръмжа Макена. — Шанхайци, кантонци — все тая! Всички сте бандити!

Као Белоокия замълча, после устните му се разтегнаха в подигравателна усмивка.

— Но това не ви попречи да приемете моите пари — отбеляза той.

— Парите не миришат! — тросна се Макена. — Хич не ми пука откъде идват!

— Достатъчна ли е сумата?

Господи Исусе, нима ще се окаже, че съм открил кокошката, дето снася златни яйца? Макена с мъка потисна обзелата го възбуда и надуто отвърна:

— За момента е достатъчна. Но окончателният й размер зависи от това, което ще поискате от мен…

— О, господин Макена! Става въпрос за дреболия — Као Белоокия сключи ръце зад гърба си и се обърна към морето. Въпреки това оцъкленото око остана вторачено в лицето на Макена. Отразило едва доловимото сияние на водата, то приличаше на око на мъртвец, по което сякаш се блъскаше онази противна муха. Чук-чук… Чук-чук… Стига, изписка безмълвно Макена. Направи опит да потисне гаденето в стомаха си, но пред очите му продължаваха да се извиват ярките пламъци, насочили се към тъмното като кладенец небе на пустинята…

— Добре ли сте?

— Какво? — стреснато се извърна Макена. — Не ви чух…

— Попитах добре ли сте, господин Макена. Лицето ви изведнъж пребледня…

— Добре съм — промърмори Макена и вдигна ръка към лицето си. Беше лепкаво от пот. — Имам известни проблеми със стомаха, това е всичко…

— Трябва да се грижите за себе си, господин Макена — промърмори Као Белоокия, запали цигара и вдъхна дълбоко дима: — Сега от вас зависят много неща…

Стига. Време е за делови разговор.

— Какво искате от мен? — попита Макена.

Као Белоокия усети, че му идва до гуша от лошото възпитание на този „чуждестранен дявол“.

— Как биха реагирали началниците ви, ако научат за младежа, с когото живеете? — рязко попита той.

Лицето на Макена потъмня от притока на кръв.

— Какво, по дяволите, означава това?

Као цъкна с език.

— Чудесният Сун, ръководител на една от най-могъщите триади в града, е добре запознат с малката ви тайна, нали? Използва я от време на време, само когато иска да получи информация за предстоящите акции на полицията…

— Това са глупости!

— Така ли? — усмихна се Као Белоокия. — На колко години е вашият съквартирант, господин Макена? На осемнадесет? Не, много са… Най-много на шестнадесет или петнадесет… — от устата му се изтръгна подигравателен смях.

Знае всичко, изтръпна вътрешно Макена. Това белязано китайско копеле знае всичко! Пред очите му се спусна червена пелена, не можеше да приеме мисълта, че трябва да играе по свирката на този обезобразен мръсник! Изръмжа, ръката му се плъзна към кобура.

Но Као Белоокия беше предвидил тази реакция и тялото му изведнъж се оказа залепено за Макена. Острият като бръснач ръб на ножа опря в гърлото на австралиеца.

— Много неразумно от ваша страна, господин Макена — просъска той. Само желязната дисциплина го спря да не пререже гърлото на противния „чуждестранен дявол“. — В участъка може и да сте силен, но тук сте кръгла нула. Нищо не ми пречи да ви превърна в къс воняща мърша и да ви хвърля на плъховете! За тях това ще бъде истински пир, господин Макена. Добре запомнете това!

Яростта на Макена бликна на повърхността, главата му се разтърси. Но едновременно с това ясно усети натиска на острието върху адамовата си ябълка. „Ти ще се превърнеш в мърша, приятелче, безгласно се закани той. Никой не може да ме заплашва по този начин. Никой!“ От устата му се изтръгна животинско ръмжене.

В следващия миг ножът изчезна, всичко изглеждаше напълно нормално.

— Като първа услуга ще поискам да потвърдите един слух — каза спокойно Као Белоокия, сякаш нищо особено не беше се случило. — Чух, че в Банковата корпорация „Саут-ейша“ стана нещо… Там влагам парите си и сам разбирате моята загриженост…

— Това си е ваш проблем — ухили се Макена. После замълча и започна да разсъждава. „Може би този грозник ми дава възможност да се освободя от шантажите на Чудесния Сун, прецени той. Защото Сун е един от акционерите на банката и ще ми бъде много приятно да го видя притиснат до стената.“ — Добре — промърмори гласно той, най-сетне успял да потисне яростта си. — Ще видя какво мога да направя…

— Трябва да го направите бързо, господин Макена — изгледа го продължително Као. — А сега си вървете у дома. Прегърнете младия си приятел и спете спокойно. След време, ако се представите както трябва, може би ще ви дам оръжието, с чиято помощ ще се освободите завинаги от Чудесния Сун…

Мрак. Някъде дълбоко сред него проблясваха ослепителни светкавици. Как е възможно това? Да, възможно е… Защото светкавиците не осветяваха абсолютно нищо.

Болка.

Деликатна и изтънчена болка, проникваща до всяка клетка на съзнанието. Висеше в центъра на Вселената и бавно се въртеше — тежка и осезаема, притежаваща почти физически качества. Докосваше оголените нерви, разкъсваше тялото й… Болка, която никога няма да спре…

Но в един момент се случи точно това. Болката изчезна.

По нареждане на полковник Ху Ксюжин.

Гласът му проникна през бученето, което съпътстваше болката в главата на Ки-лин. Тя вече беше изгубила чувство за хода на времето и не знаеше колко дълго продължават изтезанията — ден или седмица, месец или век… Преди болката, когато беше здрава и свободна, тя имаше изострено чувство за хода на времето, отчиташе всяка секунда… Никога не използваше будилник, никога не поглеждаше часовника преди среща, но въпреки това беше точна.

Времето. Болката го консумираше изцяло — алчно и ненаситно. Но на негово място не идваше така желаната празнота. Защото тя би означавала и отсъствие на болка. Ки-лин разполагаше изцяло с нея — острата и ослепителна като самотен слънчев лъч болка. И затова я превърна в свой другар, в своя утеха…

До появата на полковник Ху.

Полковник Ху прекрати болката. Това стана толкова внезапно, че Ки-лин го намрази. Беше свикнала с ослепителния лъч, почувства се ограбена от последното нещо, което притежава. Изпита чувство на празнота, на безмълвен гняв. Някога можеше да държи болката в себе си, това и позволяваше да се чувства жива, да чува ударите на сърцето си, да усеща движението на дробовете си.

Но когато болката изчезна, тя изгуби сигурността си. За известно време беше убедена, че е мъртва. Не усещаше нищо, не виждаше и не чуваше, обонянието и вкусът се стопиха. Защо? Какъв нов капан й залага съдбата? Нима това е следващото завъртане на великото Колело на живота?

После полковник Ху я извади от празнотата. А тя остана с чувството, че присъства на второто си раждане. В буквалния смисъл на думата. Обзе я огромно чувство на благодарност.

Той й показа светлината. Истинската светлина — ярка и наситена с цветове. Тя беше толкова щастлива, че неволно посегна да я докосне.

Слухът й се върна, в ушите й се разнесоха шепотът на ветреца в листата на дърветата, птичата песен, мекият тропот на дъжда. Разплака се от радост.

Полковник Ху каза, че това са сълзите на пречистването. Първите думи, които проникнаха до съзнанието й. Тя взе ръката му и потръпна от докосването на мазолестата длан.

После й даде вода, хладната течност се разля по брадичката й. Тя се засрами, усетила нежното докосване на мека кърпа върху лицето си. Той нежно я целуна по бузата, душата й се стопли. А след това заспа…

Събуди се от силен глад. Полковник Ху беше там и започна да я храни. Тя направи опит да се справи сама, но сякаш беше забравила как се борави с пръчиците. Понечи да яде направо с ръце, но той я спря.

Поднасяше й храната с пръчиците, бавно и внимателно като на урок. Скоро тя беше в състояние да копира движенията му.

През цялото време не каза нито дума, но разбираше всичко, което й говореше полковник Ху. Сякаш заедно със способността да използва пръчиците беше забравила и как се говори…

Тази способност се възстанови отново благодарение на полковник Ху, който продължаваше да бъде търпелив и безкрайно внимателен. Ки-лин никога не беше срещала по-внимателен човек от него, в душата й разцъфна обич към този мъж.

Имаше и проблясъци, разбира се. Картини от „предишния“ живот — ярки и плашещи… От живота преди прераждането чрез болката. Тогава тя потръпваше от желание да говори, да обясни на полковник Ху истинското състояние на нещата, да го помоли да спре с лъжите…

Но не успяваше. Мракът неизменно я обвиваше с плътното си наметало и тя ставаше напълно безпомощна. Защото я нямаше дори болката, която прегръщаше като последна закрила. Оставаше единствено черната празнота, от която се беше родила…

Когато това се случи за пръв път, Ки-лин поклати глава и промърмори:

— Не, не може да бъде! Аз вече се преродих…

Но от гърлото й излетяха само някакви нечленоразделни звуци, устата й се запълни с неизвестна течност.

Беше в състояние да издържи всякаква болка, защото отдавна беше престанала да се страхува от нея и се бе научила да я превръща в свой съюзник и другар. Като някакъв тайнствен алхимик тя беше в състояние да превръща агонията в светлина — топла, сигурна, всеобхватна.

Впоследствие предпочиташе да държи устата си затворена. Това може би я спаси от удавяне, но беше безсилно пред агонията, пред ужасното завръщане в безбрежната пустота. Имаше чувството, че умира бавно и постепенно, в продължение на цяла вечност. Не, дори по-лошо — че не умира, но и не живее…

Научи се да крие тези изблици на „оцветени спомени“ — термин, появил се неизвестно как в сгърченото й съзнание. Особено от полковник Ху, който следеше състоянието й с безгранично търпение. Постепенно ги изхвърли от главата си, появата им стана епизодична, после изчезнаха…

И когато полковник Ху я запозна с новата задача, Ки-лин вече не си спомняше нищо, в съзнанието й съществуваше единствено животът, който беше водила тук, в предградията на Пекин…

Носеше се над блестящ океан. Освободен от болката, духът му волно се рееше над азиатския континент и синия простор на Южнокитайско море. Топлите слънчеви лъчи галеха тялото му, очите му следяха играта на делфините, които следваха тежките танкери. В друг район на безбрежната шир видя стадо китове, които изхвърляха пенести струи над главите си и се стрелваха надолу, към теменужените дълбини. Женските загрижено побутваха пред себе си малките, мъжкарите пляскаха с опашки и издаваха призивни тръбни звуци…

— Отпусна ли се, дядо? — попита Блис. Навън се свечеряваше, вече два часа масажираше тялото му.

— Много — отвори очи Зи-лин. — Болката от вчера изчезна, а днес почти не се появи… Ръцете ти вършат истински чудеса върху старото ми тяло!

Потъна в топлите вълни на спокойствието и с удоволствие вкуси от временната си победа над болестта. Единствено Блис ме нарича „дядо“, въздъхна в себе си той. За всички останали, дори за сина си, аз съм Джиан. Може би Лан, мъртвата дъщеря на Джейк, също би го наричала „дядо“…

Бавно потъна в могъщото си „ки“, престана да усеща пръстите на Блис. Пред очите му изплуваха други, далеч по-монументални картини, проблемите на немощното му тяло отстъпиха на заден план.

Върна се към настоящето бавно, с цената на огромни усилия. Аз съм Джиан, замаяно си помисли той. През целия си живот съм се поддържал на висотата, която изисква този пост. Затова нямам право да съжалявам относно последиците.

Но въпреки това го правя. Да, правя го! Защото бях лишен от живота на нормален човек, нямах дом, нямах семейство… Пожертвах най-скъпото, обърнах гръб на традициите, които са ни направили велик народ. С една-единствена цел — да осигуря светло бъдеще на Китай.

Ние трябва да тачим своите традиции, в противен случай няма да оцелеем. Но аз не ги познавам, нямам какво да предам в наследство на Джейк. Защото съм сам, безнадеждно увиснал между два свята. Аз съм поданик на Средното царство, душата ми е пълна с предразсъдъци. И затова съм принуден да обърна гръб на всичко, което е свързано с тях. Първият Джиан — създателят на фантастичните градини в родния Су-чоу, търпеливо ме учеше на притворството, с чиято помощ се изгражда новият свят. Наставниците в шанхайския колеж ме считаха за странен, бунтовен младеж с недопустими възгледи. Никога не мога да се отплатя на Джиана за това, на което ме научи. И съм благодарен на Буда, че Блис — неговата внучка, е тук, в Хонконг, при мен…

Зи-лин ясно помнеше деня, в който го посети майката на Блис. Беше все още бунтовник, криеше се в планинските области на Юнан заедно с войските на Мао. По същото време армията на Чан Кай-шъ беше предприела решително настъпление. Направи каквото можа за нея, но времената бяха тежки. Нахрани я, позволи й да си почине, а после уреда прехвърлянето й в Хонконг при Тцун-Трите клетви, провеждайки сложни преговори с няколко племенни вождове от високите плата Шан в Бирма.

Тънко, но здраво като неземен воал, неговото „ки“ се разпростря над безбрежния, сякаш лакиран океан. Зи-лин беше дълбоко изненадан от продължителността и силата му. Дългогодишната болест очевидно нанасяше поражения единствено върху тялото му, може би именно благодарение на нея беше постигнал невероятната мощ и продължителност на „ки“. Защото физическите болки бяха толкова силни и постоянни, че с течение на времето тон все по-често прибягваше до „ки“ и чудотворната му сила. Радваше се, че може да черпи с пълни шепи от дълбокия кладенец на душевната си енергия, че благодарение на него е силен като двадесетгодишен младеж. Дори и по-силен, тъй като, благодарение на мъдростта, днес беше в състояние да използва „ки“ далеч по-добре от годините на младостта…

Едновременно с това съзнаваше, че болното му тяло се нуждае от външна помощ, за да отприщи енергията на „ки“. Това не беше лесно, тъй като почти всички нервни възли бяха постоянно блокирани от болката и само изключителен майстор на масажите като Блис беше в състояние да ги освободи. А тя наистина вършеше чудеса. Напипваше онези нервни окончания, които все още функционираха нормално, с тяхна помощ освобождаваше от болката най-близките нервни възли, а после преминаваше върху следващите…

— Блис… — прошепна той.

— Тук съм, дядо.

— Оказваш чудотворно влияние върху старите ми кости, наистина ме караш да се чувствам отново млад!…

— Благодаря, дядо — сведе глава тя. — Но ти също ми помагаш. Имаш тяло от гранит, никога няма да умреш!

— О, мила моя… Всичко живо умира, това са законите на природата, такава е и волята на Буда. Да се бориш срещу тези закони, означава да проявяваш егоизъм и алчност… А знаеш какво се е случило на алчния егоист, нали? — старецът въздъхна на нещо свое.

— Не, дядо, не знам.

— Пътувал дълго, изкачвал много планини. Най-сетне се добрал до последния връх, отвъд него се простирала необятна равнина. В нея имало всичко, за което мечтал през живота си. Абсолютно всичко. Дни наред тичал от предмет на предмет, опипвал ги, радвал им се… Вълнението му било толкова силно, че забравил за глада и жаждата си… Но накрая така жадуваните вещи започнали да му стават безразлични, трябвало му нещо, с което да се подкрепи…

— Запрепъвал се из богатата равнина, примамливите вещи вече не го вълнували. Залитал от глад и жажда…

Зи-лин замълча. Блис изчака малко, после нетърпеливо го побутна:

— А после какво станало?

— Изнемогвал, бил на края на силите си. В безкрайната равнина нямало нищо за ядене, нямало дори капчица вода. Небето изпълнило най-горещото желание на живота му — желанието за притежание. Но той искал да има толкова много неща, че в равнината не останало място за най-простото — храна и вода.

— Каква жестока съдба! — потръпна Блис.

— Жестокостта поражда жестокост — тихо отвърна Зи-лин и духът му отново се понесе над блестящия океан. Нещо долу се вълнуваше, „ки“ насочи могъщите си пипала към източника на неизвестната буря.

— За днес приключихме — усмихна се Блис. — Как се чувстваш?

— Прекрасно — отвърна Зи-лин, но в съзнанието му остана спомен от бурята, която беше открил. — Готова ли си за ново пътешествие в света на „да-хей“? — имаше предвид величествената пустота, от която се ражда духовната сила на човека.

— Да — кимна Блис. — Но нищо не разбирам.

— Котката не разбира защо пада на крака, когато скочи отвисоко. Птицата не разбира защо може да лети. Тя просто търси въздуха и иска да се слее с него. Същото е и с теб — протегна ръка Зи-лин. — Нима допускаш, че някой друг може да наруши величието на „да-хей“? Ела, дай ми очите и душата си… Не се страхуваш, нали?

— Не.

— Нямам предвид „да-хей“, а това, за което няма обяснение…

— Обучавана съм да бъда безстрашна.

— Но въпреки това се страхуваш…

Тя сведе глава и тихо прошепна:

— Да…

— Тогава трябва да знаеш защо се страхуваш… — Зи-лин я изчака да го погледне и тихо добави: — Защото това, за което няма обяснение, е безгранично…

— Отговорността.

Малката кабина отвърна с ехо на прозрението й, на чувствата, които я вълнуваха. После, хванати ръка за ръка, двамата потънаха в мрака на „да-хей“. Душата на Блис потрепваше от страх и радостно опиянение.

Джейк сънуваше Лан, своята мъртва дъщеря. Често го правеше и никак не беше приятно. Защото неизменно се озоваваше на брега на река Сумчун, мътната вода покриваше краката му почти до коленете. Не ги виждаше, не ги усещаше.

Лан тичаше към него. Имаше тялото на майка си и беше много красива. Вместо униформата в защитен цвят, беше облякла някаква ефирна, подобна на паяжина дреха.

Навлезе във водата, но не потъна. Бягаше по повърхността й с лекотата, с която се стъпва на твърда земя.

— Лан! — извика Джейк. — Лан!

Но от устата му не излезе нито звук. Напрегна се, почувства как се задушава. В същия момент до него се изправи Мариана, втората му жена. Смееше се толкова бурно, че по лицето й се стичаха сълзи.

— Какво правиш? — давеше се тя. — Нима забрави, че си се родил без гласни струни?

Джейк щеше да се разплаче, но Мариана бързо изчезна, оставяйки го насаме с Лан. Тя тичаше с всички сили по повърхността на Сумчун. Видя го и на лицето й се появи усмивка, ръцете й се разтвориха за прегръдка. В същия миг от надупченото й тяло бликна алена кръв. Лицето й се разкриви от ужас, краката й се подхлъзнаха и Лан изведнъж започна да потъва във водата.

Продължавайки да крещи, Джейк направи опит да навлезе в реката. Но изведнъж се оказа, че краката му ги няма, на тяхно място стърчаха грозни дървени чуканчета. Бяха забити дълбоко в дъното, сякаш циментирани.

С върховно усилие на мускулите си той успя да се изтръгне от дъното и се хвърли в реката. Започна да потъва. Нямаше крака, с които да рита, и се насочи към дъното като тежък камък. Ръцете му безсилно висяха отстрани.

Откри я близо до калното дъно, оплетена в тръстика и жилави водорасли. Синкавобяло, тялото й безжизнено се полюшваше от течението. Гъст кичур коса закриваше лицето й. Той изведнъж почувства, че трябва да го махне. Сякаш с този жест щеше да върне живота в безжизненото й тяло. Вдиша ръка и посегна към кичура с върховно усилие на волята. Ето така! Още малко…

После от гърлото му се изтръгна вик на ужас. Пред очите му се хилеше неговото лице! Неговото, неговото!…

Събуди се рязко, тялото му плуваше в студена пот, гърдите му тежко се повдигаха и отпускаха. В стаята се блъскаха непознати звуци.

— Джейк…

Ето го, пак идва!

— Джейк, престани!

Звуците странно се наслагваха един върху друг. Тялото му се разтърси от могъщ спазъм, потта бликна като вода от настръхналите пори на кожата му.

Блис направи опит да го прегърне, но той замахна и я удари. Не я виждаше, не я усещаше до себе си, беше забравил за съществуването й.

Звуците отекнаха дълбоко в съзнанието му, докосвайки някаква тънка, но позната струна в душата му. Към тях се прибави цвят — тъмнокафяв, блестящ, потрепващ в стотици оттенъци… Цветът на кожата й. Богато наситен, красив… Изведнъж отново се появиха дупките, от които бликаше кръв…

Сякаш митични великани пронизваха небето с огромните си копия…

— Джейк, Джейк!

Вкопчени един в друг, те задъхано се бореха. И призраците започнаха да се оттеглят. Бавно и неохотно, като гладни хищници…

Дъщеря му го викаше през широката гладка повърхност на Сумчун:

— Татко, татко!

Куршумите със свистене се забиха в тялото й. Падна в калта, направи опит да се изправи, но отново се повали. Махагоновите дървета експлодираха от попаденията на мините, към небето се издигна окървавен фонтан от каменни отломки.

Това не беше кошмар, това се беше случило в действителност. Преди три години и половина, когато Джейк беше на активна служба в Агенцията. Мисията му беше в пограничните райони между Новите територии на Хонконг и Континентален Китай. Работеше с нелегални престъпни формирования, които прекарваха през границата бегълци от комунистическия режим.

Конкретната задача на екипа под негово ръководство, наречен „дантай“, беше да осигури безпрепятственото прехвърляне на трима известни китайски учени. Тя не можеше да бъде осъществена без помощта на Триадите.

Но нещо се обърка. Вероятно бяха пипнали член на организацията и го бяха накарали да пропее. Екипът на Джейк попадна под ударите на умело поставена засада. Стратегията на врага беше безупречна, веднага си пролича почеркът на майстора на „уей ки“, който командваше групировката на врага. Той се оказа Ничиреншу — убиецът, когото Джейк преследваше от години. Човекът, който уби Лан, дъщерята на Джейк…

… Лан рухна в ръцете му. Имаше бадемовата кожа на майка си, вече пронизана от хладната тръпка на смъртта. Очите й бяха тъмни и далечни, дългата й коса се проточваше по течението на реката.

Лан умираше в ръцете му. В същото време Ничиреншу — негов природен брат, ръководеше контраатаката от противоположния бряг на реката. Майсторът на „уей ки“. Джейк прекоси реката и се втурна подире му. Изпусна го в гъсталаците на джунглата и се върна на брега. Там откри единствено труповете на хората от своя „дантай“. Триадата беше прибрала своите убити и ранени, от тях нямаше никаква следа.

От този момент нататък бяха прекъснати всякакви контакти между Триадите и Джейк. Бандитите бяха убедени, че са били предадени от човек на Агенцията. Това донесе огромни неприятности на Джейк през последвалите месеци и години.

— Лан! — изкрещя сега той и отблъсна Блис към стената. — Лан!

— Джейк, събуди се! — умолително прошепна Блис, вдигнала ръце да се предпази от юмруците му. — Това е само сън! Хей, слушай! Вече си буден! Лан е мъртва, разбираш ли? Мъртва!

Отворил очи, Джейк започна да си дава сметка къде се намира. Но все още виждаше бреговете на река Сумчун, прекършените от минохвъргачния огън дървета, безжизненото тяло на любимата, отдавна изгубена дъщеря…

„Ба-мак“, отчаяно си помисли той. Само „ба-мак“ може да сложи ред в душата ми, да успокои нервите ми. Няма друг път за разгадаване на вражеската стратегия, за постигане на победа в отделни битки, а и в цели войни… „Ба-мак“ — да напипаш пулсацията… Първият урок, който получи от Фо Саан.

Направи опит да се концентрира.

Да напипа пулсацията…

Но не усети нищо. Това му се случваше за пръв път, откакто беше усвоил умението да потъва в „ба-мак“. Пулсацията я нямаше, силата й изчезна.

В душата му продължаваше да звучи отчаяно стенание. Лан. Лан. Лан…

Рухна на рамото на Блис, от очите му бликнаха сълзи.

— Няма нищо — прошепна тя. — Всичко ще се оправи. Галеше го по рамото, бършеше потта от челото му, приглаждаше залепналата му коса. Дланите й докоснаха гърдите му и леко се раздвижиха, мускулите му бавно започнаха да се отпускат. Голите й гърди се притиснаха в тялото му, опитвайки да му върнат топлината.

В такива мигове имаше чувството, че умира. Плътта му изстиваше, кожата му побеляваше, сърцето му пърхаше като уплашена птичка, а дишането му беше накъсано и неравно.

Блис се притискаше в него, топлият й дъх се опитваше да прогони студа от тялото му. Имаше чувството, че някой ден той ще потъне прекалено дълбоко в отчаянието на своя кошмар и вече нищо не би могло да го върне обратно. Не споделяше нищо с никого, но знаеше, че тези кризи зачестяват и стават все по-тежки. Преди време сънуваше Лан най-много веднъж в месеца, но сега кошмарите му се явяваха няколко пъти седмично и всеки беше по-тежък от предишния.

Ръката й се плъзна надолу и започна да масажира слабините му. Пръстите й се насочиха към вътрешната част на бедрата му, обхванаха гениталиите и леко започнаха да ги галят. За известно време без ефект, после топлината започна да се връща в тялото му. Членът му помръдна и започна да се надига, търсейки топлината й. Тя леко помръдна, оставяйки телата им сами да намерят пътя едно към друго. Това само усили възбудата му.

След миг проникна дълбоко в нея, от устата й излетя неволен стон. Гърдите й се притиснаха в неговите, зърната им бързо набъбнаха. Устните му се впиха в шията й.

Опитните й ръце не прекратиха работата си нито за миг, тялото й не му позволяваше да спре. Бедрата й се увиха около кръста му, цялото й тяло тръпнеше под натиска на свещения му меч. Движенията й бяха леки и деликатни, възбудата му стократно се повиши. Поела го докрай в себе си, тя даде воля на своето „ки“ и проникна в душата му. Единственото й желание беше да я прочисти напълно от лепкавата паяжина на кошмара.

Телата им се сляха напълно, Джейк вече не беше в състояние да се сдържа. Проникнал докрай, той започна да изстрелва горещото си семе в пламналата утроба на Блис. От устата му се откъсна продължителен стон, въздухът излиташе от дробовете му на дълбоки тласъци.

Блис трепереше като тръстика на вятъра, цялото й тяло поемаше тръпката на оргазма му. Миг по-късно вече не се контролираше, отворена докрай, напълно беззащитна… И за пръв път усети как навлиза в „да-хей“ — сама, по собствено желание. Обгърната от свещения мрак, тя очакваше да се сблъска с могъщото „ки“ на Джейк, но откри нещо коренно различно.

Благодарение на „да-хей“, Великата пустота, тя научи всичко, което й беше необходимо. Широко отворила черните си очи, тя се втренчи в лицето на своя любим — вече спокойно и отпуснато, готово да потъне в сън.

Няма да плача, заповяда си Блис. Няма да плача! Но за пръв път усети, че вътрешната дисциплина й изневерява.

Макена търсеше Пок-Голямата стрида. Мисълта, че банковата корпорация „Саут-ейша“ има финансови затруднения, не му даваше покой. Ако слухът излезеше верен, Чудесният Сун наистина ще се окаже в беда. Защото почти всичко, което беше спечелил през дългия си бандитски живот, се намираше в сейфовете на банковата корпорация. Трябва да открия истинското състояние на нещата, тръсна глава Макена. Трябва да разбера дали наистина банката е пострадала от крупна измама.

Обикаляше нощните заведения на Ванчай, не пропускаше дори и най-окаяните дупки. Потъна дълбоко в света на измамните мигащи светлини, оводнените напитки и нахалните проститутки, станали наркоманки на дванадесет, остарели на петнадесет, превърнали се в опитни крадли и измамници на двадесет…

Голямата стрида обичаше този район, Макена отдавна подозираше, че живее някъде тук. Китайците бяха единодушни, че Пок е човекът, който знае всичко за всеки в Кралската колония, а самият Макена ставаше нервен само при споменаване на името му. Причината за това се криеше във факта, че не можеше да определи що за човек е Голямата стрида. Не отговаряше на нито един от стереотипите, с които беше свикнал да борави полицаят, и това автоматически го превръщаше в заплаха. Обикновено Макена вземаше мерки срещу всички, които носеха заплаха, но с Пок беше различно. Той му беше нужен и затова го беше оставил на спокойствие.

Откри го в „Бялата чаша“ — едно изключително неподходящо име за заведение, в което човек с еднаква лекота можеше да изпие противно оводнено питие и да пипне трипер.

Голямата стрида седеше в дъното на заведението, далеч от алената пулсация на светлините над дансинга и оглушителния грохот на музиката. Тук питиетата се сервираха чисти, водата отиваше за тъпите туристи отпред.

Макена започна да се промъква сред тълпите моряци в отпуск, изцяло ангажирани в лов на проститутки и долнопробни напитки. Походката му беше вдървена и наперена, именно заради нея си беше спечелил прякора „Голямата локва пикоч“, който му лепнаха китайците.

Голямата стрида беше в компанията на жена, чиято класа беше далеч от проститутките на заведението. Макена неволно се облещи, обхванал с един поглед както скъпата й рокля, така и безупречното тяло под нея.

Голямата стрида забеляза приближаващия се полицай, докосна лакътя на жената и тя изчезна в сумрака на заведението. Лицето му остана напълно безизразно, нищо не показваше отношението му към едрия недодялан тип, който се отпусна в стола срещу него. По принцип китайците не обичат едрите хора, височината и огромната им маса винаги ги притесняват. Голямата стрида се мразеше за уплахата, която го обземаше при среща с тоя тип, но стискаше зъби и търпеше. Съдба, не можеш да я промениш…

— Разваляш ми вечерта — процеди той и отпи глътка „Курвоазие“ от чашата си.

— Нали нямаш нищо против да пийна едно?

— Моля.

— Само не ми казвай, че вечеряш в подобни заведения — изръмжа Макена.

— Тук съм по работа — отвърна Голямата страда. — А обикновено вечерям в „Стар хаус“ на Козуей Бей.

— Знам — кимна Макена и му хвърли внимателен поглед над чашата. — Трябва ми информация за банковата корпорация „Саут-ейша“.

Голямата стрида се намръщи от липсата на възпитание у този чужденец. Цивилизованият човек би опразнил чашата си в компанията на домакина, би се позаинтересувал за здравето на семейството му и състоянието на бизнеса му. Дори би обсъдил промяната на времето. Но когато човек е в компанията на жаба, той трябва да очаква, че ще бъде олигавен, въздъхна в себе си Пок.

— Какво по-точно те интересува?

— Надявам се ти да ми кажеш…

Голямата стрида надникна в ужасните бледосини очи, които изглеждаха така, сякаш са видели нещо страшно; нещо, което не би трябвало да видят…

— А какво ще получа в замяна? — попита той.

— Предупреждение за поредната полицейска акция в твоя район, изпратено двадесет и четири часа по-рано.

— Искам тези акции изобщо да спрат.

Господи, въздъхна в себе си Макена.

— Не разполагам с толкова власт — поклати глава той. — А дори и да разполагах, подобно нещо несъмнено би пробудило любопитството на комисаря. Нещата ще стигнат чак до Лондон, оттам ще изпратят комисия да ни разследва и всичко ще иде по дяволите — твоята протекция, нашите споразумения, моята служба…

Голямата стрида изви глава и с отвращение се изплю в ъгъла.

— Стига, не искам да слушам за противните британци! Тяхното време тук изтече!

— Ако наистина стане така, типове като теб ще се окажат на течение — враждебно го изгледа Макена. — Комунистите едва ли ще се церемонят с теб и положително ще ти оскубят ташаците!

Голямата стрида се разсмя, за да прикрие отвращението си от този противен варварин.

— Хич не ми пука за комунистите — отвърна той. — Вече сме им приготвили една-две изненади…

— Банковата корпорация — напомни му Макена. Не изпитваше никакво желание да говори за политика с някакъв необразован китаец.

— Защо се обръщаш към мен?

— Защото имам информация, че някой е отмъкнал купища мангизи оттам и само ти можеш да ми кажеш дали е така — отвърна Макена и допи коняка си.

Голямата стрида се замисли върху думите му.

— Не съм чувал нищо за това — промълви той. — Абсолютно нищо и именно това е интересното… Това означава, че или твоята информация е погрешна, или…

— Или какво? — нетърпеливо го изгледа Макена.

— Или измамата е от такъв мащаб, че цялата информация е под забрана.

— Значи си губя времето с теб…

— Напротив — мазно се усмихна Голямата стрида, макар душата му да кипеше от гняв. Буда, колко го ненавиждам това гадно чуждестранно копеле! Но не мога да го изгоня, защото от неговата информация зависят приходите ми. Защото го използвам така, както типове като него са ни използвали в продължение на десетки години. — Бъди тук утре по същото време. Ще имаш отговор на въпроса си, независимо какъв ще бъде той…

— Хубаво — изръмжа Макена и започна да се надига.

— И още нещо…

— Казвай!

— За тези полицейски акции… — подхвърли Голямата стрида и вътрешно потръпна от огромните размери на мъжа срещу себе си. — Ще ми даваш информация за тях в продължение на шест месеца, без заплащане…

— Глупости! — избухна Макена.

— За човек с твоя ранг това е дреболия — равнодушно го изгледа Голямата стрида. — Довиждане до утре.

Макена преглътна гнева си и кимна с глава. После се завъртя и излезе. Шумът в заведението беше прекалено силен и това му попречи да чуе подигравателния смях на Голямата стрида.

Всеки работен ден от седмицата Джейк отиваше в сградата на „Сойър & синове“, където Андрю Сойър му беше предоставил просторен кабинет на последния етаж, редом със своя. В почивните дни работеше у дома или пък отскачаше до джонката на Тцун-Трите клетви. Джуанът нямаше право на свободно време.

Работата беше много. Трябваше да установи нови системи за комуникация, трябваше да поддържа старите. А те бяха навсякъде — в комунистически Китай, в Сингапур и Бирма, в Банкок и Манила, в Токио и Осака… Всеки ден се установяваха нови контакти, влиянието на „юн-хюн“ растеше. Невидимата мрежа се разширяваше, в нея попадаха както дървообработващи комбинати в Индонезия, така и компютърни предприятия в Япония.

Цялата тази дейност се контролираше от Джуана. Сутрешните и вечерните часове бяха запазени за телефонни и телексни връзки с президенти и високопоставени служители на различни компании, а времето между тях Джейк използваше за обработка и анализ на икономическите им показатели: машини и оборудване, продажби, кредитна политика, положението им на съответните борси.

Дните бяха дълги и натоварени, проблеми възникваха всеки миг. Разрешаването им силно наподобяваше ходовете върху дъската за „уей ки“ и Джейк се справяше отлично, точно според очакванията на баща си. Старият Зи-лин беше предвидил всичко, включително и аналитичните способности на сина си. А той работеше с увлечение, понякога сам се удивляваше на начина, по който преодоляваше проблемите.

Навън се свечеряваше. Джейк приключи с последния за деня телефонен разговор, наметна сакото си и тръгна към асансьора, запазен единствено за него и Андрю Сойър. Въздухът тежеше от влага, но небето беше чисто. Лъчите на залязващото слънце го превръщаха в блестящ аметист, последните етажи на небостъргачите в центъра блестяха като окъпани. На запад се трупаха облаци, скоро щеше да завали.

Джейк усети нещо нередно в момента, в който отвори вратата на ягуара си. Другата кола беше паркирана точно пред входа на небостъргача „Сойър“ и потегли веднага след него. Въпросите моментално се оформиха в съзнанието му, второстепенните неща бяха оставени за по-нататък: Защо ме следят? Кой ръководи операцията? Защо точно сега съм поставен под наблюдение? Съществува ли елемент на случайност? Не, това, последното, е изключено. Джейк не беше от хората, които вярват на случайността.

Очите му се насочиха към огледалцето за обратно виждане. Сребристосива „Алфа ромео Спайдър“ — нисък и хищен спортен автомобил. Човекът зад волана беше изключително опитен, това си пролича по начина, по който пропусна пред себе си един „Мерцедес“ 500 СЕЛ и някакъв микробус „Мицубиши“. Изостреното торпедо на алфата беше неизменно в полезрението му, а позицията й беше избрана така, че всеки момент да може да натисне газта и да премине в лентата за задминаване. Джейк си даваше сметка, че едва ли би я открил веднага, ако стъклото му не беше спуснато. Този факт му позволи да чуе хъркането на стартера на алфата, прозвучало почти едновременно с неговото. Джос, въздъхна той. Лоша шега за преследвача, добра за него…

Видя лицето му едва след като паркира в Западния квартал. Оказа се, че е преследван от жена. Лицето й не беше типично, не можеше да бъде причислена към нито една от двете основни националности в Хонконг — кантонската и шанхайската. Но това съвсем не я правеше по-забележима в тълпата. Дрехите й бяха модни и относително скъпи — японска блуза на райета с широки ръкави и още по-широко деколте, къси панталонки от бежова кожа и ниски велурени ботушки.

Джейк бързо откри, че умението й да следи обекта си пеш съвсем не отстъпва на това, което беше показала зад волана. Той, разбира се, не се обърна нито веднъж, но успяваше да я държи в полезрението си, благодарение на широките витрини на магазините и огледалните врати на различните заведения.

Искаше да оцени точно способностите й, едва след това щеше да направи опит да се измъкне. Така ще получи представа за силата на неизвестния противник, ще го приближи с една стъпка към самоличността на ръководителя на операцията. Освен това щеше да прецени към каква маневра за измъкване трябва да прибегне.

След петнадесет минути трябваше да е на борда на джонката на Тцун, за да се срещне с баща си. Но при създалите се обстоятелства положително щеше да се забави. Всичко е наред. Първата му работа е да заблуди преследвача относно крайната цел на движението си. Сянката обикновено се интересува не толкова от обекта, колкото от местата, които посещава той…

Пое в точно противоположна посока. Трябваше да се освободи от тази мадама, чакаше го работа. А докато и двамата са в движение, това, разбира се, не може да стане. Първата му мисъл беше да се отърве от проследяването още с ягуара, но после реши, че трябва да установи самоличността на човека по петите си. Опознай врага, така го бяха учили. Ускори крачка и се насочи към центъра.

От известно време насам ясно усещаше, че работи в условията на извънредно положение, причина за това вероятно е Блустоун. Добре знаеше, че няма никакъв смисъл да си губи времето за прикриване на следите. Прикриването на следите в най-добрия случай може да се нарече тактика на забавянето, казваше Фо Саан. Следователно то е една слаба тактика, до която трябва да се прибягва само в краен случай. Прикриването на следите не е част от бойното поле.

Но времето действаше против Джейк. Обходните маневри искат време, те са сложни, понякога дори артистични операции. Предстоящата среща с баща му беше важна, на нея най-сетне щеше да научи кой е „врагът в сянка“, както го определяше Зи-лин.

И Джейк предприе единствения възможен ход: напусна улицата.

Вземайки по три стъпала наведнъж, той се насочи към сложната мрежа от покрити мостчета, която свързваше горните нива на сградите с офиси и канцеларии на Централния квартал.

Безцеремонно си пробиваше път сред тълпата, блъскаше мъже и жени към огромните реклами. Скоро прекоси островната част на Конот роуд, свърна зад ъгъла и се шмугна зад една ярко осветена реклама. Веднага я видя — жената го следваше неотклонно, лицето й тънеше в сянката на близкия пасаж.

Бутиците са безполезни, тъй като са прекалено малки и обикновено нямат резервен изход. Но ресторантите са друга работа. Той без колебание влезе в един от тях и бързо закрачи между масите. Но жената беше прекалено близо, нямаше как да се измъкне.

Отново излезе навън. Бързата оценка на обстановката потвърди това, което вече подозираше. Въздушните пасажи са капан, трябва час по-скоро да се махне оттук. Пред очите му се появи ескалатор и той побърза да слезе на улицата. Тая кука наистина се оказа добра. И в „Алфа“-та, и пеша. Сега беше двойно по-доволен от решението си да я заблуди, тъй като си даде сметка за трудността на задачата. Което съвсем не разколеба решението му час по-скоро да се освободи от нея.

Прекоси Райс хаус стрийт и спря на ъгъла на Роуд сентрал, сякаш се колебаеше накъде да поеме. Изчака трамвая да потегли от спирката и скочи в последния момент на стъпалото. После се обърна да види как жената тича след тежката машина, която бързо набираше скорост. Нямаше да успее да се качи, ако не беше някакъв самодоволен турист, който протегна силната си загоряла ръка и я издърпа на платформата.

Джейк използва миговете на неизбежните реплики между двамата и започна да си пробива път към предната част на возилото.

Свиха по Тун стрийт и той скочи в движение, без да го е грижа за прикритие. Намираха се в район, населен изцяло от китайци, задръстен от складове, транспортни фирми, рибни пазари и билкови аптеки.

Жената го последва и продължи да върви по петите му, очевидно затруднена от прекалено многото хора, които се блъскаха по шумната и тясна Жервоа стрийт. Това беше добре. По време на краткото пътуване с трамвая Джейк стигна до заключението, че още е рано да й се изплъзва.

Извървя две преки, после бързо се шмугна в тесен пасаж. Тук вонеше на развалена риба, бледите лъчи на зимното слънце изобщо не стигаха до влажния паваж. Те можеха да се забележат високо горе, върху модерните постройки на Средното ниво — един от кварталите с жилищни сгради, с които бяха застроени стръмните склонове на планината Виктория.

Тук беше царството на сенките. Огладените камъни на настилката бяха потъмнели от кръвта на безброй риби и това му напомни за стария приятел Микио Комото. Днес отново се беше опитал да влезе във връзка с него, но дори верният му съветник Кашикаши не знаеше къде се намира. Това означаваше само едно — войната между клановете на Якудза се разгаряше и Комото е бил принуден да напусне Токио. Дали не е пострадал? Дали не е в някоя крайградска болница, зорко охраняван от членове на своя клан? Дали вече не е лишен от власт и няма никакво влияние над престъпния свят на Токио? На тези въпроси нямаше отговор. Обзет от дълбоко безпокойство, Джейк направи опит да се свърже със своя таен информатор в Токио. Фактът, че го нямаше у дома, при това точно по обяд, само усили безпокойството му. По това време се осъществяваше електронната им връзка. Ако не беше кризата в „Саут-ейша“, Джейк несъмнено би скочил в първия самолет за Япония.

На Ладър стрийт започна да се спуска надолу. Уличката беше изключително стръмна, задръстена от малки като хралупи магазинчета без врати и прозорци. Вътре беше сумрачно дори по пладне, помещенията бяха задръстени от кашони. Джейк хлътна в едно от тях и направи покупката си. Плати безбожна цена, но нямаше време за обичайния пазарлък. После излезе и тръгна обратно нагоре по Ладър стрийт. Действията му бяха светкавични, преследвачката не беше сигурна какво става. Толкова по-добре.

В горния край на Ладър стрийт имаше малка странична алея без име. Той свърна по нея и потъна в сянката. Измина петдесетина метра, опря гръб на стената и се ослуша. Решителният миг настъпи. Преследвачката можеше да избира — или да тръгне след него в смърдящия пасаж, или да го изчака на улицата. Но и в двата случая той беше готов да я посрещне.

Продължи да чака. Магазините в Западния квартал затваряха между пет и шест, оживлението видимо намаля. Бездомно куче подуши крачолите му, изръмжа и продължи пътя си. Някъде над главата му проплака бебе, женски глас подхвана протяжна приспивна песен на кантонско наречие. Бебето бързо спря да плаче.

В настъпилата тишина Джейк отново се замисли за Микио Комото. Дали и той не дебне някъде, дали очаква нападението на своите убийци? Дали е модерно въоръжен, или е решил да прибегне до древните оръжия на своите деди? Револвер или лък? Реките на Токио и Осака са окървавени, колко ли бойци е изгубил? Какво е положението на клана Кнсан? Войната се водеше не само за преразпределение на териториите, а и за чест. Човек никога не трябва да забравя изключително силното чувство за чест, което притежават Якудза.

Гири. Чувството за дълг. Джейк ясно го усети, особено по отношение на приятеля си. Тежестта на отговорността като Джуан беше огромна, но въпреки това не можеше да се освободи от чувството за дълг към приятеля, изпаднал в беда. Гири. Тук нямаш право на избор. Или го има, или го няма. Толкоз. Но Джейк го имаше и беше твърдо решен да помогне на приятеля си.

Междувременно слухът му беше изострен до крайност, готов да улови всеки чужд за околната среда звук. Погледна часовника си. Бяха изминали петнадесет минути, значи мадамата нямаше да влезе в пасажа. Е, добре. Това му даде доста подробна информация за характера й.

Джейк се усмихна и предпазливо тръгна към дъното на пасажа. Беше го избрал предварително, именно защото изглеждаше задънен. Но по време на една от предишните си обиколки из района случайно беше открил, че в дъното му има тясна пътечка. Минаваше между стените на два склада и бе широка колкото да пропусне тялото на дете.

Отвъд тесния процеп подканящо мигаха светлините на Так Чин роуд. Джейк се обърна за последен път, но видя само сенките по павирания пасаж. Беше тихо, нямаше и следа от преследвачката му. Нека пази изхода цяла нощ, пожела й той, докато се промъкваше в пролуката. Ако иска и утре…

Озова се срещу блестящите реклами на Так Чин роуд и в слепоочието му опря дулото на револвер 22-ри калибър.

Широката яка на японската блуза засенчваше лицето й.

В момента, в който Джейк напускаше офиса си, на летището кацна самолет от Токио. От него слязоха три двойки японци, преминаването им през митницата и емиграционния контрол на Кай-так протече без никакви инциденти. Всички бяха млади, приблизително на една и съща възраст — някъде около двадесет и пет. Приличаха на младоженци, пристигнали да похарчат малко пари в Хонконг. Това беше често срещана практика сред заможните японци и вероятно по тази причина никой не им обърна внимание. Изчакаха луксозните си куфари „Луи Вутон“ на въртележката за багажа, после се насочиха към изхода. Там ги посрещна униформен шофьор. Колата на паркинга беше огромен бял „Ролс-Ройс“. В него се качиха първо мъжете, а жените останаха на тротоара. Бяха облечени в скъпи тоалети на Албер Нипон и Джани Версаче, на лицата им грееха безгрижни усмивки.

Отседнаха в супермодерния хотел „Риджънт“, от който се разкриваше спираща дъха панорама към пристанището. Но веднага след като се настаниха, прекосиха улицата и влязоха в блестящото фоайе на хотел „Пенинсюла“ — символ на британската колониална мощ в Азия, място за срещи на истинските аристократи.

Останаха в кафенето почти час, за това време успяха да привлекат вниманието на всички присъстващи. В това внимание нямаше симпатия, тъй като повечето от хората тук ненавиждаха японците, особено новобогаташите сред тях…

Ако някой си беше направил труда да ги наблюдава внимателно, той несъмнено би открил една доста странна подробност в поведението им: докато жените бъбреха възбудено помежду си (като повечето си посестрими, предприели вълнуващо посещение в чужбина), мъжете пазеха пълно мълчание. Пушеха цигара след цигара и механично се наливаха с уиски „Сънтъри“.

В един момент шестимата седяха отпуснати върху удобните кресла, в следващия там останаха само жените. Мъжете вече се спускаха по извитите мраморни стъпала към преддверието, отвъд което бяха паркирани мерцедеси и ролсове.

Не се върнаха в „Риджънт“, а спряха едно такси и поискаха да бъдат откарани на летище Кай Так. Разделиха се в залата за заминаващи пътници. Единият се насочи към дългата редица металически клетки за багаж в дъното. Бръкна в джоба си, извади ключ и отвори една от клетките. Вътре имаше три сини пътнически сака, върху които бяха прикрепени етикети на една от известните авиокомпании. Отнесе ги в мъжката тоалетна, където го чакаха придружителите му, всеки заел определена кабинка.

Първият се появи след десетина минути. Другите — в рамките на още четири-пет. Държаха в ръка сините пътнически сакове и това беше единствената им прилика с младите японски богаташи, кацнали в Хонконг само преди половин час. Преди да напуснат летището, те се освободиха от саковете — всеки в различен контейнер за отпадъци.

Двама се изправиха на автобусната спирка и се качиха в машини с противоположни маршрути, третият взе такси. Независимо от факта, че прибегнаха до услугите на различни транспортни средства, крайната точка на пътуването им беше една — пристанището на Абърдийн.

Тцун-Трите клетви не се сдържа и взе ръката на Неон Чоу. Никога не го правеше на публично място, но сега просто беше заслепен от красотата й.

Празнуваха рождения й ден в „Гади“ — един от най-елегантните ресторанти на Азия. В знак на признателност тя беше облякла любимата му рокля, на шията й проблясваше изумрудената огърлица, която наскоро й беше подарил. Не носеше никакви други бижута и това още повече подчертаваше прекрасните качества на камъните.

Трите клетви отдавна не се беше чувствал толкова добре. Всички посетители в ресторанта хвърляха по някой поглед към масата им, привлечени от неотразимата красота на Неон Чоу. Бяха мъже, далеч по-млади от него, но в очите им се четеше завист. Има огньове, които не гаснат с течение на годините, помисли си той. Настроението му не се развали дори от перспективата да яде „пох фаан“ — храна, накълцана, нарязана и разбита на съставните си части, полята със сосове и подправки. Е, след това може би ще има киселини, но Неон Чоу знае как да го излекува. При тази мисъл се усмихна, свещеният му орган помръдна под масата и бавно започна да наедрява.

— Еха! — по детски възкликна Неон Чоу при вида на бутилката „Дом Периньон“, донесена от келнера по напитките. — Любимото ми шампанско! — Беше се научила да пие пенливото вино в канцеларията на губернатора, където често отваряха подобни бутилки за някой официален гост. Самият Тцун го считаше за котешка пикня, но тази вечер бе нейна и той се стремеше да удовлетвори всичките й желания.

Гледаше я как се тъпче с гъши пастет и черен хайвер, а по-късно и с Бог знае откъде докарано сърнешко, задушено в сосове с главозамайващ аромат. Да прави каквото иска, усмихна се вътрешно той. Нали е щастлива?

Щастието на Неон Чоу беше нещо, на което държеше особено много. Защото то се прехвърляше върху него, помагаше му при разрешаването и на най-тежките проблеми. В момента такива проблеми имаше в изобилие и той изпитваше нужда от неизчерпаемата й енергия, стремеше се към нея с жаждата, с която крехко цвете търси топлите слънчеви лъчи…

Окончателните данни от ревизията на „Саут-ейша“ дойдоха в кабинета на Андрю Сойър, докато Тцун все още беше там. Двамата тъкмо приключваха с месечната справка за приходите от танкерния флот, който беше собственост на Вътрешния кръг и поверен за управление на Тцун. Преодоляха шока от крайните цифри и направиха опит да открият Джейк. Но времето беше напреднало и той не беше в кабинета си.

Трите клетви позвъни на дъщеря си. Хвана я на път за собствената му джонка, където трябваше да обработи тялото на Джиана с поредния сеанс по акупресура. Блис нямаше представа къде може да бъде Джейк, но знаеше, че по-късно вечерта трябва да е на джонката за среща с баща си.

В нормални случаи час-два не бяха от особено значение, но ревизията на банката разкриваше наистина страшни неща. Измамата възлизаше не на двадесет и пет, а почти на петдесет и пет милиона американски долара! Сумата беше огромна, по преценка на Тцун и Андрю Сойър „Саут-ейша“ едва ли щеше се възстанови от тежкия удар.

Тцун не можеше да проумее как всичките тези милиони са били измъкнати незабелязано от огромна и могъща организация като тяхната. Но Сойър беше наясно с механизмите. Банковата корпорация „Саут-ейша“ е в центъра на огромна мрежа международни компании, главен мозъчен център за преразпределение на капиталите им. Всеки находчив счетоводител или дилър с достатъчно опит и кураж би могъл да пренасочва средства в желана от него посока, разбира се, за строго определен период от време.

— Бедата е там, че сред нашите служители аз не виждам човек, способен на подобна операция — заключи тайпанът.

— Но „юн-хюн“ изгуби петдесет и пет милиона долара и това е факт — отбеляза Трите клетви. — В момента не разполагаме с резервен капитал за покриване на загубата, която на практика е на гърба на нашите вложители. Ако дори намек за подобно нещо тръгне из Колонията, „Саут-ейша“ ще бъде ликвидирана за броени часове!

Десертът беше шоколадова торта с маслен каймак от пралини. Стомахът на Трите клетви отчаяно молеше за пощада, но той прилежно довърши парчето си. Сега вече разчиташе единствено на лекия чай от хризантеми.

Разбира се, те биха могли да се откажат от контролния пакет на „Дакс“ и това би им осигурило достатъчно резервен капитал за покриване на загубите. Но цената беше немислимо висока. Защото „Пак Ханмин“ беше техният ключ към проекта „Кам Сан“. Въпреки че сам беше създал сложната мрежа от взаимно свързани компании, известна под името „Пак Ханмин“, Трите клетви не знаеше защо „Кам Сан“ е толкова важен за Вътрешния кръг. По-големият му брат — Ши Зи-лин, беше наредил създаването на тази корпорация и той се беше подчинил. Но защо?

Всички компании в рамките на „Пак Ханмин“ бяха печеливши и това в голяма степен се дължеше на деловите качества на Тцун. Но цялата печалба се влагаше в „Кам Сан“, посредством сложни и дълбоко засекретени банкови операции. Защо?

Доколкото беше осведомен, отговорът на тези въпроси притежаваше единствено Джианът. Трите клетви знаеше само едно — че на никаква цена не трябва да губят „Пак Ханмин“. Но означава ли това, че банковата корпорация „Саут-ейша“ трябва да фалира? И какво ще стане с „юн хюн“, ако това наистина се случи?

— Какъв ти е проблемът, „си-жи“? — попита Неон Чоу. В китайския език липсват галени обръщения като „мили“ и „скъпи“, но Неон Чоу успешно ги заменяше с други. „Си-жи“ означаваше „лъвче“…

— Моля? — стреснато я погледна той.

— Видях те да потръпваш. Студено ли ти е? Това ли е причината цяла вечер да ме слушаш с половин ухо?

— Не съм болен — малко троснато отвърна Трите клетви. Не обичаше да го третират като дете, това му напомняше за тежестта на годините. — Не съм усетил да съм бил разсеян…

— Но аз те видях да потръпваш — държеше на своето Неон Чоу и на лицето й се изписа загриженост.

— Предполагам, че е от климатичната инсталация — излъга той. — Може би трябваше да помоля за друга маса.

— Зная, че напоследък имаш много работа — все така загрижено въздъхна тя. — По цял ден висиш в офиса на Сойър, а вечер се връщаш с дълбоки бръчки по лъвското лице… Това не ми харесва.

— Аз съм тайпан и съм отговорен за много неща — поклати глава той. — И ти прекрасно го знаеш.

— Но преди също беше тайпан, а нещата вървяха леко — отбеляза тя. — Според мен ти беше по-щастлив, преди Джейк да стане Джуан…

— Вие двамата май трудно се понасяте, а?

— Какъв ти е той? — тръсна глава Неон Чоу. — Само племенник и нищо повече!

— Той е син на Джиана — отвърна Трите клетви.

— И затова стана Джуан! Защо този пост не пое някой от твоите синове? Първородният ти син притежава отлична квалификация, нима не е достоен за високия пост?

— Може би — отвърна Тцун. — Но решението не беше мое.

— А ти какво си? — държеше на своето Неон Чоу. — Нима не си един от най-големите тайпани?

— Откъде ти хрумват подобни мисли?

— Знаеш откъде! Джейк Ши не казва нищо. Все едно, че е ням. Не мога да му имам доверие!

— Не ставай глупава — погледна я Трите клетви. — Това е част от поведението на Джуана. Никак не е лесно да издигнеш предпазна стена срещу външната намеса. А той трябва да концентрира всичките си духовни сили върху управлението на „юн хюн“.

— Но в каква посока? — попита Неон Чоу. — Нима никой от нас не заслужава да знае това?

— Посоката е една — обединен и силен Китай! — отвърна с блеснали очи Трите клетви. — Това е дълголетната мечта на Джиана, а също и моята. Обединен и силен Китай, издигнал се до челни позиции в световната икономика в навечерието на двадесет и първия век! Модерен и динамичен Китай, който трябва да създаде новото лице на цяла Азия!

— Но за постигането на тази цел Пекин трябва незабавно да се отърси от комунизма — уместно отбеляза Неон Чоу. — Трябва да стане верен съюзник на капиталистическия Запад.

— Да, това е вярно.

Замълчаха, после Неон Чоу се извини и стана. Във вестибюла до дамската тоалетна имаше телефонен автомат. Набра един номер и зачака.

— Ало-о-о? — проточи най-сетне някакъв глас насреща.

— Пеони — представи се тя. — Искам незабавна среща с Митре.

— Ще видя какво може да се направи — отвърна равнодушно гласът. — Моля, почакайте…

Тялото й овлажня от пот. Хайде, потропна с крак тя. Къде се мотаеш?

— След седемдесет и два часа — прозвуча гласът.

Шибани бюрократи, кипна Неон Чоу. За какво им плащат?! Нима не знаят какво значи спешна среща, при това поискана от оперативен агент?

— По дяволите! — изкрещя в слушалката тя. — Не разбрахте ли, че се обажда Пеони?!

— Добре, добре — примирително отвърна гласът. — След четиридесет и осем часа, но това е окончателно!

Мамка ви на всички, кипна Неон Чоу. Ако бях мъж, Митре положително щеше да има различно отношение. Мамка им на всички мъже!

Влезе в тоалетната и направи опит да се успокои. От огледалото я гледаше непознато лице. Напрежението вече си казваше думата и по кожата й личеше ситната паяжина на бръчките. В душата й изведнъж се появи чувство на нетърпима омраза към това лице.

Велики Буда, простена душата й. Комунистически Китай в съюз със Запада! Каква чудовищна идея!

Даде си сметка, че не може да се върне на масата в това състояние. Трите клетви моментално ще разбере, че нещо не е наред. А главната й задача е да не му дава никакви поводи за подозрение. Всичко ще пропадне дори и при най-леката сянка на недоверие между тях.

Извика на помощ опита си, започна да диша дълбоко и бавно. Върна се на масата, едва когато прогони всички отрицателни емоции от душата си. Трите клетви си беше поръчал втора чаша чай.

— Седни — усмихна се той и допълни чашата й. — Искам да те помоля за нещо…

Страхът я връхлетя с огромна сила, краката й започнаха да се подгъват. Успокой се, заповяда си тя. Иначе ще умреш млада!

Настани се насреща му и отпи глътка чай. Единствената й мисъл беше как час по-скоро да се върнат на джонката…

— Сигурно е важно — проговори най-сетне тя. — Иначе едва ли би си окачил тази погребална физиономия. Тази вечер празнуваме рождения ми ден, забрави ли? Следователно всички сериозни разговори са забранени!

— Сдържах се, доколкото мога — извинително я погледна той. — Но има моменти, в които традицията трябва да отстъпи пред… хм… по-сериозни проблеми…

— Добре, си-жи — отвърна му тя с гласа на глезено момиченце. — Да бъде както желаеш… — „Господи, какво ли се е случило там, в офиса на Сойър?“

— Не както желая аз, а както диктуват обстоятелствата. Джос…

— Тогава приемам своя джос — усмихна се фалшиво тя.

— Бях сигурен в това — кимна той. — Искам да направиш така, че да се срещнеш със сър Джон Блустоун под прикритието на служебните ти ангажименти в канцеларията на губернатора.

Неон Чоу почти престана да диша. Беше убедена, че кръвта изцяло се е оттеглила от лицето й. Буда ми е свидетел, той знае всичко, пропищя вцепененото й съзнание.

— Искам да се държиш приятелски с него, а дори и да пофлиртуваш. Казано с две думи — искам да му се представиш.

Той ме подозира и сега започват проверките, беше следващата мисъл в главата на Неон Чоу.

— Искам да спечелиш доверието му. Да го убедиш, че вече ти е дошло до гуша от мен… Та аз съм само един старец, нали? И сексуалната ми годност положително не е такава, каквато би трябвало да бъде…

— Си-жи!…

— Това е логично и господин Блустоун несъмнено ще ти повярва. После вероятно ще направи опит да ми постави рога. Особено, след като приемеш да ме шпионираш…

— Си-жи!

— Стига, няма повод за безпокойство. Искам да му внуша това, нищо повече. А на практика ще бъде обратното — Ти ще шпионираш него…

— Ох! — плесна с ръце тя. — Наистина си дяволски умен!

— Вътрешният кръг има спешна нужда от информация за следващите ходове на Блустоун. Ще го направиш ли?

Душата й ликуваше. В крайна сметка се оказа, че той нищо не знае, нищо не подозира! Изпита такова облекчение, че дори й се доплака.

— Разбира се, че ще го направя — отвърна тя, приведе се през масата и едната й ръка се скри под покривката. След миг пръстите й се плъзнаха по бедрата му и той моментално започна да се възбужда. Неон Чоу наистина можеше да събуди мъртвец!

— Хайде — дрезгаво прошепна тя и стисна главичката на потръпващия му член. — Да си вървим у дома… Искам да отпразнувам рождения си ден както трябва… А и новото ни споразумение!…

Змията изскочи от пазвата на Джейк със заплашително съскане. Именно тя беше покупката, която направи на Ладър стрийт. Китайските знахари ги продават в периода на зимния сън, превръщат ги в лекарство, което според тях помага за потентността и общото укрепване на здравето.

Пробудена от топлината на тялото му, змията продължаваше да съска, главата й бавно се полюшваше. Джейк я хвърли върху преследвачката си.

Жената инстинктивно вдигна ръце да се предпази, но змията се вкопчи в широкото деколте на японската й блуза. Револверът изтрака на паважа. Джейк гледаше като хипнотизиран борбата й с влечугото и това се оказа сериозна грешка.

Ръцете й се стрелнаха напред и му нанесоха два силни ветрилообразни удара. Първият не попадна където трябва, но за сметка на това вторият беше изключително точен. Въздухът излетя от дробовете му с остро свистене, тялото му започна да се прегъва.

Змията падна на земята и се сви на кълбо, люспите и мътно проблеснаха. Коляното на жената се стрелна нагоре и улучи бузата на Джейк. Очите му се замъглиха, тялото му се строполи на паважа.

Жената събу ботуша си и го хвана за предната част. Джейк извърна глава точно навреме, за да види как от токчето изскача остро шило.

Оръжието се стрелна надолу е огромна сила, но той успя да се претърколи встрани. Стоманата удари камъка, разлетяха се искри. После ръката се вдигна за втори удар.

Джейк прибегна до хватката „суми отоши“ — единствено възможна в неизгодната му позиция. Пръстите му докопаха китката на жената и рязко я завъртяха наляво. Инерцията беше достатъчна и нападателката се строполи на земята, претъркаляйки се над него. Започна да се надига почти веднага, но Джейк разполагаше с достатъчно време, за да й нанесе силен удар в китката. Ботушът със скритото острие отлетя надалеч.

Доловил усиленото й дишане, той разбра, че трябва час по-скоро да се възползва от шанса си. Двамата се изправиха на крака почти едновременно, тя изрита и другия ботуш от крака си. Равновесието беше възстановено, отлетелите мигове на първото стълкновение сякаш изобщо не бяха съществували.

После жената предприе вихрена атака. Ръцете и с извърнати напред длани извършиха няколко лъжливи движения, после му нанесоха серия от тежки удари. Джейк се оказа неподготвен за тази техника, изпъшка от болка и отново се строполи. Изпълни съветите на Фо Саан, а и на великия стратег Лаотцъ и сега трябваше да си плати. Мъдрите сенсеи бяха единодушни в твърдението си, че по време на бой човек не трябва да се доверява на ушите си, които чуват само обикновени неща; не трябва да слуша и сърцето си, което регистрира информация от реалния свят. Трябва да следи единствено дишането на врага — това е начинът, по който може да открие слабите му страни. Но Джейк послуша сърцето си, не обърна внимание на предупредителните сигнали, долетели до съзнанието му още след първата размяна на удари. Вероятно затова не можа да се освободи от чувството, че тази жена не може да бъде по-опасна от нападател мъж.

Паднал на паважа, той почти се парализира от болка. Ушите му писнаха, силата напусна тялото му. Жената го беше поразила е удар от репертоара на „Па-куа“ — едно от най-древните бойни изкуства на Китай. То се характеризира с кръгови движения на ръцете както в защита, така и в нападение. И именно поради това е изключително трудно за противодействие. Джейк го сбърка с айкидо и реши, че лесно ще се справи.

Но сега беше напълно беззащитен. Очите му безпомощно следяха движението на дланите й. Те се спуснаха към кръста й, почерпиха сила от ниско разположения център на тежестта и мълниеносно се насочиха към него. Три-четири тежки удара потънаха с глух тътен в тялото на Джейк, но той все пак успя да блокира последните два — най-силните и най-смъртоносните.

Жената очевидно се изненада и това даде на Джейк секунда за възстановяване. Беше убеден, че нападението й ще продължи в стил „Па-куа“ и се подготви да го посрещне. Но тя предпочете коренно различна тактика — свали тежката златна верижка от шията си и я хвърли в стил „дазуми“ — сякаш златните брънки бяха остриета на „манрикигусари“ — традиционното оръжие на японските гангстери.

Веригата го улучи в окото, после светкавично се уви около шията му. Жената опря коляно в гърдите му и започна да стяга двата й края.

Ръцете му се стрелнаха нагоре, ръбовете на дланите му влязоха в болезнено съприкосновение с китките й. После пръстите му се увиха около дясната й ръка и рязко я дръпнаха надолу. Едновременно с това лявата му длан й нанесе страхотен удар в ключицата.

Разнесе се остро пропукваме, от устата на нападателката се изтръгна вик на изненада и болка. Той не се спря нито за миг, дясната му ръка продължаваше да я дърпа напред и надолу.

Тялото й се стовари върху неговото. Възнамеряваше да я зашемети с ветрилообразен удар „атеми“, но навреме забеляза острието на ножа, насочено към гърдите му. Нямаше време за избор на отбранителна тактика, нямаше време за нищо.

По принуда прибегна до „ют-хара“ — една от най-смъртоносните разновидности на „атеми“. При достатъчно точност този удар троши краищата на петото и шестото ребро на противника и острите им ръбове директно пронизват сърцето…

Шест минути по-късно вече беше на платформата на яркочервен двуетажен автобус, който го отнасяше на изток. Побърза да се качи на горния етаж, тъй като оттам имаше от лична възможност за наблюдение. Автобусът бавно потегли. Той беше последният пътник, който се качи, улицата остана абсолютно пуста.

Слезе на следващата спирка, извървя четири пресечки пеша, после се качи на автобус, който отиваше обратно към центъра.

Нощният живот течеше с пълна сила, червения автобус сякаш фосфоресцираше от сиянието на разноцветните реклами, лицата на пътниците изглеждаха бледи като на мъртъвци. Нападателката му нямаше никакви документи и това беше съвсем естествено. В джобовете й имаше само дребни пари, без никакви ключове. Единствената му плячка беше някакво малко пакетче, набързо увито в плат. Откри го в подплатата на блузата й, през цялото време на отстъплението си го стискаше в ръка. Сега вече можеше да го отвори. В дланта му блесна необичайно красив нешлифован опал, пламтящ с всички цветове на дъгата.

Слезе на предварително избраната спирка едва когато автобусът бавно потегли. Предстоеше му да тръгне в истинската посока и това го правеше изключително предпазлив. Броячите често действат на групи. Появата на един предполагаше присъствието и на други…

След продължителни обходни маневри най-сетне се убеди, че никой не върви по петите му, и бавно се насочи към мястото, на което беше паркирал ягуара си. Потегли с пронизително свирене на гумите, набра скорост и се насочи към пристанището на Абърдийн, където го очакваше баща му.

Блис седеше до леглото на Джиана и му четеше приказка. Една от любимите му — за заека и звездичките сестрички, които се превърнали в хора и отишли да живеят във Вътрешното царство.

Най-много обичаше приказките за прераждането, вероятно защото беше тайно убеден, че и той е бил обект на такова.

Блис му четеше с огромно удоволствие, макар че общо взето повече говореше и той често й разказваше за дядо й — първия Джиан, и прекрасната му градина в Сучоу.

Въпреки любовта и грижите, които получаваше от Трите клетви и семейството му, Блис често се чувстваше като дърво без корен. Почти не помнеше майка си, с която бяха живели заедно сред племената на Шан. Не изпита нищо и години по-късно, когато Трите клетви настоя да я изпрати отново по тези места, за да търси корените си. А за баща си не знаеше нищо, дори името му. Той бе умрял, когато майка й била бременна в шестия месец.

Джианът й даде това, което се нарича семейно чувство. Потънала в блестящите лъчи на обичта му, тя се чувстваше силна и уверена, прекрасната градина на дядо й оживяваше и я даряваше с душевна чистота.

Някак изведнъж си даде сметка, че го обича. Всеобхватно и пламенно — така, както никога не беше си представяла. Това не беше обичта, която изпитваше към Джейк или Трите клетви. Това беше всепоглъщаща емоция, която я караше да се чувства неразделна част от земята, морето и небето. Не беше особено усърдна привърженичка на будизма, но любовта към Джиана я тласкаше и в тази посока.

Прекланяше се пред него като пред божество, но не забравяше, че е човек. Споделяше вярата му, че е един от истинските Небесни пазители на Китай, тази вяра се усилваше от факта, че е създавал своя „юн-хюн“ в продължение на цели петдесет години — една почти нечовешка задача.

Начинанието му беше монументално, подобни неща обикновено не са по силите на един човек, а дори и на цял народ. Но Джианът не беше сам, под негово ръководство бяха хиляди мъже и жени в Азия. Дори баща й — неговият роден брат, нямаше ясна представа за огромната мрежа на „юн-хюн“. Блис подозираше, че и Джейк, въпреки ролята на Джуан, все още не може да обхване мащабите на заговора, организиран от баща му. Джианът ревниво пазеше своите тайни, това беше част от природата му. Принуден да постъпва така в продължение на десетилетия, той вече не можеше да има друго поведение.

Бавно и търпеливо внушаваше на Джейк какво означава Джиан — Създател, Творец и Владетел. За разлика от Джуана, който има чисто изпълнителни функции. Разликата е огромна. И Блис често се питаше дали Джейк някога ще се издигне до там, че да бъде наричан Джиан.

Приказката свърши. Заекът беше изпълнил героичната си мисия и звездичките сестрички отново се върнаха там, където трябва да бъдат — на небето. Светът след тях беше станал по-мъдър и по-добър.

Блис премести поглед върху неподвижното тяло на Джиана. Лицето му беше в сянка, не можеше да се разбере буден ли е, или спи. Тишината се нарушаваше единствено от поскърцването на корабния корпус. С изключение на охраната, на джонката нямаше никой. Блис подозираше, че ако баща й реши да се ожени отново, вместо да държи любовница като Неон Чоу, децата му ще бъдат задължени да прекарват нощите си на борда. Не знаеше дали това ще е удачно, но Трите клетви постоянно твърдеше, че днешните деца не са като някогашните. Те нямат дълбоката привързаност към семейството и традициите, с която се отличаваше неговото поколение, едва ли щяха да го придобият, заключени на борда на джонката. А и той самият често оставаше до късно на брега, отстъпвайки пред желанията на Неон Чоу.

Надигна се, сигурна, че Джианът най-сетне е заспал.

— Отиваш ли си, Блис?

— Не, дядо — върна се на мястото си тя. — Помислих, че си задрямал.

— Почти го сторих — отвърна тихо той. — Събуди ме болката… — Забеляза особения поглед на Блис и попита: — Какво има, съкровище?

— Нищо — отвърна тя. — Просто се запитах защо трябва да страдаш толкова много…

Зи-лин внимателно огледа помръкналото й лице и поклати глава:

— Ако не усещам болка, няма да знам дали съм жив. А сега съм жив, нали? Трябва да помислиш върху това…

Започна да се надига, тя скочи да му помогне. Но при докосването до тялото му изведнъж се дръпна като опарена.

— Какво усети? — пожела да узнае той.

— Нещо като електрически ток… Не, това е невъзможно.

— Няма нищо невъзможно — поклати глава той и си помисли за Сен-лин. — И ти прекрасно го знаеш.

— Да, но все пак…

Зи-лин дълго мълча. Когато проговори, гласът му беше тих като пролетен вятър.

— Няма граници… Никога не забравяй това, каквото и да се случи…

Завъртя я към себе си, приближи лицето й до своето. Меката светлина позлатяваше кожата й. Спомни си за майка си, спомни си как й беше помагал…

— Ти ми служи вярно и всеотдайно, съкровище. Ти закриляше сина ми в мигове на смъртна опасност… Не мисли, че някога ще забравя това. — Разтърси я леко и добави: — Сега усещам, че искам да споделиш нещо с мен…

— Но ти имаш толкова други неща на…

— Направи каквото ти казах, дете!

Очите й потънаха в неговите, стори й се, че там се крие една цяла вселена.

— Много ми се иска, дядо. Но…

— Но се страхуваш — довърши вместо нея той.

Тя безмълвно кимна с глава.

— Ти не се плашиш лесно, съкровище. Вече зная това. Уплаши се от „да-хей“, но сега има нещо друго. Какво е то?

— Само „да-хей“ — промълви тя. — Нищо друго.

— Какво се е случило?

— Използвах го — пое си дъх тя. — Или по-точно, то само дойде при мен… Бяхме си легнали и…

— Разбирам — долови колебанието й Зи-лин. — Продължавай.

— В края… Точно когато тялото ми се разтапяше от желание, изведнъж се почувствах като празен кораб, който очаква да бъде напълнен… С любовта на Джейк… Пуснах в ход своето „ки“, очаквайки да прегърна неговото… Но изведнъж открих…

Млъкна, лицето й беше смъртно бледо, очите й излъчваха болка.

— Какво откри?

Тялото й се разтърси под напора на чувствата.

— Нищо — прошепна тя. — Абсолютна празнота. Сякаш бях паднала в кладенец. Но вместо да стигна дъното, продължавах да се нося надолу…

Успяла да сподели болката си, Блис погледна с надежда в очите на Джиана:

— Какво е станало с Джейк, дядо? Какво е това, което открих?

В каютата настъпи дълбока тишина, нарушавана единствено от търкането на котвеното въже в корпуса на джонката.

— Помниш ли приказката за мишката, която постоянно питала „какво е това“? — най-сетне вдигна глава Зи-лин.

— Никога не съм я чувала.

— Така ли? — изненада се Джианът. — Значи трябва да ти я разкажа… — Намести се по-удобно и започна: — Плъхът, приятелят на мишката, имал рожден ден. Пред дупката му вече чакал подаръкът. Миришел много хубаво и мишката се запитала какво ли е това? Изгаряща от любопитство, тя започнала да го отваря. Подаръкът не е за мен, но плъхът е моят най-добър приятел, оправдавала се пред себе си тя. Няма да се разсърди, ако надникна за мъничко…

Оказало се, че в опаковката има бучка сирене. От непознат за мишката вид, миришело страхотно. Е, добре, рекла си мишката. Плъхът е най-добрият ми приятел, обичам го като брат. Ако беше тук, положително би ме поканил да си разделим подаръка. Разбира се, че би ме поканил!

Започнала да ръфа сиренето, което и на вкус се оказало фантастично. Малко по малко изяла всичко, от подаръка на приятеля не останала нито троха.

Когато на сутринта плъхът се завърнал от нощния си лов, мишката лежала мъртва пред входа на дупката му. Обзет от подозрения, той внимателно започнал да души наоколо. Когато пристъпил към приятелката си, чувствителният му нос веднага уловил миризмата на отровата. Познавал отлично тази миризма, но за съжаление мишката я срещнала за пръв път…

Зи-лин замълча. През стената проникна тихото боботене на увеселителна лодка, минаваща покрай джонката.

— Искаш да кажеш, че не трябва да питам какво съм открила, така ли? — обади се най-сетне Блис.

Но Джианът вече беше затворил очи, дишането му стана дълбоко и равно. Тя му зададе въпрос, а той й предложи приказка вместо отговор. Защо? В тази приказка се крие опасност, от нея наднича смъртта… Нима й Джейк се намира в опасност? Или пък самата тя?

После изведнъж се сети, че Зи-лин не прояви никаква изненада, когато му разказа за бездънния кладенец. Защо?

Този въпрос беше толкова важен, че всички останали проблеми се изтриха от съзнанието й.

Тримата японци се събраха край доковете на пристанището Абърдийн. Преди това всеки от тях изпълни сложна процедура за проверка, макар всички да бяха сигурни, че не са проследени.

Бяха облечени като моряци „танка“, етническата им принадлежност би могла да се установи само след внимателна проверка.

Дисциплината им беше на изключително ниво. Познаваха пътя до пристана така добре, сякаш бяха родени тук, а не във високите планини на Япония. Работеха като безупречна машина, всеки беше подчинил индивидуалността си на общата цел. В Япония такива екипи бяха известни под наименованието „дантай“ и бяха много опасни именно с изключително развитото си чувство за колективизъм, подчинявайки се на девиза „Ние мислим, следователно аз съществувам“. На практика индивидите не съществуваха отделно. Мислеха колективно, действаха колективно. Координацията им беше безупречна.

В подножието на стръмната каменна стълба ги очакваше „вала-вала“ — малко корабче за разходки. Беше напълно готово за път, но на борда нямаше никой — нещо твърде необичайно за пристанище Абърдийн.

Един от японците скочи вътре и провери извънбордовия мотор. Вторият се зае да развързва въжето, което го прикрепваше към кея, а третият невъзмутимо допушваше цигарата си. Опитните му очи внимателно оглеждаха околността, разделяйки я на професионално определени сектори.

Всичко беше готово, откъм корабчето се разнесе тихо изсвирване. Японецът хвърли фаса си във водата, скочи на палубата и „вала-вала“ се отлепи от пристана.

Човекът при мотора не разполагаше с карта, но маршрутът беше дълбоко запечатан в паметта му. Никога не беше идвал в Хонконг, но въпреки това познаваше отлично лабиринта от канали, който опасваше града, безразборно разхвърляните из залива джонки на хака и танка — най-старите обитатели на Хонконг.

Той остана на руля, а другите двама се събраха в средата на палубата. В ръцете им се появиха автоматични пистолети „Гион 30-09“, които имаха възпиращата сила на „Магнум-357“, но пълнителите им събираха десеторно повече амуниции. Докато корабчето бавно си пробиваше път сред лабиринта от джонки и покрити с брезент салове, двамата разстлаха брезентови торбички на коленете си и сръчно се заеха да разглобяват и проверяват оръжието си. Приключили със своите пистолети, те поеха оръжието на кормчията и търпеливо повториха цялата операция.

Когато свършиха, „вала-вала“ вече наближаваше целта си.

— Усещам бурята, съкровище — тихо промълви Зи-лин.

— Каква буря, дядо? — озадачено го изгледа Блис и усети как сърцето й се качва в гърлото. — Нощта е ясна и спокойна.

— Имам предвид друга буря — промълви с треперещ глас той. — Далеч по-силна и по-опасна от природните стихии… — раменете му потръпнаха. — Не я ли усещаш, съкровище? Не чувстваш ли приближаването на злото?

На това нямаше какво да отговори. Знаеше само едно — могъщото „ки“ на Джиана е протегнало пипалата си далеч в кадифената нощ, открило е нещо тайнствено и все още непознато за нея…

— Моето „ки“ казва, че животът си отива, съкровище…

— Не! — изкрещя тя и скочи върху него, сякаш искаше да го предпази със собственото си тяло. — Дядо! Не говори такива страшни неща!

— Това е истината, съкровище.

— Но откъде знаеш? Как така?

— Моето „ки“ е все още силно, дете. В продължение на седемдесет години то беше мой щит и меч. Нима допускаш, че точно сега ще ми изневери?

— Но аз те обичам и ще те скрия!

— Късно е — прошепна Джианът. — Слушай!

Косъмчетата по врата на Блис неволно настръхнаха. До ушите й достигна приглушеното пърпорене на извънбордов мотор. Остана като вкопана на мястото си, престана дори да диша. Ясно долови лекия тласък от съприкосновението на джонката с друг плавателен съд.

— Кой може да бъде това? — напрегнато прошепна тя и сърцето й се сгърчи от ужас. — О, дядо! — ръцете й го стиснаха в здрава прегръдка.

— Слушай какво ще ти кажа, съкровище — гласът му беше тих, но изпълни цялата каюта, дори и най-тъмните ъгълчета. — Няма никакво значение, че настъпва смъртта ми. Джос. Човек живее, за да умре. Такива са законите на природата. — Тялото му леко се раздвижи под нея, завивките прошумоляха. — Безпокоя се от начина, по който ще ме настигне смъртта. Не искам да умра от куршумите на неизвестен убиец. — Обърна се по гръб, костеливите му пръсти се впиха в ръката й — Разбираш ли, съкровище?

Отначало не можеше да проумее думите му, сърцето й все още беше стегнато от ледените пръсти на ужаса, умът й блокира.

— Не мога да…

— Блис! — прошепна той. В черните му очи пламна странно зеленикаво сияние. Заприлича й на оживял бог — Вишну или може би Буда… По-късно беше готова да се закълне, че е видяла сиянието около главата му, бързо прогонило мрака от кабината. — Времето изтече. Затова трябва да направиш всичко, което ще поискам от теб… Измъкни възглавницата изпод главата ми!

— Миличък Буда! — простена Блис. Потънала дълбоко в ледените води на ужаса, тя усети как главата й пламва, а дишането й спира. Все пак осъзна, че издърпва възглавницата изпод главата на стареца. Не знаеше на какво се дължи това — на зеленикавата светлина в очите му или на тихото проскърцване на палубата над главата й.

Ясно усети чуждото присъствие на джонката. Охраната на Трите клетви? Или непознати бандити? За пръв път почувства силата на неговото „ки“, всички предишни обяснения избледняха. Ахна и ясно видя тримата мъже, които се промъкваха по палубата над главите им. Разгада злокобните им намерения, ледената им решителност. За пръв път в живота си обхвана мащабите на абсолютното зло. Вонята му беше толкова отвратителна, че й се повдигна.

— Сега, скъпо дете… Трябвала стане сега… Те са твърде близо, за да си позволим колебание — гласът му сякаш долиташе от дълбока и непрогледна мъгла и тя изведнъж осъзна правотата на думите му. Ясно усети как непознатите се спускат по тясната стълбичка към кабините.

От очите й рукнаха сълзи.

— Лека нощ, дядо…

Нямаше сили да произнесе думичката „сбогом“… Миг по-късно вратата отлетя от пантите си и тримата японци засипаха кабината с дъжд от куршуми.

— Всичко е въпрос на икономика — отсече Джин Канже и закрачи напред-назад, твърде развълнуван, за да стои на едно място.

Зад остъклената врата на кабинета се виждаше широка, покрита с плочки веранда. Стаите в тази великолепна вила бяха светли и просторни, обстановката нямаше нищо общо с Китай. Или поне с онзи Китай, който вегетираше от 1949-а насам. Всичко тук беше необикновено, достойно за очите на истински император. Обзавеждането се състоеше от безценни антики, подбирани с изключително внимание измежду най-фините шедьоври на древните майстори. Сред тях имаше не само произведения на китайското изкуство, но и на цяла Азия. Молитвени колела от Тибет, патинирани наведени Буди от Тайланд, японски седящи Буди от бронз… Серия каменни статуетки на апсари — свещените танцьорки, донесени тук чак от Ангкор Ват — археологическата съкровищница на Камбоджа; миниатюрни мандалейски пагоди от злато и скъпоценни камъни — толкова фини и блестящи, че Джин Канже неволно присвиваше очи. Беше видял само една малка част от съкровищата на вилата, но дори и тя струваше десетки пъти повече от всички експонати на Историческия музей в Пекин.

— Не виждам по какъв начин можем да финансираме подобно начинание! — гневно добави той. А това, което си спести, беше от ясно по-ясно: „Твоята упорита мания ще ни доведе до разруха!“

— Свършихте ли, или просто спряхте да си поемете дъх?

Гласът беше тих и спокоен, това накара Джин Канже рязко да се извърне.

Съсухрената ръка се вдигна, после отново падна като умираща пеперуда.

— Елате тук и седнете, другарю Джин. Изпийте чаша чай от хризантеми. Той ще ви успокои…

— Но няма да достави парите, които са ни необходими! — язвително отвърна Джин Канже, после все пак се вслуша в съвета и се насочи към канапето от изкусно оплетен бамбук. Пое чашката ароматен чай и я изпи на един дъх, без дори да усети вкуса.

— Мисля, че трябва да се освободите от своите предразсъдъци, другарю Джин — обади се откъм затъмнената част на канапето спокойният глас.

— Какво искате да кажете?

— Вашите монолози стават все по-невъздържани.

— Аз отговарям за финансите!

— Аз също, другарю Джин. Моля да ми спестите чувството, че съм недостатъчно подготвен…

— Не можем да надникнем в бъдещето, другарю Хуайшан. Никой не може да предвиди всички изненади, дори човек като вас!

— Съгласен съм. Но добрият боец може да направи точна оценка на обстановката.

Настъпи тежка тишина. Голямото куче, което спеше в краката на неясната фигура, изръмжа и потрепна. Вероятно сънуваше някаква битка. Джин Канже също потрепна. Той не обичаше кучета, особено онези от тях, които бяха тренирани да убиват.

— Оставете на мен набирането на средствата — каза Хуайшан Хан. — Имам много приятели и широко политическо влияние.

— Но дори и вашите богати приятели един ден ще опразнят джобовете си — възрази Джин Канже. — А аз имам чувството, че този ден е твърде близо…

— Виждате ли как давате воля на своите притеснения, другарю Джин? Вече ви казах, че парите не са проблем. Текат през ръцете ми като пълноводен поток и вече изобщо не се замислям за тях… — очите на стареца блестяха, могъщото му „ки“ изпълваше пространството. — Мисля единствено за нашата „Лизи“. Нашата прекрасна праскова и смъртоносен кинжал… Каква ирония на съдбата! Каква подигравка! Но именно тя ще открие Джейк Мейрък… И в подходящо време, което аз ще посоча, Мейрък ще се втурне към нея! — върху лицето му се появи зловеща усмивка. — Ще го откъснем от собствената му територия, ще го накараме сам да сложи главата си в примката!

Главата на Хуайшан потрепваше от вълнение.

— Излишно е да ви напомням, че с нея извадихме огромен късмет. Полковник Ху ще я омагьоса, ще я подготви безупречно. Зная какви са неговите способности, лично съм се убеждавал в тях. Той може да превърне деня в нощ без никой нищо да забележи! О, колко сладко ще бъде отмъщението ми! Закъсняло, но прекрасно!

Какво движи духа му, залита се Джин Канже. На какво се дължи зеленикавият блясък в очите му?

— Моето отмъщение ще бъде безкрайно болезнено за врага, другарю Джин! — продължаваше старецът. — Ще му донесе страдания, които никой жив човек не би могъл да понесе!

Въздухът във вилата сякаш се наелектризира от яростта и омразата на Хуайшан Хан.

— Името на врага ми е Джейк Мейрък! Или по-скоро — Джейк Ши! Двамата с вас открихме най-съвършения му убиец, нали? — гласът му глухо отекваше из просторните, претъпкани със съкровища помещения. — Представете си само — той ще бъде убит от собствената си дъщеря!

Джейк зърна Неон Чоу и Трите клетви на кея на стотина метра пред себе си. Понечи да им извика, но в същия момент откъм джонката затрещя автоматична стрелба. „Гион 30-09“, безпогрешно определи той, докато краката му го понесоха по бетонната настилка.

Разбутваше хората пред себе си, сърцето му бе стиснато от ледената хватка на ужаса. Нощта избухна на хиляди фосфоресциращи късове, въздухът не му достигаше. В душата му пламтеше гняв. Ако не беше проклетата преследвачка в центъра на града, отдавна би бил тук, при баща си! Пред очите му се появи окървавената Лан, която го зовеше отвъд гладката повърхност на река Сумчун: „Татко, татко!“ Кошмар и действителност се преплетоха, сякаш каменна стена го блъсна в гърдите.

— Джейк!

Неон Чоу се появи редом с него, страхът й буквално можеше да се пипне с ръка.

Джейк, спри! В името на Буда, спри!

— Извикай полицията! — блъсна я настрана той и скочи в празната „вала-вала“, която спокойно се полюшваше край кея.

Включи мотора и се понесе на високи обороти покрай закотвените наоколо джонки. Водата проблясваше, въздухът тежеше от миризмата на кордит, смъртта пееше противната си песен.

„Какво е станало?“, безмълвно се питаше той, докато ръцете му ловко насочваха лодката в лабиринта на плаващия град.

Отдалеч забеляза увеселителната лодка, привързана към борда на джонката. Изключи мотора, очите му внимателно опипаха тъмния силует. След броени секунди двете лодки леко се докоснаха. Джейк обърна гръб на стълбичката и предпочете дебелото котвено въже. Хвана го и започна да се катери нагоре. Сърцето му блъскаше като лудо, чуваше единствено свистенето на кръвта във вените си.

Палубата тънеше в мрак, светлините на гигантския ресторант „Джъмбо“ бяха твърде далеч, за да му бъдат в помощ.

Миризмата на кордит стана още по-силна и противна, тежка топка се събра в гърлото му. От вътрешността на кораба долитаха неясни шумове — сякаш в кухнята тичаха плъхове.

От каютите под палубата имаше два изхода. Джейк грабна една метална каса и блокира с нея затворения люк на първия, огледа се и предпазливо се насочи към кърмата. Пред очите му се очерта неясна купчина, краката му се заковаха на място. Протегна ръка и разбра на какво се е натъкнал, още преди пръстите му да докоснат лепкавата влага. Трупът на един от гардовете на Трите клетви, зад него лежеше вторият, а малко по-нататък — и третият. Вратовете им бяха почти прерязани от тънка жица.

Джейк внимателно пропълзя край тях, спря пред зейналия отвор на стълбата и се ослуша. Дупката беше тъмна като вратата на ада. О, Буда, проплака душата му. Запази живота на баща ми! Долу цареше пълна тишина и в гърдите му бавно се промъкна ужас. Тихият плисък на вълните в корпуса му се стори оглушителен, имаше чувството, че чува как някъде долу коват капака на невидим ковчег.

Тук миризмата на барут беше още по-силна, от отвора в палубата бавно се издигаше мъгла. Нямаше време за разсъждения и избор на тактика. Знаеше само едно — там, долу, е баща му, а неизвестните нападатели са използвали смъртоносните картечни пистолети „Хион“.

Имаме врагове в много страни по света.

Кой от тях е там, долу, при баща му? Какъв злокобен вятър го е довел тук? Ако Зи-лин е мъртъв, китайците просто ще кажат „джос“ и ще продължат да живеят както преди. Но Джейк не би могъл да постъпи така. Макар и наполовина китаец, той никога не би се примирил със съдбата. Тя вече му беше поднесла твърде много страдания и смърт. Жена му, дъщеря му, приятелите… А сега и баща му! Всички са мъртви! Каква е тази жестока прокоба? Нима ще се окаже човек без никакъв късмет, макар да го бяха издигнали до поста на Джуан?

Ако не бъдеш твърд и решителен, животът ми е преминал напразно, Джейк…

Имаше чувството, че се пробужда след поредния кошмар, призивните викове на Лан все още звучаха в ушите му. Ако в този миг Блис беше до него, тя положително не би го познала. Върху лицето му се появи чудовищна маска, натежала от омраза, ярост и страх. Приличаше на митично чудовище.

Раздвижи се и предпазливо започна да се спуска по тясната стълбичка. Движеше се плавно и безшумно, като нощен хищник по време на лов. Долу го блъсна сладникавата миризма на смъртта.

А сенките изригнаха като вулкан, всичко полудя.

Джейк направи финт наляво, после тялото му светкавично отскочи в противоположна посока. Блесна ослепителна светкавица, последвана от дълъг автоматичен откос. Дървената облицовка се пръсна на хиляди остри тресчици и той се принуди да прикрие очите си. Опасността да бъде ослепен беше съвсем реална.

Кракът му се стрелна напред, до слуха му достигна тежко изпъшкване, последвано от заплашителна тишина. Стрелна се обратно наляво, замахна с юмрук. За миг успя да зърне очертанията на отскочилата назад глава, мътния блясък на очите и зъбите в широко отворена уста. Втори удар, последван от зловещо пропукване на пречупени прешлени. После отново настъпи тишина.

Ръцете му бяха оплискани от топла, лепкава кръв. Сякаш се беше превърнал в чудовищен хирург, който методично реже сухожилия и кости, въпреки мрака в операционната…

После наблизо отново залая картечен пистолет. Джейк отскочи встрани, пое си въздух и нададе оглушителния боен вик „киай“, с който трябваше да стресне и обърка противника.

Светкавично се възползва от ефекта и се стрелна по посока на живите сенки, най-сетне успял да ги различи в мрака. Разнесе се задавен вик, краката му се подхлъзнаха в локвата кръв на пода.

От нападателите не долиташе нито звук и това сериозно го разтревожи. Беше сигурен, че са повече от един, но не можеше да определи точния им брой. Тази тишина му беше позната, от нея лъхаше на професионализъм и още нещо… Дантай?

Възможно ли е това?

Нямаше време да търси отговор на въпроса си, тъй като противниците го атакуваха с дружни усилия. Дори и онзи, когото беше улучил! Не, това не може да бъде!

Серия от тежки ветрилообразни удари се стовари върху гръдния му кош, изведнъж му стана трудно да диша. В ноздрите го удари миризмата им: пот, решителност, животински копнеж за кръв… Действаха като едно цяло. Дантай?

Прикладът на картечен пистолет го улучи в слепоочието, от очите му излетяха искри. Невидимите противници моментално се възползваха от краткото замайване и атакуваха гръдния му кош с нова серия от тежки ветрилообразни удари. Ребрата му пропукаха от тежък ритник, той смътно си даде сметка, че ако получи втори, всичко ще бъде свършено. Костите ще се счупят и ще предизвикат вътрешен кръвоизлив. А това означа само едно — смърт.

Раздвижи се, замахна с юмрук. Не улучи. И разбра това, което Блис вече знаеше. Беше се лишил от „ба-мак“. За кратка частица от секундата прецени обстановката и усети, че вътрешното чувство няма да се върне. Не беше в състояние да се слее с околната среда, да напипа пулса на „ки“… Изпита чувството на човек с нормално зрение, който изведнъж се събужда сляп.

Фо Саан го беше научил на „ба-мак“. С помощта на това чувство се беше превърнал в майстор на „уей ки“, така планираше и живота си. „Ба-мак“ му позволяваше да вижда в мрака, да разгадава намеренията на врага и да побеждава…

Но сега в душата му нямаше нищо, освен черната и бездънна дупка на отчаянието. Беше се превърнал в обикновен човек, слаб и безпомощен.

Прикладът го улучи отново. Той изпъшка и слепешком протегна ръце. Този път съдбата се оказа на негова страна — пръстите му докопаха дулото на картечния пистолет, мускулите му експлодираха и тялото на невидимия враг се откъсна от мястото си, прелетя над главата му и се стовари на пода. Въртеливото движение и мускулната експлозия — съчетание от две основни хватки на айкидо, бяха изпълнени несъзнателно и може би поради това — безупречно. Решителният саблен удар трябваше да бъде нанесен в момента, в който главата на противника бе точно над неговата. Джейк не пропусна да го стори, но пространството беше твърде тясно и ударът нямаше необходимата сила. Вратните прешлени на врага издържаха и Джейк инстинктивно се претърколи встрани, усетил просвирването на тежкия приклад във въздуха.

Едната му ръка се оказа притисната до стената, нямаше нито време, нито достатъчно пространство, за да я освободи. Невидимият враг се раздвижи над него, времето до решителния удар се измерваше с хилядни от секундата. Свободната ръка на Джейк инстинктивно се стрелна напред, разперените пръсти бяха по-твърди от стомана. Улучи врага точно в мястото, където свършва гръдният кош. Пръстите му разкъсаха кожа и сухожилия, пробиха вътрешните органи и сграбчиха сърцето.

Врагът умря моментално, тялото му се разтърси и утихна сред локва кръв и фекалии.

Но отстраняването на един човек му отне време, останалите вече бяха отгоре му. Колко са? Двама, трима? Инстинктивно бяха усетили края на другаря си и това означаваше две неща: нападателите са японци и действително са онзи неделим и напълно синхронизиран екип, известен с името „дантай“…

Тресна къс автоматичен откос. Прекалено много се осланят на оръжието, помисли си Джейк и вдигна крак да посрещне връхлитащата отгоре му фигура. Не улучи и веднага беше жестоко наказан — едно от ребрата му пропука и той разбра, че тук ще бъде лобното му място. Тук, в тесния и тъмен коридор, наситен с вонята на барут, кръв и изпражнения… В душата му помръдна страхът. Лишен от „ба-мак“, той не можеше да усети намеренията на врага. Действията му бяха самоцелни, отделени едно от друго. Нямаше как да ги превърне в едно органично цяло, да ги координира и направлява до окончателната победа…

Нападението се осъществи от двама. Джейк нямаше избор и посрещна онзи, който му беше по-удобен. Съзнанието бавно го напускаше, цветните кръгове пред очите му ставаха все по-ярки и по-продължителни. На моменти очевидно губеше съзнание, после се пробуждаше — учуден, че все още е жив.

Силите го напускаха. Пое дълбоко дъх, като човек, който потъва в ледена вода, главата му се изпразни. Изведнъж му се прииска да умре тук, до баща си. Не виждаше смисъл в прокълнатия живот, който водеше вече от години насам. Спаси го онази неясна сила, която се появява изключително рядко, само когато човек виси между живота и смъртта.

Тясното пространство в коридорчето не позволяваше използването на „атеми“ — ветрилообразните прободни удари с пръсти или длан. И примитивната сила потърси други начини за защита.

Джейк започна атаката си, но се спъна в тялото на обезвредения противник. В същия момент върху него се нахвърли третият. Онзи със счупената челюст. Вече беше успял да определи, че нападателите са трима. Възползвайки се от оскъдната информация на мозъка си, той протегна ръка и нанесе къс, относително слаб хоризонтален удар, насочен към лицето на невидимия враг. Болезнено изохкване доказа точността на попадението му. Дори не извика, механично отбеляза той. Вторият му удар беше насочен към адамовата ябълка на зашеметения противник. Протегнал напред палец и показалец, той успя да докопа потръпващата издутина на топлата шия. Пръстите му се съединиха и завъртяха — като при весело изщракване. Човекът изпусна въздуха от гърдите си и застина.

Джейк тръсна глава и с олюляване се изправи. Сетивата му вече опипваха мрака, търсейки последния противник. Зърна мътното проблясване на автоматичен приклад и полетя напред. В главата му нямаше нищо, с изключение на плътна, пурпурна пелена. Яростта му беше огромна, такава беше и силата, с която връхлетя срещу врага. Ръцете му се вкопчиха в дулото на картечния пистолет и рязко го дръпнаха. То послушно легна в дланите му. Човекът под него беше мъртъв.

При първия автоматичен откос Блис успя да се овладее, но при втория неволно се разтрепери. Настъпилата след това тишина й се стори толкова неестествена, че понечи да надникне от дългия хоризонтален дрешник, в който беше потърсила укритие. После веднага разбра, че това би било фатална грешка и остана неподвижна.

Търпение, заповяда си тя. Търпение! После автоматите залаяха за трети път и тя неволно подскочи. Дългите, запълнени от тежка тишина минути, бавно се точеха. Нарушаваше я единствено тихият плясък на вълните. Блис изчака колкото може, изпълзя навън и изведнъж замръзна на мястото си.

Очите й се нагодиха към тъмнината и уловиха някакво неясно движение. Човекът беше сам, друго не успя да установи. Гледаше го от прекалено остър ъгъл и това й пречеше да определи дори височината му.

Джейк, проплака душата й. Къде си?

Фигурата бавно се промъкваше по коридора, очертанията й се появяваха на фона на бледото сияние откъм стълбата, после отново изчезваха. Блис не помръдваше.

Изведнъж усети чуждо присъствие на крачка от себе си, вдигна глава и очите й срещнаха оцъкления поглед на непознат мъж. От устата й се изтръгна неволен вик на уплаха.

В следващия миг нападателят беше до нея, прикладът на автомата я удари в гърдите, тялото й отлетя към стената. Кракът й се закачи за някакво, Бог знае откъде появило се там, въже и тя се просна по гръб. Нападателят се стовари с цялата си тежест отгоре й, блокирайки с лекота опита й да го посрещне със странично „атеми“. Прикова я към пода, така я лишаваше от възможността да се съпротивлява.

В широко отворените й очи помръдна страх. Вкопчените им тела бяха само на метър от разлюляната крушка, жълтеникавата светлина й показа лицето на врага. Главата и се стрелна напред и нагоре, зъбите й се забиха във врата на противника. Захапката беше жестока, главата му неволно се отметна назад, а ръцете му пуснаха автомата в инстинктивен жест на самозащита. Но тя вложи цялата си сила в зъбите, съзнавайки ясно, че това е единственият й шанс. Приличаше на куче, което не пуска кокала. Устата й се напълни с кръв, стомашните й мускули отчаяно се напрегнаха да предотвратят гаденето, предизвикано от горещата солена течност.

Палецът му докопа гърлото й и рязко натисна. Действаше прибързано и неорганизирано, натискът не беше на точното място. Тя изръмжа и се дръпна, палецът се плъзна встрани. В следващата секунда обаче отново намери гърлото й. Тя си даде сметка, че натискът ще я принуди да отвори зъбите си и тогава с нея ще бъде свършено. Започна да се задушава, но това не попречи на намеренията й. Краката й се наместиха на позиция, после коляното й се вдигна и с глух тътен потъна в слабините на мъжа. Той болезнено изпъшка, очите му останаха заковани в нейните. Приличаха на влюбени в момент на интимност, всеки от тях впил поглед в лицето на другия. Ръката му разхлаби хватката си около шията й, силата очевидно го напускаше. Започна да кашля, а Блис използва мига да го захапе още по-надълбоко. Шансовете ми май се увеличават, смътно си помисли тя.

В следващия момент получи тежък удар под лявата гърда, сърцето й пропусна един такт. Зави й се свят, изпита горчиво съжаление от факта, че го е подценила. Пригади й се, вече нищо не можеше да задържи челюстите й стиснати.

Той й нанесе втори удар на същото място, устата й неволно се разтвори да даде път на болезненото стенание. За съжаление не можа да се затвори пак, тъй като вътрешностите й се преобърнаха и всичко в стомаха й пое нагоре, търсейки път навън.

Мъжът с олюляване се изправи на колене, ръката му неволно покри дълбоката рана на шията. Ръкавът на ризата му висеше разкъсан, устата му беше разтеглена в жестока гримаса. Вдигна ръка и отново я удари. Блис се олюля и повърна.

Той се изправи и й нанесе тежък ритник, от устата му отново се откъсна вик на болка. Продължи да я рита, по всяка вероятност бесен от факта, че го е спряла жена. Едната му ръка безсилно висеше покрай тялото.

После кракът му се подхлъзна и Блис моментално се възползва от неочаквания шанс. Тялото й се стрелна нагоре, пръстите и здраво стиснаха ранената ръка. Мъжът нададе страхотен вик, здравата му ръка се стрелна надолу. Блис затвори очи от силата на удара, но не изпусна жертвата си. Върху тялото й плисна топла кръв, примесена с пот.

Мъжът й нанесе нов удар, още по-силен от предишния. Хватката й се разхлаби, ръката й се плъзна надолу, разкъсвайки остатъците от ризата му.

Очите й се разшириха при вида на голата му плът, тялото й започна да се надига. Замахна с крак, влагайки последните остатъци от силата си в този ритник. После всичко потъна в мрак, вече нямаше за какво да се улови…

Аз съм светът, отекна някакъв глас в безчувственото й съзнание.

Присъствала на милосърдното убийство на Джиана (ако такъв термин изобщо може да съществува и да бъде благословен от Буда), Блис усети как могъщото му „ки“ прелива в нея и изпълва цялото й същество.

В един момент горещият им дъх се сливаше върху възглавницата, душите им се преплетоха. После Блис усети леко помръдване под себе си и стреснато отвори очи. Съсухреното му тяло лежеше ничком върху чаршафите, неподвижно като статуя. Вероятно вече е мъртъв, помисли си тя. Правилно беше преценил, че отнемането на живота му няма да бъде кой знае колко трудно.

Затвори очи и отново усети потрепването. Не знаеше откъде идва то — от неподвижното тяло на стареца или от нещо друго…

Пред очите й прелитаха странни образи, сякаш сънуваше. Дробовете й бяха запълнени с наркотични изпарения.

Носеше се върху вълните на Южнокитайско море, нощното небе беше мрачно, запълнено с буреносни облаци. Въпреки това виждаше съвсем ясно делфините, които се стрелкаха през мастилената вода, следвайки голямото стадо китове, очертало пътя си с високи гейзери разпенена вода. Делфините се гмуркаха и изскачаха на повърхността, разменяха си някаква информация, после отново изчезваха във вълните. За разлика от тях китовете се движеха стабилно, мъжкарите водачи надаваха призивни тръбни звуци. Кой знае защо очите й се насълзиха от тази дива симфония.

Ридаеше за живота около себе си. Сякаш до настъпването на този велик миг е била сляпа и глуха.

Нейното „ки“ беше едновременно навсякъде, докосваше се до природата с трепет и дълбока обич. На какво се дължи това чувство, замаяно се запита тя. Никога през живота си не беше се доближавала до нещо подобно…

После изведнъж осъзна, че това не е нейното „ки“, осъзна и на кого принадлежи то. Беше толкова ясно, че чак се засрами. Как е възможно да го сбърка със своето?

Но ти си мъртъв, проплака сърцето й. Ти ме накара да отнема живота ти хуманно, да предпазя могъщото ти „ки“ от куршумите на убиеца. Нима се провалих?

Отговорът на този въпрос изплува от дъното на душата й — категоричен и непоклатим. Джианът е мъртъв.

Но какво, в името на Буда, става със самата нея?

Душата й потръпна от прекрасната музика на океана, обърна се към нея и плавно започна да потъва в теменужените вълни. Носеше се на крилете на новото и могъщо „ки“, около нея се появяваха и изчезваха странни създания — всички получили живот от всемогъщия Буда…

Джейк дойде на себе си, задави се и изплю кръв. Главата му бавно започна да се избистря, тялото му безсилно се люшна към кубрика. После дойде болката — остра като хирургически скалпел върху оголените краища на нервите му. Стана му трудно да разсъждава.

Третият мъж. Беше скочил върху мъртвеца, подмамен от блясъка на картечния пистолет „Хион“. А третият мъж го атакува в гръб. Господи, колко съм безпомощен без „ба-мак“, въздъхна той.

Вдигна ръка и за малко не изкрещя. Ребрата, съобрази пронизаното му от непоносима болка съзнание, а очите му бавно огледаха обстановката. Дано няма нищо счупено.

Наведе да вземе оръжието. Наложи се да разтваря пръстите на мъртвеца един по един. Опря гръб на кубрика и бавно започна да се изправя. Олюля се, прекрачи трупа и бавно се насочи към кабината на баща си.

Усети полъха на нощния ветрец още преди да стигне вратата. Надникна вътре, душата му отчаяно пропищя: О, Буда! Не! Подът и таванът бяха надупчени от куршуми, облицованите с дърво стени ставаха единствено за подпалки. Въздухът все още тежеше от барутен дим.

Пристъпи навътре с натежали крака. Натисна спусъка и третият мъж се просна по очи, повличайки със себе си остатъците от чаршафи, възглавници, строшените крака на масичката… Пред очите на Джейк се появи пълната картина на разрухата. Босите крака бяха кръстосани в глезените, суха длан покриваше лицето… Така беше паднал или в тази поза го бяха настигнали куршумите.

Джейк захвърли автомата и се втурна към баща си.

Джианът беше лек като перце. Дори надупчената възглавница до главата му изглеждаше по-тежка и по-материална от него.

Господи, толкова години чаках да го открия, а сега го изгубих, проплака душата му. И то по какъв начин! Колко жесток може да бъде животът! Джос… Но какво в крайна сметка означава джос? Едно стечение на обстоятелствата. Нима е възможно човек да се примирява с жестоката си съдба? Та в това има нещо нечовешко!

О, как мразя този живот! Душата му се гърчеше от болка, вече пет пари не даваше дали наоколо се спотайва опасността. Изпитваше огромно чувство за загуба, беше сляп и глух за всичко останало. През последните месеци в сърцето му започна да се заражда чувство на топла и всеотдайна обич — чувство, което изпитваше за пръв път в живота си. Пазеше го ревниво, като пъпка на рядко и красиво цвете. Но сега пъпката беше отрязана, съдбата не й позволи да разцъфне.

Мъка скова душата му. Цял живот беше лишен от вярата, закрилата и утехата на бащиното присъствие, неочакваната поява на родния баща му донесе огромно психическо облекчение, в присъствието на Зи-лин се чувстваше ведър и спокоен като никога…

А сега?

Блис!

Главата му рязко се вдигна, сърцето му пропусна един такт. Нали и тя трябваше да е тук? Господи, нима?…

Нежно отпусна лекото тяло на баща си върху постелята, обърна се и закуцука към коридора. Спря в подножието на стълбата, която водеше към палубата, вдигна глава и се ослуша. Тишината се нарушаваше единствено от тихото проскърцване на корпуса.

Тръгна да се връща, видя сгърчените тела в коридора и се наведе над тях. Би трябвало да ги усети веднага, но без „ба-мак“ това се оказа невъзможно.

Коленичи до неподвижното й тяло, пръстите му неволно докоснаха нещо меко и лепкаво. Кръв! Нейната кръв!

— Блис! — отчаяно прошепна той.

Обърна я към себе си и я взе в прегръдката си. Отмести сплъстената коса от бледото чело, наведе се и целуна напуканите й устни. Очите й изведнъж потрепнаха и се отвориха, а той изпита чувството, че се е превърнал в герой от детска приказка.

— Блис!

Устните й се раздвижиха, гласът, излетял между тях, беше на непозната жена:

— Джейк…

О, Буда, благодаря ти, че съхрани живота й!

— Не говори, Блис! — загрижено прошепна той и пръстите му започнаха да изследват тялото и. — Не мърдай, отпусни се.

— Джейк! — напрегнато прошепна тя и той разбра, че трябва да я изслуша. — Джейк… — очите й плувнаха в сълзи. — Той беше якудза!…

Отначало помисли, че не е чул добре.

— Какво? Какъв е бил?

— Якудза, Джейк… Беше якудза…

— Невъзможно, Блис. Сигурно си се объркала. Ще говорим за това по-късно…

— Татуировките — прошепна тя и Джейк изведнъж замръзна на мястото си. — Феникс и паяк… Бяха „иризуми“ — традиционните японски татуировки… Тях ги носят единствено членовете на японските гангстерски кланове… Якудза…

— Блис, той какво ти… — думите спряха на устните му. Очите й се затвориха, тялото й се отпусна. „Трябва да я закарам в болница“, помисли си Джейк.

Вдигна я на ръце, занесе я до стълбите и бавно започна да се изкачва към палубата. Горе беше пусто, дъждът се беше усилил. Миришеше на море, на солена вода и водорасли. Една прекрасна, чиста миризма…

Вдигна глава, очите му се затвориха. Татко, имам нужда от теб, простена душата му. Защо ме изостави точно сега?

Отговор нямаше. Нещата бяха задвижени, жребият — хвърлен. Връщането назад беше невъзможно. Ами ако е сбъркал? Ако неправилно е преценил тактиката на врага? Какво ще стане тогава? Кой ще спаси „юн-хюн“? Джейк Джуанът, върховният ръководител? В момента беше убеден, че не може да спаси дори живота на мушица, камо ли сложен проект с петдесетгодишна история, чиято реализация вероятно ще промени коренно лицето на Азия…

Морето кротко се плискаше в борда на джонката. Скрити зад дъждовните облаци, звездите продължаваха да мигат, изпращайки на света своите загадъчни сигнали. Вселената дишаше все така могъщо и равномерно, сляпа и глуха за човешките страдания.

Джейк потръпна от студ. Дъждовните струи безмилостно шибаха тялото му, барабаняха по палубата. Отлично съзнаваше, че е на борда на джонката на чичо си, но въпреки това изведнъж усети, че се е прехвърлил на онзи планински склон, за който често говореше Зи-лин.

О, татко! Колко кратко време бяхме заедно!

Сълзите му се смесиха с хладните дъждовни капки. Наведе се над безжизненото тяло на Блис и бавно го залюля.

Шан…

Местността с това име бавно изплува в илюзорната географска карта на въображението му. Мрачна, непристъпна, величествена…

Планината на Джиана

Лято 1945 — Зима 1949

Чункин / Йенан / Пекин

В човешката история има периоди, в които е възможно всичко.

Такива периоди е имало и в историята на Китай — невероятни като фантастична приказка. Могъщи дракони обитавали непристъпните планини, небето се раздирало от светкавици, реките течали окървавени… Било времето на великите герои и страшните злодеи…

Именно в това време духът на Зи-лин се върна към живота. Към своите корени. Благодарение на едно момиче.

На пръв поглед това беше невъзможно. Събитията се развиваха като част от съвременната история, но въпреки това в тях участваха истински герои, ходът им се направляваше от древна, но могъща магическа сила… Може би силата на Небесните пазители…

Днес Чонкин е град с модерна архитектура и важно икономическо значение. Разположен на мястото, където се сливат великата река Яндзъ и пълноводната Джиалинг, той разполага с широки булеварди и всички останали средства за комуникация. Пристанището му е оживено, пълно със сампани и джонки, превозващи стоки за консумация и износ.

Но в ерата на драконите и гръмотевиците градът се казвал Чункин, а сградите му били предимно от кирпич, с покриви от тежки кафяви плочи. По тесните улички се движели прегърбени жени, натоварени с чай и подправки в плетени кошници.

И тогава летните месеци били непоносимо горещи, и тогава хората, които не понасяли жегата, търсели прохлада в сенчестите склонове на Жинян Шан — Копринената планина.

В края на август 1945 година Мао Дзъ-дун и хората от близкото му обкръжение отседнаха на улица „Дзенжиан“ 50. Пристигнаха тук със самолет специално за срещата с генералисимус Чан Кай-шъ и американския посланик в Китай генерал-майор Патрик Дж. Хърли. На тази среща трябваше да бъде намерен компромис между двете основни сили в следвоенен Китай.

Президентът на САЩ Рузвелт се обяви срещу възобновяването на гражданската война в Китай, прекратена временно само поради военните стълкновения в световен мащаб. Но тайно се страхуваше от Мао и неговата идеология.

Самият Мао беше склонен на компромис с Чан. Даваше си ясна сметка колко пагубна за страната е гражданската война, изпитваше сериозна загриженост за нейното бъдеще. Беше твърдо убеден, че ако Китай иска да заеме достойно място в международната общност, той трябва да постигне политическа стабилност и бързо развитие на индустрията си. Но това не можеше да стане без привличането на чуждестранни инвестиции.

Същевременно Чан — един човек с пъргав ум и неизтощима енергия, беше предвидил развоя на събитията доста по-рано от Мао. Броени дни преди срещата той вече беше подписал договор за дружба и взаимопомощ със Съветския съюз, а след това, мъдро отчитайки отношението на американците към комунизма, подписа подобен договор и със САЩ.

Това, според Зи-лин, беше сериозна грешка.

— От два стола на земята — беше коментарът му по време на полета за Чункин. — Това е изключително опасна за Китай политика, този човек не бива повече да ни представя пред света.

— С коалицията, която възнамерявам да, предложа, поне ще го държим под контрол — отвърна Мао.

— Силно се съмнявам в това, другарю Мао. Самият Чан често повтаря, че който държи армията, той управлява Китай. Докато продължава да мисли така, поведението му едва ли ще подлежи на контрол… Американските военни съветници са неотклонно до него, в другото му ухо шепнат Сталин и Молотов. Руснаците завладяха Манджурия, трябва да се запитаме какви са скритите им намерения. Те наистина разбиха нашия общ враг Япония, но окупацията на нови територии е опасна, другарю Мао…

Мао дълго мълча. След инцидента в планините на Юнан преди две години той неизменно търсеше съветите на Зи-лин, човек с наистина забележителен ум. Тогава, водач на една все още неопитна армия, той се вслуша в съвета на Зи-лин и разби войските на Чан — далеч по-опитни и по-добре въоръжени от неговата армия.

Победата имаше изключително висока цена. Заповедите даваше Мао и авторитетът му скочи до небето. Населението на Южните провинции го превърна в бог, пред пунктовете за набиране на доброволци се проточиха дълги опашки от хора. Тогава, през 1936 година, само най-приближените му знаеха колко малка е всъщност числеността на неговата армия — едва 80 хиляди души. Но след победата в Юнан тя набъбна до близо един милион, плюс още толкова хора в народната милиция.

Зи-лин с нищо не показа, че търси компенсация за тази неоценима услуга, не пожела никакви постове. Мао сам му предложи министерското кресло в своето правителство, но за голяма негова изненада Зи-лин отказа.

— Благодаря за доверието, другарю Мао — беше се усмихнал тон. — Но аз предпочитам да си остана сред хората. Там, откъдето съм дошъл… — сведе глава и тихо подхвърли: — Ще бъда доволен, ако продължим да обменяме мисли и крайният резултат от нашите разговори има някакъв практически ефект… — Мао го гледаше и мълчеше, може би за пръв път усетил вътрешната сила на този човек.

— Мисля, че вие разполагате с достатъчно официално назначени съветници… Затова предпочитам да остана в сянка, напълно невидим за останалите. Така ще ви бъда най-полезен, ще спечели и нашата кауза…

Припомнил си този разговор, Мао тихо въздъхна и отправи поглед надолу, към живописния ландшафт на любимата страна.

— Положението ни е сериозно — извърна се той към Зи-лин. — Трябва ни спешна помощ отвън. Руснаците се страхуват от нас, наричат ни „кашкавалени“ комунисти, защото не се придържаме стриктно към директивите на Москва. Да не говорим за твърдението им, че истинската комунистическа революция се осъществява от пролетариата, а не от селячеството…

Изпусна нова въздишка и продължи:

— Единствената ни надежда остава Америка. Американците са вече тук, защото много обичат да си пъхат носовете във вътрешните работи на други страни. Аз вярвам, че следвоенната индустриализация на Китай може да се осъществи единствено по пътя на свободната пазарна икономика. И това ще им хареса. Те имат пари, много повече пари от руснаците… Ако водим преговорите умно, с положителност ще ги накараме да си развържат кесията. В тази връзка искам да ви помоля да обърнете специално внимание на Рос Дейвис, съветник на техния посланик. Някога е бил офицер, достигнал е чин майор. От сведенията, с които разполагам, личи, че е бил добър офицер. Поговорете за Сун Тцу, може би ще го заинтригувате с „Изкуството на войната“, независимо че е „чуждестранен дявол“.

— Чух, че посланикът Хърли споделя с него абсолютно всичко, и много ми се иска да разбера какви са намеренията на президента Рузвелт. Особено по въпроса за евентуалната финансова подкрепа…

Зи-лин изобщо не хранеше надежди в тази посока. Защото знаеше, че американците използват Чан за проникване в цял Китай, ловко подхранвайки жаждата му за власт. Докато от Мао се страхуват и едва ли биха дръзнали да му отпуснат икономическа помощ.

— А какво ще правим, ако страната отново пламне? — попита на глас той.

— Трябва да приемем, че война вече няма да има — твърдо отвърна Мао. Той си даваше сметка, че дори и без специалната мисия, пак не би искал Зи-лин да присъства на преговорите с Чан. Първата му жена Май е била помощник на доктор Сун Ят-сен — някогашен партньор на генералисимуса и създател на Гуоминдан, безмилостно унищожен след разрива между двамата.

Една нощ Май е била отведена от хората на Чан. Страхувайки се за живота й, Зи-лин ги настигнал и ги застрелял, но те все пак успели да я убият.

Вероятно след толкова години Чан вече е забравил този инцидент и организираното впоследствие преследване. Но Мао не беше сигурен в това и не би позволил двамата да се изправят един срещу друг. Всъщност до последния момент се колеба дали изобщо да включва Зи-лин в състава на делегацията си. Накрая реши да го вземе, тъй като се нуждаеше от съветите му.

Първата среща между Зи-лин и Рос Дейвис стана в една ранна утрин. Зи-лин се занимаваше с „тай чи чуан“, въздухът беше напълно неподвижен. Слънцето все още не беше надникнало над околните покриви, но атмосферата беше наситена с влага. В краката му проблясваше бяло-синкавата вода на реката, по огледалната й повърхност вече плуваха подранили сампани. Някъде наблизо пропя петел.

Дейвис се събуди облян в студена пот. Седнал в леглото, той правеше отчаяни опити да вкара в дробовете си малко кислород. Огледа се. Разсъмваше се, но във въздуха липсваше утринната свежест. Вече от доста време беше в Китай, но не можеше да свикне с климата на тази страна. През лятото беше най-лошо, дори нощем дрехите му подгизваха от пот.

Стана, облече се и побърза да излезе. Тясната стаичка го потискаше. Избърса потта от лицето си, чу кукуригането на петела, а миг по-късно видя Зи-лин, зает със своите упражнеше. Беше взел една книга за военната тактика на римляните, възнамеряваше да почете под сянката на някое дърво. Но сега, изправен под ослепителните лъчи на слънцето, той внимателно наблюдаваше гимнастиката на Зи-лин.

И друг път беше виждал как се практикува „тай чи“, но за пръв път се натъкваше на човек, който играе толкова грациозно, изпълнявайки и най-сложните фигури със завидна лекота.

Този мъж беше единственият от свитата на Мао, за когото Хърли не успя да открие военно досие. Не знаеха нищо за него, дори постът му в комунистическата йерархия остана загадка за тях.

Дейвис се насочи към близката сянка, но продължаваше да се поти. Беше едър мъж със здраво и стегнато тяло, от което, за разлика от повечето му сънародници, никой не можеше да съди за годините му. Това беше така, защото той винаги го поддържаше във форма. Занимаваше се с гимнастика, два пъти по четиридесет и пет минути на ден. Но в Китай му беше трудно да поддържа този ритъм, особено през лятото.

Гледаше Зи-лин и открито му се възхищаваше. Сякаш за пръв път виждаше бавните, чисти и някак ритуални движения. Макар и изложен на ярките слънчеви лъчи, този мъж не изпитваше никакви затруднения с дишането, по голото му тяло нямаше дори капчица пот.

Най-накрая Зи-лин привърши. Задържа се в последната позиция безкрайно дълго, тялото му беше неподвижно като бронзова статуя. Вятърът вдигна малко прах пред краката му и това беше единственото движение, нарушаващо пълната неподвижност на сцената.

Някъде излая куче и Зи-лин се отърси от състоянието, което наподобяваше транс. Видя Дейвис, изправен на вратата с книга в ръка, на лицето му се появи усмивка.

— Добро утро — поздрави той.

Обзет от леко притеснение, Дейвис само кимна с глава. След две и половина години в Китай все още не знаеше кога нарушава местните обичаи.

— Наблюдавах великолепната ви утринна гимнастика — промърмори той. — Надявам се, че не съм ви обезпокоил.

— Съвсем не — отвърна Зи-лин и пристъпи към него. — Радвам се, когато имам компания — отново се усмихна. Напрежението на „чуждестранния дявол“ се стопи. Това беше начинът, по който си контактуват белите хора, той винаги му напомняше за ритуалите, чрез които общуват африканските планински горили. Беше чел някъде, че сведените очи и безизразността на лицето означават добронамереност, докато оголването на зъбите е сигурен признак за враждебност.

Проклетите „чуждестранни дяволи“ приличат на горили, въздъхна в себе си Зи-лин. Те са силни, примитивни и опасни, човек трябва да бъде сигурен в намеренията им, преди да ги доближи…

— Говорите много добре английски — отбеляза Дейвис, в гласа му трепна неволна нотка на превъзходство.

Май и той ме мисли за маймуна, рече си Зи-лин. Е, няма как… Цивилизованият човек трябва да се примирява с недодяланите маниери на варварите…

— Учих го някога, преди много години, в Шанхай — любезно се усмихна той. — Имах един приятел от Вирджиния, който разполагаше с безгранично търпение… — Откровена лъжа, но при дадените обстоятелства — съвсем уместна.

— Аз също съм от Вирджиния — светнаха очите на Дейвис. Факт, който беше много добре известен на Зи-лин. — Семейството ми имаше ферма в околностите на Роанук. Баща ми отглеждаше коне. Расови коне, за състезания… Как се казва вашият приятел?

— Сойър — отвърна Зи-лин. — Бартън Сойър. И неговото семейство е било фермерско, но не мисля, че са имали нещо общо с конете…

— Не го познавам — въздъхна с нескрито разочарование Дейвис. — Но Вирджиния е голям щат, а и аз от доста време не съм си бил у дома… Всъщност откакто завърших гимназия…

Зи-лин забеляза как се смекчават чертите на лицето му. Все пак някои неща са универсални, отбеляза в себе си той, а на глас каза:

— Вероятно Вирджиния ви липсва точно така, както Сучоу липсва на мен…

Дейвис се усмихна, лицето му стана съвсем момчешко. Имаше широка и подвижна уста, яркосини очи и огромен извит нос — истинска забележителност за азиатския континент. Червеникаворусата му коса беше дълга почти до раменете, далеч от строгите военни прически.

— Предполагам, че е така — промърмори той, извади сребърна табакера от джоба си и любезно я отвори пред Зи-лин, който отказа с поклащане на глава. Пъхна една цигара между устните си и драсна клечка кибрит. — Някога бях доста добър жокей… Искам да кажа ездач…

Зи-лин потисна желанието си да заръмжи и завие като горила. „Това едва ли ще го изненада, след като се чувства длъжен да ми разяснява някои по-сложни думички в езика си, отбеляза той. Може би в бъдеще ще съумея да се възползвам от това невежество…“

— В Китай конете не са на почит — каза. — Малко хора знаят как се язди…

— Никой не знае — засмя се Дейвис и издуха облаче дим.

— Тук наблизо има една ферма, в която с положителност ще се намери подходящ кон за вас…

— Наистина ли? — Дейвис се спусна няколко стъпала надолу и така разликата в ръста им почти се стопи. — Това би било чудесно! — помълча за миг, изтръска пепелта от цигарата си и попита: — А вие наистина ли имате желание да се научите да яздите, господин Ши?

За нищо на света, въздъхна в себе си Зи-лин и неволно потръпна, като си представи как се катери върху огромното животно.

— Наистина, господин Дейвис. С удоволствие бих опитал.

Сините очи на Дейвис заискриха.

— Предлагам ви сделка, господин Ши. Аз ще ви науча да яздите, а вие ще ме запознаете с техниката на „тай чи чуан“. Какво ще кажете?

Дано чума тръшне проклетите ти коне, изруга безгласно Зи-лин.

— Чудесна идея, господин Дейвис. Приемам я с удоволствие. Какво ще кажете за утре в пет и половина?

— Сутринта? — смаяно преглътна Дейвис.

— Възприемате бързо, сър — леко се поклони Зи-лин.

— Готово! — извика Дейвис и протегна мечешката си лапа. На лицето му се появи широка усмивка. Сега вече наистина прилича на горила, рече си Зи-лин.

Рос Дейвис се оказа наистина способен ученик. „Тай чи“ е дисциплина, в която нищо не става бързо и леко, но той моментално схвана психологическите й аспекти. Зи-лин беше доста изненадан, тъй като дяволските чужденци обикновено нямат никакъв усет към философската същност на „тай чи“ и неизменно я считат за „старческа“ игра, практикувана единствено от хора, които не притежават достатъчно сила и издръжливост за „истинските“ бойни изкуства.

На практика обаче беше точно обратното: за практикуването на „тай чи“ се изисква голяма сила и издръжливост, тъй като бавните упражнения са доста по-трудни за изпълнение от бързите. Тук предимството е на страната на умствената дейност и пълното осмисляне на движенията — нещо, което е невъзможно при гимнастиката от военен тип.

Дейвис сподели тези свои наблюдения две седмици след началото на утринните им срещи.

— Когато ставам и започвам своите подскоци, тялото ми прегрява за броени минути — каза той. — А с „тай чи“ не е така — мога да го практикувам почти цял час, без дори да се изпотя. Едновременно с това тялото ми е толкова натоварено, колкото след пълна серия упражнения по гимнастика.

— Не зная много за съдържанието на вашата гимнастика — отвърна Зи-лин. — Но зная друго — дух и тяло трябва да бъдат в пълна хармония, иначе упражненията стават безсмислени.

Седяха на дървена пейка в двора и отпиваха чай от широки порцеланови чаши.

— Спя далеч по-добре, откакто се залових за „тай чи“ — отбеляза Дейвис. — И пуша по-малко… Но най-важното е, че мога да изпия цяла чаша горещ чай под слънцето, без дори да се изпотя! Какво ще кажете за това, господин Ши?

— Ще кажа, че започвате да ставате китаец — засмя се Зи-лин.

След съответните проучвания откри и подходяща ферма. Намираше се недалеч от града, в подножието на Жинян Шан — Копринената планина. Районът се славеше с великолепния си жинянски чай и Зи-лин подозираше, че именно по тази причина конете все още не са били изклани и изядени. Богатата чаена реколта се нуждае от превоз и конят е по-полезен за селяните жив, отколкото мъртъв. Екземплярът, на който попаднаха, беше наистина добър. Оказа се, че храната му е по-богата дори от тази на господарите му.

Семейството беше многодетно. Петимата синове бяха войници, във фермата бяха останали трите дъщери и жената на селянина, който беше горе-долу на годините на Зи-лин. А конят действително се оказа единственото им средство за препитание в тежките военни години. Тук, по склоновете на планината, нямаше мъртъв сезон. Изключително плодородната земя раждаше в изобилие субтропични плодове, но най-важната култура беше чаят. Просто защото в Китай винаги се търси добър чай и пласирането на реколтата е сигурно.

При първото посещение Зи-лин занесе подарък на семейство Пу — прясна риба и макарони с яйца. За „чуждестранен дявол“ като Дейвис тази храна е боклук, но за бедните селяни — истинска манна небесна.

— Защо просто не им дадете малко пари? — полюбопитства Дейвис, а Зи-лин замълча и съжалително поклати глава. „Горилите са си горили“, независимо от опитите им да мислят като цивилизовани хора, въздъхна в себе си той.

На Дейвис му дойде до гуша от поклони и продължителни любезности, особено като се имаше предвид, че тези хора са обикновени селяни и нищо повече. Но той потисна нетърпението в душата си и започна да копира поведението на Зи-лин. Селяни или не, те бяха собственици на единствения кон в областта.

— Животното е много хубаво — призна след известно време той, когато двамата бяха поканени в порутена постройка, изпълняваща ролята на обор. Прокара ръка по кадифената кожа, под която помръдваха гладки, еластични мускули. — Откровено съм учуден, че го гледат така добре…

— Някога опитвали ли сте да слезете от планината с половин тон чаени листа на гърба? — изгледа го продължително Зи-лин.

Дейвис продължи да гали коня, главата му леко кимна:

— Разбирам какво искате да кажете.

— Трябва да бъдем безкрайно внимателни по отношение на това животно — добави Зи-лин и предпазливо се дръпна по-надалеч от чудовището. Не изпитваше никакво желание да попадне в обсега на копитата му. — Защото без него семейството ще бъде обречено на гладна смърт.

— Няма проблеми — кимна Дейвис, подскочи и със смайваща бързина се озова на гърба на коня. Разнесе се тихо процвилване и тропот на копита, Зи-лин се дръпна още по-настрана. Ако американецът си беше направил труда да го погледне, той несъмнено би открил паниката в черните му очи. Зи-лин стискаше една от подпорните греди на обора с такова отчаяние, сякаш беше корабокрушенец в бурно море.

Но цялото внимание на Дейвис беше насочено към коня. Приведен ниско над шията му, той шепнеше напевни, успокоителни слова в ухото му.

След миг жребецът се успокои, единствено тръпките, пробягващи по стройните му крака, носеха следи от напрежение. Дейвис го смушка и той покорно тръгна напред Зи-лин пък изобщо не разбра как го е постигнал.

Тръгна внимателно по следите на коня. Наближаваше обед, семейството се беше оттеглило на почивка. Зи-лин неслучайно подбра именно този час за неочакваното им посещение. Не можеше да си позволи да прекъсне трудовия процес на тези бедни люде, особено пък с напълно идиотската молба да поразходят коня им…

Излезли на верандата, момичета наблюдаваха с огромно любопитство високия „гуай-лох“, покатерил се върху гърба на животното. Размениха се смаяни погледи, после се разкикотиха. Едно от тях пристъпи към Зи-лин и попита защо варваринът не изгаря от своята огненочервена коса.

Зи-лин гледаше като омагьосан как Дейвис се привежда напред, прошепва нещо в ухото на животното и то се понася в галоп, нагоре по извитата пътечка. Ято уплашени птици заплескаха с криле и се вдигнаха високо над гората, сред гъстата трева се мерна бялата опашка на обзет от ужас заек.

До ушите му долетя странен звук. Чуха го и момичетата, оживлението ги напусна. Нека Буда ме закриля, потръпна Зи-лин. Варваринът се смее! Възбудените крясъци на Рос Дейвис дълго се носеха над притихналите склонове на Копринената планина. Тук такива крясъци се чуваха за пръв път…

След време Дейвис се върна. Беше оставил коня да върви по-бавно. Обясни на Зи-лин, че това е изключително важно за животното, което трябва да преодолее изпотяването от галопа. Възбуден и със зачервени страни, американецът се плъзна от седлото:

— А сега е ваш ред.

Стомахът на Зи-лин болезнено се сви.

— Какво?!

— Нали не допускате, че съм забравил, господин Ши? — наклони глава Дейвис. — Вие ме учите на „тай чи“, а аз вас — да яздите.

Това ли е наградата за почтения живот, който водих, отчаяно се запита Зи-лин.

— Вече е късно — направи опит за измъкване той. — Нека бъде друг път…

— Глупости — усмихна се Дейвис и потупа запотения конски гръб. — Лесно е. Елате, ще ви помогна… — преплете пръсти, наведе се и добави: — Стъпете тук и скачайте на седлото. Нямате представа колко е приятно.

— Нямам, господин Дейвис — призна Зи-лин. — Но изведнъж много ми се прииска да се върна в Чункин…

— Разбирам — въздъхна Дейвис. Чувствата му бяха толкова прозрачни, че Зи-лин почти видя мехурчетата, които пробягаха под черепа му. Скочи обратно на гърба на жребеца, протегна ръка и рязко го дръпна. Преди да разбере какво става, Зи-лин се оказа седнал зад него.

— Просто ме хванете през кръста, господин Зи-лин — промърмори американецът и заби пети в хълбоците на животното.

О, Буда, това не може да бъде, пропищя ужасеното съзнание на Зи-лин. Физически контакт от тоя сорт, особено пък на публично място, беше обиден не само за него, но и за всички китайци.

В следващия миг полетяха напред, той се плъзна по гладкия гръб на звяра и почти падна. Инстинктивно протегна ръце и ги уви около кръста на варварина, затвори очи и отправи гореща молба към небесата. Дано свещените му прадеди спят и не са свидетели на това огромно унижение!

Вятърът го блъсна в лицето, ушите му се изпълниха с тропота на копитата, тялото му почувства съвършената координация на мускули, кости и сухожилия, с чиято помощ могъщият звяр го понесе напред.

Отвори очи и почти припадна, улучен от първия пристъп на световъртеж. Светът се беше превърнал в кафяво-зеленикави светкавици, които ослепително проблясваха от двете му страни.

Усещането за бързо движение без закрилата на автомобилно купе преобърна стомаха му. Подобно чувство беше изпитал преди много години, като невръстно дете. Разлюлян от вълните на високата температура и треската, беше повърнал топлата рибена чорба, с която майка му се опитваше да го нахрани. Беше достатъчно голям, за да изпита чувство на вина от този акт. Унесен от пристъпите на болестта, той все пак си даде сметка, че унищожава храна, от която умишлено се бяха лишили останалите членове на семейството.

Сега стомахът му се свиваше по същия начин и той потръпна от ужас. Нима ще направи това, което се беше заклел да не повтаря още като дете? Унижението и срамът ще бъдат огромни… Още повече че това ще се случи пред очите на един варварин! Не, невъзможно!

Затвори очи и отправи гореща молитва към Буда да успокои стомаха му. После я подкрепи с усилията на добре тренираната си воля. Концентрира се, потърси мястото, което съдържаше могъщото му „ки“…

Все още не познаваше своето „ки“ така добре, както щеше да го опознае през идващите десетилетия. То беше суров и общо взето примитивен източник на духовни сили, поддаващ се на епизодичен контрол.

Насочи волята си към мястото, известно с дългото име „шужин бан-де ксиао-лу“, или „кристалната пътека“. То лежеше някъде в средата между съзнателното и подсъзнателното. Там, където, благодарение на опит и практика, човек може да превърне мисълта си в действие и да изгради позитивната стратегия на поведението си. Приличаше на висок връх, от който се разкрива великолепна гледка към света на обикновените хора. Оттам човек лесно разгадава намеренията на противника и изгражда цялостната си стратегия. В сиянието на „кристалната пътека“ ясно се виждат най-кратките пътища към успеха, светещи ярко със собствена светлина. Тази пътека беше „ки“, но едновременно с това и нещо много повече…

Зи-лин се докосна до нея, без да разбере. Страхът изведнъж го напусна, усети как тялото му се слива с могъщия звяр, превърнал се в отлично смазана машина за придвижване.

Сетивата му уловиха превъзходната координация на мускули и кости, силата на звяра стана и негова… Очите му се отвориха, душата му запя от възторг.

Ръцете му сякаш прегърнаха стремително летящите клони над главата му, започна да лети заедно с чучулигите и другите горски птици, понесе се към облаците… Летеше през гората с лекотата на див звяр, беше се слял с вселената…

Спряха да починат край водите на бистро поточе. По хлъзгавите камъни клечаха зелени жаби, опулените им очи ги наблюдаваха с интерес. Във въздуха се носеше жуженето на насекоми, звукът беше приятен. Слънчевите лъчи пронизваха зеленината и сякаш ставаха тежки и влажни от бистрите води на поточето. Навсякъде около тях се издигаха могъщите склонове на Копринената планина, натежали от растителност. Ароматът на пресен, все още неузрял чай беше тежък и главозамайващ, но въпреки това изключително приятен.

Конят се беше върнал в обора, готов да поеме задълженията си като част от отруденото семейство Пу. Но телата им все още излъчваха миризма на конска пот, силна като непознат парфюм.

Рос Дейвис извади цигара от сребърната си табакера. Очите му се присвиха от златистия блясък на слънчевите лъчи, надничащи иззад зелените склонове.

— Някой ден ще зарежа цигарите — промърмори той и изпусна лениво колелце дим. Но пушеше с такава наслада, че Зи-лин беше убеден в обратното.

— Защо никога нищо не питате? — продължи Дейвис. — Аз самият постоянно задавам въпроси, може би защото така са ме учили… Тази табакера е спомен от баща ми, подарък по случай дипломирането ми… Той беше първият човек, който ме научи да задавам въпроси… Човек не може да научи нищо, без да пита, нали?

— Има и други начини — тихо отвърна Зи-лин, очите му бяха заковани върху едра мравка, която с мъка си пробиваше път към тях. — Аз например предпочитам наблюдението…

— Това не мога да го разбера — въздъхна Дейвис. — Откакто съм в Китай, гледам и наблюдавам непрекъснато, но не съм станал по-мъдър… Много неща все още не разбирам и едва ли някога ще ги разбера.

— Може би защото гледате, но не наблюдавате. Между двете неща има огромна разлика.

— Какво искате да кажете? — надигна се Дейвис.

— Вземете тази мравка например — посочи с пръст Зи-лин. — Какво виждате?

Дейвис сведе очи към мравката, която пъплеше към краката му, и сви рамене. Тя стигна до панталона му и той я изтръска с ръка.

— Виждам едно нахално насекомо!

— А сега започнете да го наблюдавате, господин Дейвис. Не с очите, а със сърцето си.

— Нямам никаква представа какво искате да кажете.

— Едва ли щяхте да твърдите същото, ако в момента се намирахме в двора на „Дзенжиан“ номер 50 и вие започвахте своите упражнения по „тай чи“.

— Вътрешната дисциплина е друго нещо…

— Извинете, че ви прекъсвам, господин Дейвис — повиши глас Зи-лин. — Но вътрешната дисциплина не се практикува само в определените за това часове. Човек не може да я пуска и спира като водопроводен кран. Човек трябва да я практикува винаги и навсякъде, иначе животът му ще бъде труден…

— Но какво общо има това с една мравка?

— Виждате как се съвзема от страхотния удар, който й нанесохте, нали? — попита Зи-лин, изчака кимването на събеседника си и продължи: — В момента се насочва към мястото, на което е била победена. И какво прави?

— Катери се.

— Точно така, господин Дейвис. Катери се, при това решително, без никакво колебание. За мравката вие сте Шан, огромната планина. Представете си, че изкачвате Копринената планина, господин Дейвис. Представете си, че на даден етап ви връхлита силна буря и ви изтласква обратно надолу. Как ще постъпите? Ще се откажете или отново ще поемете нагоре?

— Аз съм човек, а не насекомо, господин Ши — поклати глава Дейвис. — Аз притежавам способността да разсъждавам. Докато това създание знае, че трябва да върви напред и нищо повече. Дори с риска да бъде унищожено от неизвестна сила… — протегна ръка и смаза мравката между палеца и показалеца си.

— Ех, господин Дейвис — въздъхна Зи-лин. — Можете ли да ми кажете защо изпитвахте любов и възхищение към жребеца, чийто гръб яздихте, а мравката убихте с такова безразличие?

— Мравката е безполезна за мен — отвърна Дейвис.

— Разбирам. Значи това е вашият критерий за живота и смъртта — очите на Зи-лин се заковаха в лицето на американеца: — И мен ли ще убиете, ако се окажа безполезен за вас?

— Не ставайте смешен!

— Не аз съм смешният, господин Дейвис — отвърна Зи-лин, надигна се и започна да се спуска по пътечката.

Дейвис скочи на крака и го настигна.

— Обидих ви, господин Ши — промърмори той. — Моля за извинение, макар да нямам никаква представа с какво ви засегнах.

— Точно тук е проблемът — спря се Зи-лин. — Питам се дали изобщо сте в състояние да извлечете поука…

— Искате да кажете, че съм примитивен като животните? — посърна Дейвис.

— Да Или, ако искате да бъда откровен — като варварин.

Огромните сини очи на Дейвис объркано примигнаха.

— Предполагам, че трябва да се обидя — промърмори той.

— Нищо подобно. Голяма част от моите сънародници са убедени, че „гуай-лох“ нямат способността да извличат поука… Че никога не могат да се цивилизоват…

— Разбирам.

— Не, господин Дейвис. За съжаление не разбирате — въздъхна Зи-лин. — Говорите, без да се замисляте, виждате, без да наблюдавате. С други думи, вървите през живота с убеждението, че светът е създаден за вас, вземате от него това, което ви харесва, без да се замисляте за последиците.

— Тук вие сте на чужда земя. Не сте желан, от вас се страхуват. Понякога ви мразят и едва ви понасят. Не би трябвало да ви го напомням, защото е унизително и за двама ни.

Момчешките бузи на Дейвис пламнаха от обидата, в очите му се появиха болка и гняв.

— Проклет да сте! — изръмжа той. — Наистина сте голям мръсник!

Зи-лин не отвърна. Ушите му попиваха пърхането на птичките, жуженето на насекомите, шумоленето на листата. Приятни звуци, истинският живот…

— Наистина мисля това, което казах преди малко — обади се след продължителното мълчание той. — Според мен вие можете да извличате поука. Можете да придадете смисъл на престоя си в Китай. Това рядко се случва с чужденец, но на ваше място наистина бих се замислил…

— Но не сте на мое място, господин Ши! — троснато отвърна Дейвис, бръкна във вътрешния си джоб и измъкна малък револвер. Малък, но достатъчно мощен, за да бъде смъртоносен, прецени Зи-лин. — Никога не можете да бъдете на мое място, нямате и най-бледа представа какво означава да си бял. Вие имате жълта кожа и издължени очи, непрекъснато дрънкате глупости. При това опасни глупости, ако се вземе предвид мнението на някои влиятелни хора там, в родината ми…

Дръпна предпазителя на револвера и изръмжа:

— Мога да ви убия с лекотата, с която размазах мравката. Какво ще кажете за тази демонстрация на сила?

— Това не е демонстрация на сила, господин Дейвис — поклати глава Зи-лин. — Това е принуда. Двете понятия често се бъркат и резултатът е загуба на човешки живот.

— Глупости!

— Така ли? Тогава ще ви кажа нещо, господин Дейвис. Вие ще ме убиете, но ще бъдете победен. Защо? Защото ще ме изгубите.

— Напротив, Ши. Ще ви отнема най-скъпото — живота. И по този начин ще демонстрирам силата си, пълната си власт над вас.

— Не. Ще постигнете точно това, което постигнахте с мравката. Ще извършите един безполезен, бих казал дори небрежен акт… Най-добре бихте демонстрирали силата си, ако съхраните живота ми, поемете закрилата ми и ме направите свой приятел. Така бихте ме привлякъл към своята кауза, а ако това не стане, поне ще можете да разчитате на мен в трудни мигове… Ето това е разумното действие, това е смелостта. Така се ражда победната стратегия.

Дълго време стояха един срещу друг, гледаха се в очите и мълчаха. Между тях мътно проблясваше дулото на револвера, готово да избълва смърт. Стояха напълно неподвижно, сякаш се бяха превърнали в каменни статуи. Години по-късно Рос Дейвис беше готов да се закълне, че е усетил присъствието на нещо съвсем осезаемо там, сред пустите гористи склонове на Копринената планина. Би уверил другарите си по чашка, че е изпитвал огромна ярост, но само пред себе си би признал, че думите на Зи-лин са проникнали дълбоко, до най-потайните кътчета на душата му. Но това щеше да дойде по-късно, сега усещаше само едно — този дребен китаец го беше превърнал в незначително същество. Давеше се от безсилен гняв, не можеше да се примири с факта, че тази странна и посвоему привлекателна страна го отблъскваше, отказваше да сподели тайните си…

По-късно щеше да изпита смайване от това, че е бил на крачка от решението да натисне спусъка. Войник по рождение, той добре знаеше как изглежда жаждата за убиване. В ноздрите го удари миризма на изгоряло и изведнъж разбра, че това е миризмата на унищоженото му самочувствие.

Точно в този миг го обзе странната неподвижност. Изпита усещането, че долавя могъщия ритъм на земната гръд, беше сигурен, че пулсациите на вселената проникват в жилите му.

Помисли си за „тай чи“, за сребърната река на координираните мисли и движения, които направляваха тялото му, които му помагаха да се слее с настъпващия ден…

Примигна и сведе очи към оръжието в ръката си. Изпита ужас и отвращение от скритата му мощ, пръстите му се разтвориха и револверът потъна във високата трева.

— Какво стана?

Беше нощ. Мракът се спускаше по склоновете на Копринената планина, неусетно заел мястото на златистите слънчеви лъчи.

Една от дъщерите на семейство Пу им беше донесла храна. Същата, която попита защо варваринът не изгаря от пожара в косите си. Храната беше част от подаръка на Зи-лин и нямаше как да откажат.

Започнаха да се хранят в мълчание, наслаждавайки се на всеки залък. Дейвис проговори, едва когато отместиха празните купички настрана.

— Някои въпроси не изискват отговори — прекъсна го с тих глас Зи-лин.

— Но…

— Трябва да се научите да приемате тайнственото, господин Дейвис. Животът не обича да ни разкрива своите загадки… — Вдигна глава и насочи поглед към звездите, които проблясваха между теменужените листа на дърветата. Бяха прекрасни, отдавна не беше виждал толкова едри и сияйни звезди. Блясъкът им задълго беше удавен в отровните изпарения на войната.

— Ще ви споделя една тайна, господин Дейвис — промълви той. — Днес следобед ми беше много приятно и това също е една от загадките на природата…

— Наистина ли ви хареса да яздите?

— Да.

Могъщата планинска гръд отвръщаше с многогласно ехо на тракането на цикадите.

— Мислят ви за превъплъщение на дявола — долетя някъде отдалеч гласът на Дейвис. — За Звяра, който се споменава в Светото писание… Според Алън Дълес вие сте този Звяр. Вие, Мао и всички останали комунисти…

— Само господин Дълес ли мисли така?

— Господи, не… Много богати и много влиятелни хора споделят неговото мнение. Хенри Лус, Бил Донован, Хенри Форд… Всички… — главата на Дейвис се извърна към него: — Говорят ли ви нещо тези имена?

— Мисля, че да — кимна Зи-лин и колебливо замълча. Не знаеше дали трябва да зададе следващия, най-главния въпрос. Все още усещаше полюшването на коня под себе си, душата му тръпнеше от близостта, появила се между него и този чужденец. Близостта на онази особена неподвижност в слънчевия следобед…

— А какво е мнението на президента Рузвелт по въпроса? Съгласен ли е с тези богати и влиятелни хора?

— Честно казано, мнението на господин Рузвелт е без значение — поклати глава Дейвис.

Зи-лин се замисли над думите му. По негово мнение американският президент мразеше Мао и се страхуваше от него.

— Президентът управлява страната, нали? — попита той.

— Да — кимна Дейвис. — Но само до известна степен. Той трябва да се съобразява с куп ограничения от законодателната власт.

Тъмнината му попречи да види как Зи-лин замислено поклаща глава.

— Значи наблюдаваме действието на един от основните закони на вселената… Колкото по-богат е човек, толкова по-голям натиск може да оказва на околните…

— Мисля, че е точно така — размърда се до него Рос Дейвис. — Правилно схващате същината на нещата…

При следващата им среща в подножието на Копринената планина Дейвис не беше сам. До него стоеше един офицер от свитата на Чан. Зи-лин не каза нищо.

— Това е Хуайшан Хан — представи го американецът. — Подполковник в Националистическата армия.

— И близък съветник на генералисимус Чан — добави Зи-лин и леко се поклони. — Чувал сам за вас…

— Предлагам да похапнем — потърка ръце Дейвис. — На тръгване се отбих при нашия готвач и взех това-онова… — Яркосините му очи се местеха от единия на другия, сякаш не искаха да пропуснат момента, в който ще припламне неизбежната искра. Под сянката на близкото дърво ги очакваше голяма плетена кошница. Времето беше горещо, следобедният въздух тегнеше върху плещите им като задушлив саван.

Дейвис отвори капака на кошницата и започна да вади сандвичи, салати и подправки, доставени Бог знае откъде. Вътре се гушеше дори бутилка бяло вино.

— Надявам се да имате апетит — вдигна глава той. — Не искам толкова много и добра храна да отиде на вятъра…

Хуайшан Хан изви глава и хвърли поглед към ястията на чужденеца. Беше слаб и жилав мъж с квадратна челюст, характерна за жителите на северните погранични райони. Малките му уши бяха плътно прилепнали за черепа, през сивата и доста оредяла коса личеше виолетово петно, очевидно по рождение. Очите и носът му бяха някак незабележими, отстъпили доминиращо място на масивната челюст.

Дейвис подреди лакомствата на тревата и вдигна глава:

— Не ви ли харесват?

— Аз ще взема един сандвич — каза Зи-лин.

— Нямате ли чай? — попита Хуайшан Хан.

Слънцето се скри зад облак, полянката изведнъж помръкна и някак се смали. В далечината се виждаше семейство Пу, което забързано товареше жребеца с чували чаен цвят.

— Предлагам да го заместим с вино — усмихна се Дейвис, извади кристални чашки от страничния джоб на кошницата и ловко измъкна тапата с помощта на сгъваем тирбушон.

— Нямам нищо против — отвърна Хуайшан Хан и седна на тревата до американеца. — Не зная обаче дали нашият другар тук ще бъде на същото мнение… — Пое кристалната чашка и я вдигна в шеговита наздравица: — По-добре не опитвайте, другарю — извърна се към Зи-лин той. — Това елитарно питие положително ще ви задави! — сведе глава и белегът на темето му проблесна. — Наблизо тече поточе — бистрата му водичка е най-доброто питие за един комунист!

Зи-лин се отпусна от другата страна на Дейвис. Все още не можеше да разбере защо американецът е взел със себе си човек от щаба на Чан. Бързо стигна до заключението, че ще е най-добре да мълчи и да наблюдава развоя на събитията. Така лесно ще разбере каква е целта на тази среща.

Дейвис благоразумно остави чашката с вино в краката на Зи-лин.

Хуайшан Хан се наведе напред, устните му блестяха от алкохолната влага.

— Виното е отлично, другарю — иронично подхвърли той. — То също произхожда от земята и това би ви позволило да го опитате… — усмивката му разкри низ от ситни и безупречно равни зъби. — Няма значение, че е предпочитана напитка на експлоататорите капиталисти. — На лицето му се появи престорено загрижен израз: — О, извинете! Забравих, че капитализъм е мръсна дума за вас… Тръпки ме побиват, като си представя какво ще стане със страната ни, ако властта премине в ръцете на Мао!

— Без комунизма Китай е обречен на разпокъсаност — невъзмутимо отвърна Зи-лин. — Комунистическите идеи са единственият обединяващ фактор за милионите селяни в Китай. Без тях страната ни ще бъде слаба, лесна плячка в ръцете на чужденците.

Хуайшан Хан презрително изсумтя.

— А чужденците са хищници — продължи Зи-лин. — Те не притежават нашето изтънчено отношение към културата, нямат понятие от чувството ни за чест. Затова, ако се лишим от обединяващата сила на комунистическите идеи, ние ще бъдем оглозгани до кокал! Всичко ценно ще бъде разграбено, Китай ще се превърне в пустиня…

— Добре боравите с думите — отбеляза Хуайшан Хан. — По нищо не отстъпвате на своя бог Мао…

— Моят бог е Буда — кротко отвърна Зи-лин. — Мислех, че това е ясно за всички. — Извади ножа си, отсече няколко гъвкави пръчки бамбук и започна да ги дялка.

Дейвис преглътна част от огромния триъгълен сандвич и любопитно го изгледа:

— Какво правите?

— Гладен съм и вземам съответните мерки — отвърна Зи-лин. Изправи се, протегна ръка и откъсна няколко пръчки от дивата лоза над главите им. После се шмугна в храсталаците.

Върна се след няколко минути и спокойно седна на мястото си.

— Сега вече мога да опитам виното — промърмори той, отпи една глътка от кристалната чашка и като истински познавач задържа кехлибарената течност в устата си. После преглътна и бавно кимна с глава: — Добро е… В днешно време рядко може да се намери толкова хубаво вино.

— Слушайте го как приказва — усмихна се Хуайшан Хан. — Звучи ли ви като комунист?

— Политическата принадлежност се създава от силата на убеждението — поклати глава Зи-лин. — Докато готовите догми са нещо съвсем друго…

— Убеждението по природа е нещо свободно.

— Имам предвид целенасоченото убеждение — поясни Зи-лин. — Човек трябва да проявява гъвкавост, когато се е заел с нелеката задача да внушава добродетели на околните. Ако строго се придържаме към догмите, ние положително няма да успеем да предпазим народа от бедност, болести и чуждо господство…

Хуайшан Хан опразни чашата си и поиска още.

— Коремът ми започва да стърже — с неудоволствие отбеляза той.

— Поне в това отношение няма разлика между комунисти и националисти — усмихна се Зи-лин, стана и отново изчезна в храсталаците. След малко отново се появи, в ръцете му мърдаше заек. — Ето го обяда — обяви той, уби животинчето и сръчно се залови да го дере. Очевидно го беше уловил в саморъчно направения капан. — Виждате ли, господин Дейвис? — попита с усмивка той. — Земята изхранва народа, който я населява. Това е общ закон на природата!

Дейвис изтръска трохите от скута си.

— Нали Буда проповядва, че да убиваш е грях? — полюбопитства той, после извади цигара от сребърната си табакера. Хуайшан също си взе, двамата запалиха. — Чувал съм, че монасите не разкопават градините си, защото се страхуват да не убият някое насекомо… Вярно ли е това, другарю Ши?

— Вярно е — кимна Зи-лин, зает с изкормването на заека. — Но аз не съм монах. Всеки от нас има определена мисия на тази земя, господин Дейвис. Може би аз приличам на лисица малко повече, отколкото би ми се искало. Но в живота няма пълно съвършенство, вие сигурно отдавна го знаете. Човек трябва да се примирява с това, което има… Нали така?

Хуайшан Хан стана и се зае да разчиства мястото за огъня. Броени минути по-късно двамата китайци вече въртяха заека на импровизирано чеверме над весело пламтящите сухи съчки. Капчици мазнина зацвъртяха над жарта, във въздуха се разнесе приятната миризма на печено месо.

Дейвис не можеше да отмести поглед от изцъклените очи на животинчето, които втренчено го наблюдаваха. Стомахът му се сви на топка, беше сигурен, че няма да хапне нито залък от зайчето. Предпочете да остане настрана и да пуши.

Зи-лин и Хуайшан Хан си разделиха крехкото месо, изцяло концентрирани в храненето. Не отрониха нито дума, преди да свършат, а Дейвис със смайване установи, че изядоха всичко — дори вътрешностите, почистени с тънка пръчка и изпечени за десерт.

— Може би се питате защо днес поканих и Хуайшан Хан — промълви най-сетне той.

Зи-лин мълчеше. Отдавна беше разбрал, че е глупаво да даваш отговор на подобни въпроси.

— Ние двамата, имам предвид Хуайшан Хан и себе си… — Дейвис сведе поглед към върховете на обувките си, гласът му прозвуча странно. — Ние двамата се питахме… хм… дали бихте преминали на наша страна…

Всеки друг на мястото на Зи-лин би скочил на крака да изрази възмущението си. Особено идеолог като него, праволинеен до мозъка на костите… Но той остана неподвижен и мълчалив, не можеше да се отърве от чувството, че нещо не е наред… Имаше някакво прекъсване, липса на последователност в стратегията на противника. Нещо, което едва ли би допуснал човек с опита на тези двамата…

— Под „наша страна“ вероятно разбирате каузата на националистите, нали? — пожела да се осведоми той.

— Тя е и кауза на американците — отвърна Дейвис.

— О, да — кимна Зи-лин. — Вече получихме многобройни доказателства за вашия патриотизъм, господин Дейвис.

— Нима толкова много личи? — объркано го изгледа американецът.

— Свети като ярка звезда в безлунна нощ — увери го Зи-лин и за пръв път допусна известна доза сарказъм в гласа си. — Но във вашата прозрачност има нещо изключително свежо. Надявам се, че то няма да увехне с течение на времето…

— Много интересни разсъждения — намеси се Хуайшан Хан. — Но вие не отговорихте на въпроса ни, другарю…

Зи-лин заби поглед в черните като копчета очи насреща си:

— Това е така, защото не го приемам сериозно. Освен това нито за минута не допуснах, че въпросът е зададен от името на двама ви. Господин Дейвис ме познава достатъчно добре, за да допусне подобна глупост. — Още докато говореше, усети напрежението, надигащо се в тялото на другия. Какво пропускам, за Бога, с леко притеснение се запита той.

— Съвсем не се шегуваме, другарю — премина на мандаринско наречие Хуайшан Хан. — Въпросът е важен за нас, отговорът ви — също.

— Вече го получихте, скъпи приятелю — отвърна на същото наречие Зи-лин. — По-лесно бих се самоубил, отколкото да премина на страната на националистите. Китай е на ръба на пропастта. Най-важното нещо в моя живот е щастливото бъдеще на родината ми. Ето защо ще ви кажа какво мисля за вашето предложение: вие искате от мен да предам родината си, а не само другаря Мао!

Хуайшан внимателно го наблюдаваше. Помълча известно време, после решително кимна с глава. Странно, но този жест не беше предназначен за Зи-лин, а за Рос Дейвис.

— Е, хубаво — надигна се американецът и започна да прибира остатъците от пикника. — Мисля, че е време да се връщаме в Чункин…

Потънал в мрака на нощта, Зи-лин сънуваше. Духовете на хиляди китайци, загинали от ръцете на презрените „гуай-лох“, крещяха на отдавна забравени наречия.

Дъждът барабанеше по стъклото на прозореца, бамбуковите щори тихо потрепваха. Зад вратата се появи издължена сянка. Зи-лин се стегна, дишането му стана равно и дълбоко. Потъна в тайнството на „кристалната пътека“ и се опита да улови онова, което не беше наред.

На фона на природната стихия чуваше съвсем ясно дишането — своето и на другия. Блесна светкавица, грохотът на гръмотевицата беше силен и продължителен.

Гледаше в правилна посока, в подходящо време. Кристалната пътека му показа пътя. В стаята му се беше появил Хуайшан Хан!

Зи-лин си спомни напрежението на националиста, отново чу думите му: Това не е шега, другарю. Имаме причини да търсим бърз и искрен отговор от вас. После пред очите му изплува револверът, който Дейвис насочи в гърдите му.

Тихо се плъзна от леглото, духът му се приготви за бой. Нямаше намерение да напада, но беше убеден, че ще се защитават до последен дъх.

— Другарю Ши…

Грохотът на дъжда се усили.

— Другарю Ши…

Капаците на прозорците гневно потракваха.

— Тук съм — обади се Зи-лин и безшумно смени позицията си. Но националистът не предприе нищо заплашително.

— Трябва да говоря с вас.

— Избрали сте странен начин…

— Не по-странен от войната, която вече толкова време водим помежду си.

— Хубаво — кимна Зи-лин. — Започвайте. А аз ще запаля лампата.

— Не!

Зи-лин усети тревогата в гласа му и спря.

— Умолявам ви да останем на тъмно. Никой не трябва да знае за моето посещение тук.

— Ще извините недоверието ми, Хуайшан Хан — изгледа го внимателно Зи-лин. — Но вие сте заклет националист и днес следобед ясно го показахте. Освен това направихте опит да ме вербувате, да ме превърнете в предател на каузата, на която съм посветил целия си живот. Казано с две думи — вие сте мой враг. Защо тогава да не докладвам за действията ви, където трябва?

— Защото сте осъден на смърт от моите началници — отвърна с дрезгав шепот Хуайшан Хан.

— Пояснете се.

— Ще го сторя — кимна онзи. — Но първо ми обещайте да не палите лампата.

— Добре.

— Чан е успял да ви зърне, не зная къде и как…

Сърцето на Зи-лин прескочи един такт, пулсът му се ускори.

— Все още помни, че няколко от най-приближените му помощници са били убити от съпруга на жената, която е била сътрудничка на Сун Ят-сен. Не е забравил и безплодните си опити да открие този човек. Сега ви е видял и заповяда да бъдете ликвидиран.

— Глупости! — поклати глава Зи-лин, но самоувереността беше повече в гласа, отколкото в душата му. — Тук сме за важни политически преговори, ще решаваме съдбата на Китай. Ако Чан и Мао стигнат до споразумение, коалицията ще…

— Няма да има никаква коалиция! — изсъска Хуайшан Хан. — Това мога да ви го гарантирам.

— Защо тогава се провежда тази среща?

— От гледна точка на генералисимуса — само за да хвърли прах в очите на руснаците и американците, които го натискат за преговори. Е, и заради народа на Китай, на когото е дошло до гуша от войните и бедността. Но мога да ви гарантирам, другарю Ши, че Чан е взел своето решение далеч преди вашата делегация да пристигне в Чункин. За него е достатъчно, че „великият Мао“ му идва на крака да търси мир… — Хуайшан Хан поклати глава: — Но коалицията е изключена. Чан възнамерява да протака колкото може, а после да обвини комунистите за провала на преговорите. След което ще поведе армията си в решителна битка…

Зи-лин смаяно мълчеше. Точно по този начин беше предвидил ходовете на Чан, но Мао отказа да му повярва. Зи-лин нито за момент не си беше представял някаква бъдеща коалиция, а сега излезе, че и Чан е мислел така. Ако Хуайшан Хан казва истината, разбира се…

— Не виждам защо трябва да вярвам на всичко това — промълви на глас той. — Вие сте мой враг и го доказахте с вчерашното си поведение.

— Така е — въздъхна другият. — Особено след като не знаете истинския повод за пикника. Аз нямах никакви намерения да ви вербувам, другарю Ши. Исках просто да ви проверя, да зная с кого си имам работа…

— Дейвис твърдеше, че може да ви се вярва, но аз запазих известни резерви. В крайна сметка той е „гуай-лох“, нали? Какво знаят варварите за китайската душа?

— И решихте да ме проверите лично — вдигна глава Зи-лин. Нещата започваха да се изясняват.

— Точно така — кимна Хуайшан Хан. — Подхвърлях ви въдички, направих опит да ви вербувам. Сега вече съм убеден, че сърцето ви е чисто и мога да ви се доверя.

— Да ми се доверите? За какво?

— Аз съм този, който желае да бъде вербуван, другарю Ши. Не понасям Чан и налудничавите му милитаристични планове. Той мисли единствено за бойна слава, по-точно за една предполагаема бойна слава… Вярва в силата на оръжието, за него тя е алфата и омегата на живота… А за съдбата на народа изобщо не мисли…

— Значи искате да станете комунист, така ли?

— Искам по-добро бъдеще за родината си. И зная, че Чан не може да й го осигури.

— Разбира се, вие казахте това и на Рос Дейвис, преди да го помолите за посредничество…

— Нищо подобно — обидено вдигна глава Хуайшан Хан. — За глупак ли ме вземате? Казах му, че искам да опипам почвата за една бъдеща коалиция и толкоз. Подхвърлих идеята, че преговорите на ниво съветници може би ще се окажат по-плодотворни от срещата на високо равнище…

— И той ви повярва?

— Защо да не ми повярва? Познавате го не по-зле от мен. Идеята е твърде съблазнителна, за да я отхвърли. Натежала от патриотизъм…

— Да, да — засмя се Зи-лин. — Именно от патриотизъм…

— Най-доброто качество на благородния дивак — убедено кимна Хуайшан Хан.

— Тоя Дейвис не е толкова лош — отбеляза Зи-лин. — Особено като се има предвид, че е „гуай-лох“…

Хуайшан Хан пристъпи навътре в стаята.

— Ще ви помогна да съберете нещата си — прошепна той. — После двамата ще заминем на север, далеч от лапите на генералисимуса.

— Това не решава нищо — поклати глава Зи-лин. — Вашето бягство ще създаде сериозни неприятности на Мао и нищо повече. Трябва да намерим по-добро решение.

— Решение? — учудено го изгледа другият. — Как можете да мислите за някакво решение, когато всеки момент можете да бъдете убит?

— Успокойте се, другарю — отвърна Зи-лин. — Чан едва ли ще прати наемен убиец да ми пререже гърлото, докато спя. Такъв скандал дори той не може да си позволи. Ако вашият разказ е искрен, той отчаяно се нуждае от едно — да излезе от застоя в преговорите с чисти ръце. Американците положително ще държат на това, в замяна на своята подкрепа. А без американците Чан е нула. Следователно няма защо да бърза. Той знае, че докато Мао е тук, аз също съм на негово разположение. Убийството трябва да изглежда като нещастен случай, без абсолютно никакви следи към делегацията на националистите…

— Да, разбирам — кимна Хуайшан Хан. — Но все пак…

— Търпение, нови приятелю. Търпение. Ще намерим начин.

На другата сутрин обаче Зи-лин съвсем не изглеждаше толкова уверен, колкото се беше представил. Преди всичко, защото Рос Дейвис не се появи на обичайния урок по „тай чи“. Това се случваше за пръв път и не можеше да бъде случайно. Зи-лин не беше от хората, които правят прибързани заключения, но всички знаеха за времето и мястото на утринната му гимнастика. Чан едва ли би си позволил убийство пред очите на един американец, следователно ще потърси начин да го отстрани от мястото на престъплението.

В допълнение на всичко това се оказа, че въпреки ранния час, Мао вече се беше оттеглил на заседание със своите съветници. Следователно Зи-лин не получи възможност да докладва за фактите, които беше научил от Хуайшан Хан. Разбраха се националистът да остане на поста си и да чака знак от Зи-лин. Успя да го убеди, че така ще бъде далеч по-полезен за Мао…

Утрото беше тихо и спокойно. Отъпканата пръст на двора беше влажна от нощната роса. Тишината не се нарушаваше от нищо — нито от кукуригане на петли, нито от кучешки лай. Небето беше покрито с оловна пелена.

Зи-лин започна гимнастиката, но умът му отказваше да се концентрира. Сетивата му бяха насочени навън, отвъд стените на къщата. Опипваха внимателно околността, търсеха врага. Очите му не изпускаха арката на входната врата.

Изведнъж усети как косъмчетата на врата му настръхват, а кожата му потръпна като от електрически ток. Почти физически усети как дългото дуло на пушката се завърта в негова посока, а телескопичният мерник търси тила му. Стоманеният куршум свирва във въздуха и се понася към целта.

Движение!

Не извърна глава единствено благодарение на желязната си воля. Продължи упражненията, опитвайки се да отпусне напрегнатите докрай мускули.

С крайчеца на очите си направи опит да установи дали действително е доловил някакво движение, или всичко е било плод на въображението му.

Да, движение имаше.

Вратата!

Помръдна навътре, спря, после отново помръдна. Зи-лин напусна мястото си в средата на дворчето и изтича на пръсти по посока на оградата.

Вратата беше открехната сантиметър-два и не помръдваше. Сякаш човекът зад нея предпазливо оглеждаше обстановката. Дишането на Зи-лин беше равно и спокойно, но кожата му изведнъж овлажня. В главата му се появиха думите на Дейвис: Дори след цял час упражнения „тай чи“, аз не съм потен и се чувствам добре…

Сега се потеше Зи-лин. Не от физически усилия, а от страх. Не искаше да умира. Жаждата за живот се надигна в душата му като гигантско хвърчило, тялото му се стегна и потръпна от гняв. Гняв срещу коварния убиец, пристигнал тук да му отнеме най-скъпото. А без този гняв Зи-лин никога не би могъл да отнеме живота на друго човешко същество…

Дървената врата, открехната само на няколко сантиметра от лицето му, отново помръдна. При мисълта за това, което щеше да стане по заповед на злокобния Чан, кожата на Зи-лин настръхна.

Вече можеше да усети чуждото присъствие оттатък тънката преграда. Движенията на непознатия бяха предпазливи, но без сянка от колебание. Зи-лин разбра, че решителният миг е близо. Ще убие или ще бъде убит, друг изход няма… Нямаше да му е за прът път. Преди години наистина беше убил хората на Чан. Но го стори, за да спаси живота на Май…

Тогава нямаше избор, сега — също. В главата му се появи мисълта за Буда и неговото учение. Дейвис се оказа абсолютно прав, когато направи забележката си относно житейските правила, към които трябва да се придържат всички вярващи в Буда…

Времето за разузнаване отлетя, вратата отскочи на пантите си. Мислите изчезнаха, остана действието. Действието на един жив организъм, решен на всичко, за да се спаси.

Неясна фигура се стрелна напред, Зи-лин протегна ръце и полетя след нея. Стовари се отгоре и с цялата тежест на тялото, стократно увеличена от силата на инерцията. Ръцете му се вдигнаха за смъртоносно „атеми“, в същия миг очите му регистрираха лицето на врага и изпратиха сигналите си до мозъка.

Ръцете му бавно се отпуснаха, тялото му потръпна от притока на адреналин. Гневът се стопи.

— Какво правиш тук?

Тя реши, че е много ядосан и се разплака. Беше една от дъщерите на Пу — онази, която откри огъня в косите на Рос Дейвис…

Положението беше сериозно, изход нямаше.

Конят се беше препънал. Може би товарът е бил прекалено тежък, а може би копитото му просто е попаднало в дупка. В крайна сметка това не беше от особено значение.

Значение имаше друго — стотиците килограми живо тегло, които се бяха стоварили върху стария Пу. Кракът на коня, естествено, беше счупен, но пораженията на човека бяха далеч по-сериозни. След кратък преглед Зи-лин установи, че Пу е мъртъв, вероятно от скъсване на далака и преплитане на червата, последвани от обилен вътрешен кръвоизлив.

Животното също страдаше. Със счупен крак то вече не ставаше за нищо, освен за временно изхранване на семейството. Но Зи-лин искаше да прекрати мъките му.

Спомни си за възбудените викове на Рос Дейвис, залепил се за гривата на жребеца, спомни си и онова замайващо чувство за свобода, което сам беше изпитал върху могъщия гръб. После напипа нервния възел и рязко натисна. Очите на животното бясно се завъртяха, после светлината ги напусна.

Момичетата ридаеха, но майка им успяваше да запази спокойствие. Празните очи и лишеното от изражение лице напомниха на Зи-лин за хилядите бежанци, станали жертва на безсмислената война. Неволно се запита за кого повече жали старицата — за коня или за съпруга си. Защото, макар и обречено на мизерия, семейството ще продължи да крета и без стария Пу, докато смъртта на коня го лишаваше от препитание.

— Нямаме пари дори за едно скромно погребение — каза по-късно жената. Гласът й беше тих, натежал от отчаяние.

Зи-лин и момичетата се забавиха с транжирането на коня, тъй като месото му трябваше да бъде употребено веднага, докато е още прясно. А старецът лежеше там, където го настигна нещастието. Слаб, с почерняло лице и окървавено тяло, полузасипано от свежи чаени листенца…

— Какво ще стане с духа му, ако не бъде изпратен по съответния начин?

Старицата не се обръщаше към никого, макар Зи-лин и дъщерите й да бяха вече около нея. Сякаш усещаше мъртвия си съпруг навсякъде из къщата — между изгнилите дъски на пода, зад вратичките на грубо скованите шкафове…

Идеята хрумна на Зи-лин, докато режеше трупа на коня заедно с дъщерите на Пу. Не каза нищо, само я прехвърляше в ума си като скъпоценен камък, който трябва да бъде огледан отвсякъде.

Идеята беше смела, дори безумна. Но и времената са такива, окуражи се той. В нея присъстваше нещо от будистката симетрия, от онова вечно равновесие между загуба и печалба, което в крайна сметка определя доброто и злото в поведението на обикновените смъртни.

Гледаше бледото и измъчено лице на вдовицата, усещаше мъката й като своя. Едновременно с това се чудеше как да проговори. Има ли право изобщо да иска нещо от нея? Или, по-скоро, има ли право да не й го поиска?

Строго погледнато, това, което възнамеряваше да поиска, влизаше в противоречие с каноните на будизма. Но Китай воюваше, целта на хората е да оцелеят и нищо повече… Именно оцеляване се готвеше да предложи на тези хора Зи-лин. Оцеляване срещу…

— Госпожо — реши се най-сетне той и се наведе напред, за да не повишава глас. На този етап нямаше смисъл да го чуват и момичетата: — Зная как да осигурите за съпруга си достоен преход в отвъдното…

Главата й се вдигна, преждевременно побелелите кичури коса се плъзнаха встрани от лицето й. Едва сега Зи-лин видя, че то е мокро. Жената беше плакала напълно беззвучно, вероятно за да не разстройва децата си. Но очите й бяха ясни и живи, без следа от умора или отчаяние. Такива са хората, принудени да водят ежедневна борба за своето съществуване. Тя отдавна беше приела жестоката си съдба, душата й беше изпълнена с решителност, нищо не можеше да я спре.

— Загубата ни е тежка, господин Ши — прошепна тя. — Но вие вече направихте за нас повече, отколкото можех да си представя… Не искам да ви създавам трудности.

— Напротив, госпожо — внимателно отвърна Зи-лин. — Аз съм този, който трябва да се извини. Всъщност искам да ви помоля за една голяма услуга… Имам възможност да уредя достойно погребение за мъжа ви, а след това да ви намеря и нов кон…

Госпожа Пу не каза нищо, но сълзите й пресъхнаха. Помълча в продължение на минута, после въздъхна:

— Войната носи страдания на всички ни, нали?

Зи-лин кимна в знак на съгласие.

— Ние трябва да оцелеем, господин Ши — продължи тя с поукрепнал глас. — Цената няма значение. Ако наистина можете да ни осигурите това, което споменахте, аз и моите дъщери ще ви бъдем вечно признателни.

Зи-лин ясно съзнаваше, че той трябва да изпитва признателност, но благоразумно премълча.

— Преди да взема съгласието ви, бих искал да ви обясня за какво става въпрос — каза той.

— Няма да ми вземете дъщерите, нали? — разшириха се за миг очите на нещастната жена.

— Не, госпожо, в никакъв случай!

— Така си и знаех — видимо се отпусна тя. — Вие сте добър човек, господин Ши — това разбрах още щом ви зърнах… Направете каквото считате за нужно, имам ви доверие. Ще оцелеем, въпреки нещастието… Защото сме жилави като бамбук.

— Искам да знаете за какво става въпрос.

— Джос — сви рамене тя.

— Джос — кимна Зи-лин.

— Вие сте луд! — прошепна Хуайшан Хан. — Напълно луд!

— Защо? — изви вежди Зи-лин. — Защото искам да умра?

— Това няма да ви се размине!

— Ще ми се размине и още как! Особено ако ми помогнете…

— Изключено!

Зи-лин изпрати едно от момичетата да го повика, но той се появи едва след мръкване.

— Буда! — въздъхна с бледо лице Хуайшан Хан. — Изчезнахте изведнъж и вече бях сигурен, че ви се е случило най-лошото! Какво стана?

Зи-лин му разказа накратко за нещастието на семейство Пу, после стигнаха и до разменените преди миг реплики.

— Елате — поведе го извън къщата той. — Ще ви докажа, че планът ми е напълно реален…

Около тялото на нещастния Пу горяха огньове. Беше ги запалил Зи-лин, който не искаше да го мести, но едновременно с това трябваше да го пази от хищниците.

— Ето вижте — пристъпи в кръга на светлината той. — На години съм почти колкото него, телосложенията ни са приблизително еднакви. Никой няма да забележи…

— Но в лице изобщо не си приличате — отбеляза Хуайшан Хан.

— Вярно — кимна Зи-лин. — Но след като приключим с него, това няма да има никакво значение.

— Вие наистина сте луд! — втренчи се в него Хуайшан Хан.

— Напротив. Просто открих изход от ситуацията, в която ме е поставил Чан. Смъртта ми слага край на всякакви заговори и толкоз. Жаждата за отмъщение на Чан ще се стопи като облаче дим.

— Как ви хрумна това?

— Този човек с мъртъв — въздъхна Зи-лин. — Не съм желал смъртта му, но тя е факт. Семейството му е безкрайно бедно, а сега остана и без кон. Само боговете знаят какво го чака… Вземам на заем тази тленна обвивка, чиято душа отдавна е отлетяла, а срещу нея им давам средство за препитание…

— Искам честно да ми отговорите на един въпрос, другарю Ши — погледна го право в очите Хуайшан Хан. — Какво щяхте да направите, ако вдовицата беше отказала? Щяхте ли да ги оставите да умрат от глад?

— Щях да направя точно това, което правя в момента — отвърна Зи-лин. — Щях да осигуря средства за достойно погребение на господин Пу, а след това щях да им намеря и нов кон. Друг начин наистина няма…

Хуайшан Хан го гледа в продължение на цяла минута. Огньовете весело пропукваха, миризмата на изгоряло дърво почти поглъщаше сладникавата воня на насилствена смърт.

— Госпожа Пу положително е усетила истинското състояние на нещата, но се чувства задължена и вероятно затова не отхвърли предложението — продължи Зи-лин. — Единственото й желание беше да не отвеждам дъщерите й. А с тази услуга ще бъдем квит…

Хуайшан Хан се обърна и приклекна до трупа. Взе ръката му и я обърна с дланта нагоре.

— Лицето ще гримираме — промърмори той. — Но какво ще кажете за това? — пръстите му пробягаха по огромните жълтеникави мазоли на селянина.

Зи-лин се засмя и протегна ръце. Мазолите по дланите му бяха не по-малки от тези на Пу, гладката им повърхност блестеше като слонова кост.

— Забравяте, че аз съм истински революционер, другарю — промърмори той. — Години наред съм работил на полето редом със селяните. Аз съм един от тях, такива трябва да бъдат всички комунисти…

Ще разменя дрехите си с неговите, ще сложа халката си на пръста му и всичко ще е наред. Особено след като вие потвърдите, че сте ме открили случайно… Ще бъда обявен за мъртъв и въпросът ще приключи веднъж завинаги.

И наистина стана така. Мао отказа подробно разследване на инцидента. Тялото на Зи-лин беше открито в подножието на Копринената планина, в дълбоката пропаст край тесния коларски път, без видими следи от насилие. На всички беше ясно, че е излязъл да се поразходи и е бил блъснат в пропастта от превозно средство или див звяр. Жалко, но такъв е бил късметът му. Джос…

По изрично настояване на Мао, Хуайшан Хан запази поста си на съветник в свитата на генералисимус Чан Кай-шъ и това се оказа един изключително мъдър ход. Информацията му, поне по мнението на Зи-лин, се оказа решаващ фактор за промяната в съотношението на силите.

Мао остана в Чункин до средата на октомври 1945 година, вероятно ръководен от своето изключително изострено чувство за дълг. Стори го, въпреки информацията на Зи-лин, според която Чан няма никакво намерение да постига споразумение с комунистите.

Настъпи есента и Мао се върна в Юнан, а на свое място изпрати Джоу Юн-Лан. С това показа, че не вярва в успешния изход на преговорите и посланик Хърли беше принуден да се примири.

Военният съвет беше свикан веднага след завръщането на вожда. Руснаците най-накрая бяха започнали военни операции срещу Япония, тъй като Сталин надушваше плячката. Няколко съветски дивизии нахлуха дълбоко в територията на Манджурия, помитайки демобилизираната японска армия.

Мао беше много загрижен, тъй като имаше голяма вероятност прочистените от японците територии да бъдат заети от войските на генералисимус Чан — разбира се, с подкрепата на САЩ. А там имаше огромни количества изоставена бойна техника, от която комунистическата армия отчаяно се нуждаеше. Тялото на вожда неволно потръпна, когато си представи как войските на Чан слагат ръка върху тази техника и я обръщат срещу собствената му армия.

Страховете си сподели със Зи-лин — единствения от неговите съветници, пред когото разкриваше душата си.

— Чан има превъзходство в жива сила — промърмори той в едно мрачно и дъждовно декемврийско утро. — Освен това разчита на подкрепа от страна на Русия и САЩ, а неговото правителство има международно признание. Страхувам се, че всичко това ще се окаже напълно достатъчно за нашето пълно поражение.

Облегнат на каменната стена в пещерата, която бяха избрали за свой щаб, Зи-лин леко поклати глава:

— Превъзходството на Чан в жива сила изобщо няма да повлияе на изхода от предстоящите сражения.

Седнал с кръстосани крака върху дебел килим на пода, Мао вдигна глава и заби очи в лицето на доверения си съветник:

— Моля, продължавайте.

Зи-лин затвори очи и опря тил в хладния камък. Дъждът навън се превърна в плътна сиво-зелена стена, закривайки панорамата изцяло.

— Сун Тцу казва, че дори и многоброен, врагът е безсилен, когато не знае твоите намерения… Трябва да променим стратегията си, другарю Мао. Това несъмнено ще обърка Чан, който в момента е абсолютно сигурен по отношение на плановете ни. Такава е информацията, получена от Хан…

Ако прибегнете до бързи рейдове в тила на врага, объркването на Чан положително ще се усили. А след това ще изработим тайна стратегия за окончателната победа. Стратегия, която няма да споделяме дори с генералите от Военния съвет. Ще я приведем в изпълнение и вие ще оберете лаврите за най-голямата победа в историята на борбата за комунизъм…

Мао се изправи и замислено закрачи напред-назад.

— Ключът е Манджурия — промълви най-сетне той. — Усещам го… Чан знае, че Манджурия е ключът към окончателната победа и именно затова прояви такава неотстъпчивост в преговорите. Ще го разбием само ако успеем да му заложим капан именно там, в Манджурия…

— Значи трябва да насочим натам всички свои усилия, другарю Мао — прошепна Зи-лин с все още затворени очи.

— Точно така!

— Ще примамим армията на Чан на север, ще си подготвим едно истинско поражение в равнините на Манджурия…

— Какво?! — закова се на място Мао.

— Да, точно така — унесено прошепна Зи-лин. — Ще направим така, че Чан да отгатне нашите намерения… Ще струпаме войски в някой от важните стратегически градове на подстъпите към Манджурия… Кой да бъде той?

Мао неволно се поддаде на магическото му излъчване.

— Супинг ми се струва подходящ — промърмори той.

— Да бъде Супинг — кимна Зи-лин и отвори очи. — Страхувам се, че ще дадем много жертви, другарю Мао… Но след поражението Чан със сигурност ще бъде напълно уверен в победата си… Така превъзходството му в жива сила ще се обърне срещу него…

После Зи-лин пристъпи към лампата и започна да разяснява подробностите на плана си.

Комунистическата армия претърпя тежко поражение в битката за Супинг през май 1946 година. Два месеца по-късно Мао обяви, че войската му се преименува в Народоосвободителна армия.

Първата му стъпка след разгрома при Супинг беше да изостави защитата на всички градове в Манджурия, която изискваше концентрацията на значителни войскови части. Основната част от Народоосвободителната армия премина към партизански действия, създавайки бързоподвижни отряди с достатъчно опит и въоръжение.

Главозамаян от победата при Супинг, генералисимус Чан възприе промяната в тактиката на НОА като ново доказателство за превъзходството си. Незабавно заповяда изоставените манджурски градове да бъдат окупирани от неговите елитни дивизии, а след това, в началото на 1947-а, предприе решителна офанзива срещу комунистическата армия. Подразделенията на Мао отстъпиха към планините на Юнан и се разцепиха на отделни отряди. Чан вече предвкусваше сладостта на окончателната победа и заповяда окупацията на нови населени пунктове в необятната Манджурия. В крайна сметка стана това, което очакваше Зи-лин — Националистическата армия се разкъса върху огромна територия, комуникациите и целостта й безнадеждно се влошиха.

Следвайки указанията на Хан, частите на НОА предприеха първата си сериозна контраофанзива. Този път бойните действия се водеха сериозно, партизанската тактика беше забравена. Боевете се водеха седмици и месеци без никакво прекъсване. Изминаха девет месеца преди първото сериозно поражение на националистите. Пен те-хуай, един от най-способните пълководци на комунистическата армия, разби националистите в решителното сражение за Сиам. С това пътят за отстъпление на Чан беше отрязан и силите на Мао започнаха да обкръжават остатъците от армията му.

Обезпокоени от хода на бойните действия, американците открито заеха страната на Чан и започнаха да изпращат все повече пари и военни съветници в армията му. Колкото по-тежко ставаше положението на националистите, толкова повече средства хвърляха уплашените „гуай-лох“…

Няколко месеца по-рано генерал-майор Дейвид Бар поиска среща с Чан и настоя за незабавно изтегляне на войските му от Манджурия. Мао беше оставил там само няколко гарнизона, но мъдро наблегна на разяснителната работа и в резултат на негова страна преминаха почти триста хиляди бойци от марионетната манджурска армия, изоставена на произвола на съдбата както от японците, така и от руснаците… Така НОА укрепи позициите си на север, без да се налага да отслабва своята численост на юг.

Но Чан, подведен от своите съветници (най-ревностен сред които беше, разбира се, Хуайшан Хан), отказа да напусне Манджурия. В крайна сметка генерал Бар не бе нищо повече от един презрян „гуай-лох“ и едва ли можеше да разбере историческото значение на Манджурия за огромната Китайска империя…

През ноември 1948 година НОА под командването на генерал Чен И започна широко настъпление в централните и източните провинции на страната. В рамките на три месеца бяха унищожени половин милион войници на Националистическата армия и Чан вече беше склонен на преговори за мир. Но великият освободителен поход беше започнал и нищо не можеше да го спре — нито генералисимусът, нито американските пари, нито агресивните намерения на руснаците.

През април армията на Мао завзе Нанкин, а в началото на есента дойде и окончателната победа. На 1 октомври 1949 година в Пекин беше обявено създаването на Китайската народна република.

Народът бурно приветстваше Мао, вече Председателя Мао! Малцина познаваха човека, родил брилянтната стратегия на победата, още по-малко знаеха името му…

Книга втора

Самвартасидха

Празнота

Пролет — Лято, в наши дни

Ню Йорк / Хонконг / Вашингтон / Москва / Пекин / Токио

Трите клетви чу автоматичната стрелба, видя как Джейк блъска Неон Чоу назад и се втурна към телефонната кабина на кея. Успя да определи, че стрелбата идва откъм собствената му джонка и се стегна да посрещне най-лошото.

Третият му братовчед беше нощна смяна в участъка на Абърдийн и благодарение на него полицията пристигна наистина светкавично. Трите клетви се качи на полицейския катер и потегли към джонката си заедно с четиримата униформени. Изправен на носа, той тръпнеше от тревога, докато полицаите зад него внимателно проверяваха оръжието си. Правеха го със същата съсредоточеност, с която бяха действали малко по-рано и японците от бойния „дантай“.

Дъждът браздеше тъмната вода, тежки капки барабаняха по палубата. Трите клетви избърса очите си и бавно пое по стълбичката. Джейк беше горе, приведен над нещо тъмно и продълговато.

— Стойте тук! — просъска един от полицаите, разпознал Джейк. По пътя насам Трите клетви им описа тримата членове на семейството си, които би трябвало да бъдат на борда: Джейк, Блис и Зи-лин.

— Блис! — простена той и се отпусна на колене пред тъмната купчина в краката на Джейк. — Съкровище мое! — протегна ръце и отметна влажната коса от лицето и. Пръстите му почервеняха от кръв.

— Джейк! — отчаяно проплака той. — Джейк!

— Трябва да я закараме в болница, чичо — прошепна Джейк. Лицето му беше бяло като платно, а очите му — обикновено златисти и ярки, сякаш бяха изгубили всякакъв цвят.

— Ти добре ли си, племеннико?

— Да.

Гласът му беше тих.

— Джианът?

Очите на Джейк бавно се повдигнаха към лицето му:

— Животът на баща ми свърши…

— Проклети да са злите божества, стоварили това нещастие върху главите ни! — простена Трите клетви, ръцете му инстинктивно докоснаха тялото на осиновената му дъщеря. Това беше неволен, но многозначителен жест. Семейството се топеше, затова всеки от останалите живи ставаше още по-скъп на сърцето му. — Видя ли ги, Джейк? Видя ли убийците?

— Заварих ги в кубрика — отговори Джейк. — Бяха трима, въоръжени с „Гион 30-09“… Изключително добри професионалисти, най-вероятно „дантай“…

Не можеше да сподели с чичо си за загубата на „ба-мак“. Как да обясни необяснимото? Как да опише тежестта на вината, която го смазваше? Беше абсолютно сигурен, че „ба-мак“ ще го предупреди за приближаващата опасност, че благодарение на това чувство ще успее да предпази поне Блис… Неволно я притисна до гърдите си.

— Болница, чичо — прошепна той. — Трябва да я закараме в болница!

— Полицейският катер е тук. С него ще стане най-бързо — вдигна глава и направи знак на униформените полицаи, които вече привършваха с огледа.

— Трима убити — установи единият от тях, а колегата му извади бележник и започна да записва. — Локви кръв, почти пълна разруха под палубата. Използвано е автоматично оръжие.

— Трима ли? — напрегнато попита Трите клетви. — Кои са те? — Полицаите мълчаливо го изгледаха и той се извърна към Джейк: — Кои са те?

— Ще трябва да изчакаме — обади се един от полицаите. — Нямат никакви документи, които да послужат за идентификация.

О, Богове, простена душата на Трите клетви. Защо си губя времето с тези корумпирани копелета? И да знаят нещо, пак няма да го споделят с мен. Изправи се и с усилие на волята потисна обзелото го раздразнение.

— Дъщеря ми се нуждае от спешна медицинска помощ, сержант! — гласът му беше стегнат и делови. — Бъдете така добър и я откарайте в болницата!

— Какво знаете за инцидента, сър? — попита полицаят с бележника.

— Нищо — повдигна рамене Трите клетви. — Защо ми задавате такъв идиотски въпрос? Нима забравихте, че пристигнах тук заедно с вас?

— Такъв е редът, сър — обади се един от останалите. — Трябва да вземем показания от племенника и дъщеря ви.

— Моля ви! — леко повиши тон Трите клетви. — Това може да почака до сутринта! Дъщеря ми е ранена, а племенникът ми е в шок. Давам ви дума, че ще получите пълни и подробни показания от тях, но не сега!

Старшият на патрула погледна Джейк, премести очи към Блис и кимна с глава.

— Добре. Момчета, вдигайте я… Внимателно, ще си удари главата… — Изчака тялото на момичето да изчезне от погледа му, после пристъпи по-близо до Трите клетви: — Предупреждавам ви да не пипате нищо до пристигането на екипа от криминалисти на Специалния отдел. С тях вероятно ще има и съдебен лекар. Моля да улесните работата им.

— Разбира се.

Полицаят отмести глава, за миг прожекторът на катера посребри широкото му кантонско лице.

— Моите съболезнования… Това тук наистина е страшно. — Лютивият дим от дизеловия мотор на катера го принуди да се прокашля: — Племенникът ви май също се нуждае от медицинска помощ…

— Аз ще се погрижа за него — отвърна Трите клетви. — Единственото, за което ви моля, е дъщеря ми час по-скоро да бъде в болницата…

Полицаят докосна козирката си, огледа още веднъж Джейк и се прехвърли на катера. Моторът изръмжа на високи обороти и лекият плавателен съд бързо се стопи в нощта.

— Това наистина ме връща с години назад… Когато все още не можех да си позволя подобни неща.

Тони Симбал вдигна глава към поредицата картини в позлатени рамки.

— Особено тази…

Платното беше на Сезан, необичайно агресивно с ярките си цветове. Четката на художника беше действала с размах, цветовете бяха положени майсторски и оказваха на зрителя почти физическо въздействие. Симбал не разбираше скрития замисъл на картината. Харесваше му, но не можеше да го възприеме изцяло.

— Сезан е художник, който умее да балансира на ръба на безумието и именно това ме привлича у него — каза Макс Тренъди. — Създава една цяла вселена — хаотична и едновременно с това абсолютно логична… Не мислиш ли? — сведе поглед към каталога, получен при влизането в залата на търга, и си записа нещо в полето. После отново погледна Симбал: — Почти не те видях на купона снощи…

— С Моника си припомняхме миналото…

Тренъди затвори кориците на каталога и се ухили:

— Значи затова гардеробът ми се оказа блокиран за повече от час, а?

— Сигурно — сви рамене Симбал.

— Я да поседнем — предложи Тренъди и тръгна към широката зала с дълги редици кресла. Търгът се провеждаше в една от най-известните аукционни къщи в страната. Залата на Уисконсин авеню все още беше полупразна. — Доколкото разбирам, спомените не са довели до нищо добро…

— Не доведоха изобщо до нищо! — намусено отвърна Симбал. Залата бързо се запълваше, Тренъди правилно беше предвидил, че е време да си намерят места. — Предполагам, че Моника вече те е осведомила за интереса ми към Питър Кърън…

Тренъди отвори каталога и отново си записа нещо.

— От къде на къде трябва да ме информира за каквото и да било? — попита с известно закъснение той. — Но тъй и тъй повдигаш въпроса, затова мисля, че трябва да решим един малък проблем…

По-късно, след като Тренъди се отказа да наддава за Сезан поради прекалено високите ставки, двамата напуснаха залата и бавно тръгнаха към реката. Денят беше влажен и студен, откъм Потомак духаше пронизващ вятър. Сякаш зимата отново се връщаше и върху леда всеки миг щяха да се появят кънкьори…

Облечен в охлузен лоден, който повече би отивал на някой беден студент от близкия университет „Джордж Вашингтон“, Тренъди се сгуши в яката си като костенурка.

— Какъв е този внезапен интерес към Питър Кърън? — попита без предисловие той.

— Преди малко каза, че имаме проблем — парира Симбал. — Какъв е той? Има ли връзка с Кърън?

— Бих желал да прекратим този дуел — въздъхна Тренъди.

— Вече не работя за теб, Макс — погледна го в очите Симбал. — Действията ми не подлежат на контрол от Службата по наркотиците…

— Но въпреки това сме тук, един до друг… Как ще обясниш това?

— Имам нужда от информация — неохотно призна Симбал.

Завиха по Вирджиния авеню и тръгнаха на северозапад.

— Не виждам как мога да ти помогна, ако не говориш открито — сви рамене Тренъди. — Знаеш, че няма начин да измъкнеш нещо от мен, а без достъп до служебния компютър си направо нула… — замълча, после тръсна глава: — Ясно! Моника и купонът… Дадох ти възможност за прекрасен старт! Май наистина почвам да остарявам…

— Наистина ми хрумна да използвам Моника за достъп до компютъра, но не се получи — призна Симбал.

— Момичето си го бива — кимна Тренъди. — Никак не е глупава, но е хлътнала до ушите по теб… Господ знае защо, тъй като ти си един коварен копелдак… Дано й дойде акълът! Все пак тя не те познава така добре като мен…

— В замяна на това ти пък не спиш с мен…

— Пресвета Дево! — разшириха се очите на Макс Тренъди, а устните му се разтегнаха в иронична усмивка: — Означава ли това, че тя се е докоснала до истинския Тони Симбал?!

Намалиха крачка и спряха пред южния вход на парка Рок Крийк. От мястото им добре се виждаше езерото в дъното, зад него се издигаше красивата, покрита с мрачна слава фасада на хотел „Уотъргейт“.

Симбал замълча. Очите му механично се плъзнаха по застиналата вода, сива като гръб на охранен кашалот. Защо нямам желание за словесен двубой, запита се той. После тръсна глава:

— Ще ми помогнеш ли, Макс?

— Сам каза, че вече не работиш за мен — поклати глава другият.

Симбал инстинктивно усети, че не чука на нужната врата и нещо му се изплъзва. Това чувство го обзе още в залата за наддаване и остана в душата му като лепкава паяжина. Но какво се крие зад него?

— Може би е време да станем приятели — тихо промълви той.

— Аз ти имах пълно доверие, Тони — погледна го прямо Тренъди. — Дори след Бирма… После звънна онзи твой състудент и ти заряза отдела, заряза и мен… Кой дава право на надутите английски копелета да крадат чужди, търпеливо обучавани агенти?

Изправени един срещу друг, те се гледаха в очите и попиваха ехото на казаното.

Невидима баржа издаде тръбен зов оттатък завоя на реката, Симбал неволно потръпна.

— Господи! Това ми прозвуча като погребален звън…

— Може би наистина е така.

— Хайде да сложим край на враждебността, Макс — дълбоко въздъхна Симбал. — Искрено желая това!

Тренъди огледа реката, сякаш очакваше да съзре невидимата баржа. Дълго време мълча, после бавно кимна с глава:

— Хубаво, това ме устройва — сключи ръце зад гърба си. Симбал неволно отбеляза колко червени са дланите му. — Винаги съм се възхищавал от теб, Тони. Ти беше най-добрият ми оперативен работник. Мъчно ми е, че те изпуснах…

— Никога нямам мира, Макс — отново въздъхна Симбал. — И това е всичко.

— Ясно — кимна Тренъди. — Всички сме така, все гоним промяната. Това е част от живота…

Продължиха бавната си разходка. Задминаха ги двама младежи с лица на преуспяващи бизнесмени, облечени в анцузи и маратонки.

— Господа, като гледам подобни хлапаци, имам чувството, че съм безнадеждно остарял — въздъхна Тренъди.

— Питър Кърън отговаря за агентурата, внедрена в „Дикуи“, нали? — попита Симбал. — Миналата седмица в Ню Йорк е убит Алън Тюн, малко преди насрочената тайна среща със своя постоянен информатор. Мисля, че Кърън знае доста повече от мен за текущите операции на „Дикуи“…

— Не разбирам какво общо има това с теб — отвърна Тренъди, извади кърпичка и избърса насълзените си от вятъра очи. — Коригирай ме, ако греша, но мисля, че нямаш причина да се бъркаш в работата ни с „Дикуи“… Още по-малко пък в операциите на СЕН… — Имаше предвид Специалния екип по наркопроблемите — една секретна формация в структурите на ЦРУ — „Дикуи“ се преплита с част от задачите, които трябва да изпълня в Югоизточна Азия по заповед на Донован — поясни Симбал. — Той иска да знае всичко — кой движи нещата, накъде ги движи и защо… В тази връзка исках да те помоля да ми уредиш една среща с Питър Кърън.

— За съжаление това е невъзможно — отвърна Тренъди и вдигна очи към лицето на Симбал. — Защото Питър Кърън е ликвидиран.

На меката светлина кожата й изглеждаше гладка като на котка. Буйната руса коса и хладните сиви очи подсилваха приликата й с някоя от великите изкусителки на древността. Лорелай, или може би Цирцея… Да, по-скоро Цирцея. Михаил Карелин беше дълбоко убеден, че красотата на Даниела Воркута има нещо общо с древната легенда от гръцката митология.

Ревностен почитател на историята, Карелин виждаше в тази красота нещо от хилядолетната култура на Мала Азия, от горещата кръв на хората, обитавали Месопотамия, Асирия и Вавилон. Лицето й беше далеч от съвременните модели за красота, мраморните му черти сякаш бяха издялани от изкусното длето на античен скулптор. Той често я поднасяше, че в предишния си живот по всяка вероятност е била кралица.

— Аз съм обикновена рускиня — отговаряше тя. — Нямам нищо общо с Асирия и Вавилон.

Когато за пореден път каза това, Карелин стана и й подаде една дебела книга.

— Какво е това? — полюбопитства тя. — Обикновено не ми остава време за четене…

— Биографията на Александър Велики — отвърна той. — За нея трябва да намериш време.

— Защо?

— Защото той е единственият човек в историята, който е поискал да завладее целия свят. И почти е успял…

Карелин беше убеден, че и Даниела е обладана от подобно желание.

— В наше време обаче това не може да стане без подкрепата на могъщи съмишленици — подхвърли той. — Човек с подобни амбиции трябва да бъде силен, гъвкав, арогантен… Качества, които често граничат с грандомания и високомерие.

— Какво лошо има в това?

— Лошото е, че тези качества обикновено водят до провал…

Тя замълча, в съзнанието й изплува образът на Олег Малюта. Запозна се с него заради чичо Вадим. Чичото обичаше да я кани в Ленинград към края на декември, членовете на семейството бяха сигурни, че прави това единствено за удобство на Даниела, която по това време на годината беше относително по-малко заета.

Но истинската причина беше друга, за нея знаеха само тя и чичо Вадим. Майката на Даниела беше ревностна християнка и спазваше всички религиозни празници на Руската православна църква. Цял живот беше вършила това тайно, без знанието на баща й… А чичо Вадим също спазваше религиозните обичаи и обичаше да прекарва Коледа в компанията на племенницата си.

Даниела се запозна с Олег Малюта именно по време на коледните празници в Ленинград. Току-що я бяха издигнали за член на Политбюро и чичо Вадим я покани да отпразнуват събитието в „Делфин“ — един от плаващите ресторанти срещу сградата на Адмиралтейството. Естествено, по това време на годината водите на Нева бяха сковани от дебел лед. Макар и една от най-късите реки в света (около осемдесет километра), Нева е пълноводна река със силно течение. Благодарение на този факт, водите на залива в устието и са почти обезсолени. По тази причина не само реката, но и заливът пред Ленинград обикновено замръзват здраво и ледовете започват да се топят едва през май.

— Този човек може да ти бъде от полза, Данушка — беше й казал чичо Вадим на път за ресторанта. — Ако успееш да му се харесаш, много врати ще бъдат отворени за теб. А първите шест месеца от членството ти в Политбюро — най-трудните и обърканите — ще станат далеч по-приятни… Олег Сергеевич е от хората, които винаги знаят в кой килер да търсят буркана със сладкото…

Не сладкото, а костите, въздъхна в себе си Даниела. Твоят Олег Сергеевич Малюта, чичо, знае къде са закопани кокалите и на кого принадлежат…

Имаше нещо иронично във факта, че макар и издигната до най-високото стъпало на съветската йерархия, тя се чувстваше безпомощна като сляпо коте, попаднала изцяло във властта на един зъл и безскрупулен човек. Не смееше да предприеме нищо срещу Малюта, просто защото все още не беше циментирала позициите си. Беше нова в Политбюро и не беше разучила тайните пътеки на властта в това доскоро напълно мъжко царство.

Нямаше начин и да използва агентурата си срещу него. Той недвусмислено я беше предупредил, че следи отблизо всяка нейна стъпка, и тя му повярва. Макар това да не беше толкова лесно при човек с нейното положение — началник на Първо главно управление в КГБ.

Първо главно е огромна организация, Даниела дори не познаваше всички началници на отдели в него. Много от тях бяха хора на Анатолий Карпов, за Малюта никак не е било трудно да ги привлече на своя страна. Това беше единственият начин да я държи под око, без да предизвиква излишни усложнения. Хватката беше класическа — началникът е следен от своите най-близки подчинени.

Даниела се размърда под дебелата пухена завивка и се запита дали не е време да разкаже на Карелин за машинациите на Малюта. Как ли би реагирал, ако научи, че Малюта разполага с тайни снимки от най-интимните им мигове в леглото?

В душата й кипна внезапен, но силен гняв, тялото й подскочи до седнало положение.

— Какво има, кошка? — отвори очи Карелин. Обичаше да я нарича така — „котенце“…

— Стана ми студено — промърмори тя. Спомни си за сълзите в ледената нощ, злорадото изражение на Малюта със снимките в ръце, за черното отчаяние… — Всичко е наред…

Карелин се надигна и я прегърна.

Беше мъж с безлично лице, без каквито и да било отличителни черти. Не беше грозен, не беше и красив — такива като него потъват в тълпата без никаква следа. Наблюдателите на Кремъл в Англия и Америка почти го бяха забравили, тъй като вниманието им беше насочено към далеч по-властни и по-действени фигури в коридорите на властта. Фигури от сорта на Геначов, Резцов и Кулагин. В сравнение с тях Карелин изглеждаше сив и незначителен, сякаш завинаги лишен от възможността да предложи нещо интересно, да осъществи някаква нова и лично своя инициатива…

Но Даниела знаеше, че това е само привидно. Свикнала да разглежда нещата в аналитичен план, тя моментално усети, че Карелин е силната карта в съвременната политика на Кремъл, че той е човек с далеч по-големи шансове в дългосрочен план. Особено когато бъде сравнен със силните личности на деня. От него се излъчваше самоувереност и спокойствие, вътрешната му сила беше огромна.

Вероятно тези качества бяха направили впечатление и на Геначов, който без колебание го беше издигнал до ранга на личен съветник. Карелин не беше властолюбив, но това някак не се отразяваше на забележителната му самоувереност. Качество, от което Даниела искрено се възхищаваше. Той се движеше в сянката на властта, предпочиташе да стои настрана от жестоката борба, която неизменно я съпътства, знаеше кога и в кое ухо да прошепне разумен съвет. Малюта го считаше за безгръбначен бюрократ без чувство за чест. Но нещата стояха доста по-различно: Карелин притежаваше изключително развито чувство за чест, но го подчиняваше на генералната стратегия. А това е качество, което наистина се среща много рядко сред политиците в съвременния свят…

Даниела имаше чувството, че от Михаил Карелин се излъчва величествено спокойствие. И потапянето в това спокойствие постепенно се превръщаше в една от най-големите радости на живота й.

Радост, която нямаше нищо общо е удоволствието. В своя живот Даниела познаваше много мъже, голяма част от тях й доставяха търсеното удоволствие. Отдавна беше открила, че в това отношение мъжкарите подлежат на дресировка и от тях може да се извлече толкова удоволствие, колкото й беше необходимо. Но при радостта не е така. Човек не може да се научи да доставя радост, ако не е надарен от природата. Подобна дарба, която се среща изключително рядко — това Даниела беше научила от опит. Михаил Карелин я даряваше с радост и това автоматически го отделяше от безличната тълпа на предшествениците му, превръщаше го в истинска ценност за нея.

Разбира се, това продължаваше да я изненадва. Цял живот беше манипулирала мъжете по принуда — просто за да компенсира манипулациите, които те вършеха над нея. Именно след подобни манипулации от страна на Карпов и Лантин (в чието легло лежаха в момента) започна нейният неудържим възход към върха.

Но с Карелин беше различно, макар че нещата положително започнаха като при другите. Дали го беше прелъстила? Вече не беше сигурна в това, тъй като спомените се замъгляваха от романтиката на собствените й емоции и се превръщаха в легенди. Историческите легенди, които той толкова много обичаше. Даниела и Михаил — двамата митични влюбени! Тази мисъл често я караше да се усмихва, но още по-често тялото й се притискаше в неговото с отчаяна сила…

Някъде по това време разбра, че се страхува от раздялата с този човек. Беше ирационален, лишен от логика страх. Защото нямаше причини да се съмнява в Карелин. Той я обичаше силно и всеотдайно, но без онова робско покорство, което я караше да презира повечето от предишните си любовници.

Разликата беше огромна. С онези мъже дърпаше всички нишки, манипулираше чувствата им до степента, която й беше необходима. Това в крайна сметка слагаше край на искреността и всичко течеше изкуствено. Но в случая с Карелин нещата не стояха така. Той я обича и толкоз.

— Ела, кошка — прошепна той. — Легни си…

И Даниела го послуша. Така постъпваше и Геначов през деня… Тялото й се отпусна в топлата му прегръдка, очите й се затвориха, от устата й се откъсна блажена въздишка.

После заспа. В съня си спомена името на Малюта. Карелин отправи поглед в тавана и се замисли. Значи Малюта…

Тя се събуди на разсъмване, въпросът му беше прям:

— Ще ми разкажеш ли за Малюта?

Рефлексите й бяха светкавични:

— Не разбирам…

— Кажи ми защо се страхуваш от него, кошка…

— Откъде знаеш това?

— От съня ти — прошепна той и се обърна към нея. — Дори насън шепнеш името му с омраза и страх…

Тя протегна ръка и го погали по лицето:

— А ти защо не спиш, любими?

— Слушах нощта — усмихна се Карелин. — Мислех си за много неща. А ти изведнъж каза „Малюта“…

— Какво друго казах?

— Нищо, само името му…

Даниела се обърка. От години насам не беше споделяла интимните си мисли с мъж. Много й се искаше да го стори с Карелин и колебанието й пролича съвсем ясно. Защото опасността беше голяма. Човек най-лесно може да бъде предаден, когато се намесват чувствата. Знаеше това от опит. Но сърцето й тръпнеше от желание, мечтаеше за онази интимност, която се ражда единствено в откровението. А с помощта на откровението удоволствието се превръща в радост…

— Иска ми се да ти кажа… — думите замряха на устните й, а в съзнанието й прогърмя заплашителният глас на Малюта: В тази война или сте с мен, или сте против мен! Пред очите й отново изплува ледената нощ, синкавият сняг, смръщеното лице на Олег Малюта. Противният вкус на пепел в устата пред безжизненото тяло на Алексей, още по-противното треперене на пръста й върху спусъка, тежката миризма на барут…

После Малюта й отне оръжието. Ловко, като истински професионалист. Отпечатъците й останаха върху него. Този пистолет повече няма да стреля, а просто ще чака момента, в който ще се превърне в съкрушително обвинение срещу нея… Искам добре да помните, че ще бъдете обвинена в предумишлено убийство, когато аз пожелая това…

— Кошка… — прошепна Карелин.

— Искам да ме любиш!

— Кошка, виждам болка в очите ти…

— Моля те, любими! — ръцете й се плъзнаха по тялото му. — Моля те!

Карелин я прегърна, дланите му покриха твърдите й, възбудено щръкнали гърди. Потърка с палци зърната, от устата й излетя възбудено стенание. Главата й потъна в рамото му, разкошната и руса коса миришеше на лимон и лавандула…

Ръката му сякаш рисуваше по тялото й. Плъзна се по корема, продължи пътя си надолу. Бързо откри, че тя вече е готова, влажна и тръпнеща в очакване. Обърна се по гръб, стисна я в силните си ръце и я качи върху себе си. Бедрата й се разтвориха като листенцата на нежно цвете.

Проникна между тях е цялата си мъжка сила, зъбите му се забиха в гладката й кожа. Даниела имаше чувството, че е на ръба на припадъка. Опряла гръб на широките му гърди, тя чуваше ударите на сърцето му, които с нарастването на възбудата му ставаха все по-силни и по-отчетливи. Отметна глава назад, клепачите й потрепнаха.

Усещаше пулсациите му дълбоко в себе си, сякаш там, вътре, биеше второ сърце. Удоволствието я прониза до корените на космите, тялото й пламна.

Ръцете му покриха гърдите й, пръстите леко масажираха щръкналите зърна.

— Любими! — задъха се тя. — Любими!…

Тазът й започна лудешки танц. Въртеливите движения влизаха в синхрон със стягането и разпускането на вътрешните й мускули, така всяка точка на члена му се оказваше обект на невероятно възбуждащ масаж. Дишането му стана накъсано, дъхът му опари шията й. Сякаш й говореше на непознат език. Неразбираем и затова още по-възбуждащ… Сякаш се сливаха не тялом, а духом…

Пръстите й го докоснаха, тазът й се притисна в него с непознат плам.

— Кошка!

Усети как тялото й се пронизва от нещо ново и непознато, сякаш едва сега го имаше целия… Членът му стана огромен и твърд като камък, чувстваше го дълбоко в себе си. Очите й се разтвориха широко, блестящи и огромни под булото на страстта. Потръпващите й бедра се стегнаха около него и го засмукаха още по-дълбоко. Той издаде тих стон и я притисна върху себе си с такава сила, че тя неволно извика. В слабините й се появи топлина, която бързо нарастваше. Вътрешностите й сякаш се разтопиха, ръцете й неволно се вкопчиха в неговите и яростно ги притиснаха към гърдите.

Движенията на тялото й престанаха едва когато той прехвърли върха на възбудата си и нежно започна да се отдръпва.

— Прегърни ме, скъпи — прошепна. — Силно ме прегърни!

За пръв път в живота си разбра какво огромно значение може да има прегръдката на любимия мъж. Небето навън бавно просветляваше.

— Искам да ти разкажа за Малюта…

В тази война или сте с мен, или сте против мен! Сърцето й потръпна от леденото докосване на страха.

— Искам да ти разкажа всичко!

Защото Малюта я беше разплакал, защото не можеше да забрави горчивите сълзи на страха и унижението, които в онази ужасна нощ замръзваха по страните й още преди да капнат върху снега… До подобно състояние я беше докарвал единствено баща й, но тогава тя все още беше младо момиче… И Малюта успя. Успя да прогони разума от съзнанието й, да я превърне в безпомощно дете. При това го стори с такава злобна наслада, че тя се почувства изнасилена… Защото разголеното тяло е нищо в сравнение с разголената душа.

— Ще се изповядвам като добрите католици…

Карелин лежеше по гръб и мълчеше, кракът му остана преметнат над бедрата й. Усещаше милувката на гъстата й коса върху бузата си, опиваше се от чистия й дъх. Погледът му потъна в хладните дълбини на огромните сиви очи, в съзнанието му неволно изплува представата за Черно море — бурно, заплашително, прекрасно…

Навън задуха вятър, сух сняг заблъска стъклата на прозорците, по уличното платно заскърцаха автомобилни вериги.

— Как те нарани, кошка?

— Принуди ме да работя за него — тихо отвърна тя. Толкова тихо, че ако не бяха притиснати един до друг, Карелин едва ли щеше да я чуе.

— Мръсник!

Каза го тихо и спокойно, но с такава омраза, че Даниела неволно потръпна. Постъпих правилно, отпусна се тя. С човек като Карелин ще бъда в безопасност.

— Принуди ме да убия Алексей — задавено продължи тя. — Излъга, че ме е шпионирал чрез него. А после, когато застрелях момчето — забележи — с пистолета на Малюта! — той ми се изсмя и каза, че Алексей е невинен. Но негов човек е направил снимки на целия инцидент…

— Виждала ли си този човек? — загрижено попита Карелин. — Имаш ли представа как изглежда?

— Не.

Карелин помисли малко, после вдигна глава:

— А какво стана с оръжието?

Даниела се превърна в камък. Очите й бяха сухи, но дишането й сякаш спря.

— Прибра го Малюта, заедно с отпечатъците ми — отвърна след известно време тя. — Има и снимки…

— На убийството…

— И на други неща — прошепна със свито сърце тя.

Тялото й рязко се отърси от неподвижността и премина в другата крайност — неудържимите конвулсии. „Ами ако Михаил се уплаши и ме напусне?!“, изведнъж се запита тя. Главата й пламна, не можеше да си представи, че ще се изправи срещу Малюта сама, без помощ отникъде…

— Какви неща?

Даниела остана безмълвна, лицето й се покри с гъста червенина. Езикът й залепна за небцето, гласните й струни блокираха.

— Кошка — нежно промълви той. — Трябва да завършиш това, което вече започна… — хвана ръката й и започна да я гали. Някак по момчешки — сякаш бяха млади влюбени, които искат да преодолеят първоначалната си свенливост. — Не може да бъде чак толкова ужасно…

Даниела затвори очи. Имаше чувството, че й предстои скок в тъмна и дълбока вода.

— Как ще постъпи жена ти, ако научи за нас? — тихо попита тя.

Той се разсмя.

— Що за въпрос, кошка? Тя може да научи за нас единствено от теб, но ти нямаш намерение да й кажеш, нали? — после видя отчаяното изражение на лицето й и отново стана сериозен.

— Малюта?! — гласът му отекна като гръмотевица в тишината на стаята.

Неспособна да произнесе нито звук, Даниела само кимна с глава.

Той се облегна на стената и дълго мълча. После се извърна към нея, погледът му беше мрачен:

— О, кошка!… — прошепна. — Хубавичко си ни подредила, няма що!

— Виждаш, че нито ти, нито аз, ще имаме възможност да си поговорим с Питър Кърън — въздъхна Макс Тренъди.

Едва сега Симбал започна да разбира реакцията на Моника при споменаването на Кърън. Подчинявайки се на невидим сигнал, двамата с Макс едновременно се раздвижиха.

— Как е станало?

— Пластичен експлозив в колата му. Останали са само обгорели отломки.

— Уф! — въздъхна Симбал. Разходката им се проточи повече от очакваното, тялото му започна да изстива. — Идентификация?

— Разполагахме само с един напълно оголен скелет — отвърна Тренъди. — ДНТ-тест беше невъзможен, защото се оказа, че Кърън не е стъпвал при зъболекар. По тази причина се задоволихме с физическа идентификация. — Бръкна в джоба си и разтвори длан пред очите на Симбал: — Намерихме и това… Пръстен с печат, никога не го сваляше от ръката си. По време на следването си в Йейл членувал в някакъв студентски клуб — „Адски огън“, или нещо подобно… Намерихме го в колата и трябваше да свалим доста обгоряла кожа от него, преди да го разпознаем…

— Значи всичко е точно.

Тренъди духна в ръцете си да ги стопли, главата му леко се поклати:

— Би могло да стане, но…

И Симбал най-сетне разбра. Нещо не беше наред — усети го в отговорите на Макс още в първите минути на продължителната им следобедна среща, но едва сега всичко му стана ясно.

— Искаш да заместя Питър Кърън в операцията по тайното проникване в средите на „Дикуи“! — прошепна с невярващ глас той. — Искал си го още от самото начало!

— И да, и не! — вдигна ръце Тренъди. — Изслушай ме, преди да те е обзела типичната за всички ирландци ярост! А после можеш да кажеш „не“ и да си тръгнеш…

— Истината е, че за това разследване имам нужда от външен човек. Но това съвсем не означава, че държа точно ти да заместиш Питър. Той се добра до една доста любопитна информация, трябваш ми именно за нея…

— Веднага след заминаването на Питър открихме, че от служебната документация липсват едни… хм… доста парливи по характер документи…

— Кърън ги е задигнал, така ли?

Вятърът смени посоката си и започна да духа откъм реката. Тренъди потръпна и механично вдигна яката на лодена си.

— По всяка вероятност — да — неохотно кимна той.

— Можеш ли да ми кажеш какво по-точно е задигнал?

— Имена, явки, данни за агентурната ни мрежа…

— Господи Исусе!

— Това е положението, Тони — въздъхна Тренъди. — За подобен провал нашите приятелчета на Капитолийския хълм живи ще ни изядат! Дузина подкомисии на Конгреса си изкарват хляба от такива грешки…

Симбал се обърна да го погледне:

— Така ли наричаш това? Грешки?

— Името няма значение — нетърпеливо отвърна Тренъди. — Важното е нещата да се оправят, при това по най-дискретен начин! Ще ми бъде много неприятно, ако се разчуе… дори и в професионалните кръгове.

Явно има предвид Донован, бързо съобрази Симбал. Зад гърба им се появи вой на сирена. Симбал изчака отминаването на линейката и едва тогава проговори:

— Искам пълен достъп до компютъра на Администрацията за борба с наркотиците!

— Ще го получиш, Тони — кимна с лека въздишка Тренъди. После протегна ръка и стисна премръзналата длан на Симбал. Ръкостискането му беше изненадващо здраво.

Последните дъждовни капки бавно се плъзнаха по стъклото. Тишината в стаята се нарушаваше само от ритмичното пъшкане на респиратора.

Трите клетви си играеше с шнура на щорите, разрязвайки светлината на различни по ширина ивици. Имаше чувството, че е в затвор.

— Дано Боговете поразят враговете ни! — изпъшка на глас той и погледна към неподвижната Блис. Всяко механично вдишване и издишване на системата прорязваше сърцето му като остър нож.

— Шибаните доктори не знаят нищо! — продължи развълнувано той. — Безпомощни са, но си мълчат. Блис може да умре всеки миг, а те дори няма да разберат!

— Успокой се, чичо — вдигна глава Джейк. — Докторът каза, че рентгеновите снимки и енцефалограмата не показват нищо опасно.

— Защо тогава искат да й правят нови изследвания? Защо искат да окачат дъщеря ми на проклетите чуждестранни машини?

— Открили са известни аномалии в мозъчната дейност — отвърна Джейк.

— Това не го разбирам — тръсна глава Трите клетви.

— Докторите също.

— Ето, видя ли? — викна Трите клетви. — Значи съм прав!

— Трябва да се направят рутинни изследвания, чичо. Аномалиите не са опасни за живота, но все пак са причина за безпокойство…

— О, Буда! — простена Трите клетви и се отпусна на стола до високото легло. — Защо съдбата ни наказва, Джейк? Какви грехове сме имали в предишния си живот, за да си създадем толкова силни врагове в настоящия?

— Първо трябва да разберем кои са — напомни му Джейк.

— Нали каза, че Блис е видяла татуировките им?

— Иризуми — кимна Джейк. — Според нея нападателите са били членове на Якудза.

— Нищо не разбирам — въздъхна Трите клетви. — В Япония нямаме никакви врагове.

— Ако тя се окаже права, вече ги имаме — поклати глава Джейк, стана и се приближи до прозореца. Разноцветни ивици неонова светлина се преплитаха по тавана — като сложните татуировки „иризуми“ по гърбовете на японските мафиоти.

— В Япония се води жестока гангстерска война… Безпокоя се за съдбата на своя приятел Микио Комото, който е един от главатарите на Якудза…

— Допускаш, че нападението срещу нас има нещо общо с приятеля ти? — вдигна вежди Трите клетви.

— Защо не? — сви рамене Джейк. — Може би са дошли за мен и са убили баща ми от безсилен гняв…

Трите клетви не се остави да бъде заблуден.

— Те бяха професионалисти, Джейк. При това отлични професионалисти. Това са твоите думи, помниш ли? Били са „дантай“ — екип по подобие на тези, които сам си създавал, докато работеше за Агенцията. Сигурен съм, че съставна част от подготовката им е изключителната дисциплина и смелост. Затова искам да ти задам два въпроса. Първо: Нима членовете на „дантай“ ще пропуснат да открият точното ти местонахождение? Второ: Ще си позволят ли подобно безсмислено кръвопролитие?

Джейк не отговори, очите му продължаваха да гледат към вибриращия мрак зад стъклото. Мислеше за жената, която беше достатъчно опитна не само да го проследи, но и да го задържи точно толкова, колкото беше необходимо.

Ако „ба-мак“ не беше го напуснал, той с положителност щеше да разгадае общата стратегия на противника. А това означаваше само едно — ходът на събитията щеше да е съвсем друг и баща му щеше да е жив и здрав…

Глупак, мълчаливо изруга той. Мислиш като европеец! Сега трябва да се държиш като китаец и да се примириш с неизбежното. Джос… Гледай напред и виж какво може да се направи…

— При всички случаи ще се наложи да замина за Япония — промълви след дълго мълчание той.

— Как така ще заминеш? — смаяно го изгледа Трите клетви. — Нима ще зарежеш Блис в това състояние, нима ще оставиш „Саут-ейша Банкорп“ на произвола на съдбата?

— И да остана тук, Блис едва ли ще се възстанови по-бързо — поклати глава Джейк. — А освен за „Саут-ейша“ аз трябва да мисля и за целия „юн-хюн“…

— Не забравяй и погребението на баща си! — натъртено рече Трите клетви. В съзнанието му неволно изплува забележката на Неон Чоу относно способностите на първородния му син, който спокойно би могъл да бъде Джуан. — Това е твой синовен дълг…

— Излишно е да ми напомняш какво означава дълг — рязко се извърна Джейк. — Аз съм Джуан и зная какви са задълженията ми. Още тази вечер тялото ще бъде кремирано. Утре сутринта ще се отслужи молебен, на него ще присъстваме ти, аз и Т. И. Чун. След това ще пръснем праха на баща ми над Южнокитайско море, защото такава беше волята му… Бръкна в джоба си и извади малък пакет.

— Докато ме няма, някой трябва да движи и бизнеса — продължи той. — Нека бъде един от синовете ти, сам ще решиш кой… Искам да се погрижи за това…

Трите клетви пое пакетчето и бавно започна да го развива. Пред очите му блесна едър необработен опал. Преобърна го между пръстите си, алени светкавици го принудиха да затвори очи.

— Къде го намери?

— В джоба на една личност, която имаше глупостта да върви по следите ми — отвърна Джейк.

— Кога е станало това?

— Погрижи се това да бъде свършено — отсече Джейк. Всяка мисъл за преследвачката го връщаше към смъртта на баща му. „Ба-мак“… Великата стратегия. Джейк се концентрира и направи опит да усети пулсацията. Нищо, пълен мрак. Нямаше как да сподели отчаянието си с Трите клетви, а и с когото и да било друг. — Като се върна, искам да зная къде и кога е купен този камък, но най-вече от кого!

Трите клетви уви опала и го прибра в джоба си.

— Ще бъде сторено — кимна с глава той и отправи поглед към бледото лице на Блис. — Тя е неразделна част от мен, чувствам я по-скъпа дори от родните си деца… Тя е част от Ши Зи-лин и моето най-скъпо съкровище…

Главата му се вдигна, тонът му стана съвсем друг:

— А сега искам да слезеш долу и да се подложиш на медицински преглед! Трябва да зная какво е физическото ти състояние, особено след като си решил да предприемеш конкретни действия. Вероятно разбираш, че настоявам не заради теб или себе си, а заради сигурността на „юн-хюн“…

— Естествено — кимна Джейк, но напрежението между двамата отказа да се стопи. Татко положително не беше предвидил подобен развой на събитията, рече си той. О, Буда, още не мога да повярвам, че го няма! Дай ми сили да довърша великата си мисия! — Разчитам на теб за опазване на тайната около „Саут-ейша“…

— Бива си те, племеннико! — одобрително го изгледа Трите клетви, после замълча и поклати глава. Джейк разбра, че ще последва нещо важно и благоразумно запази мълчание. — Може би брат ми беше прав, като избра теб за ролята на Джуан… Човек наистина трябва да е силен като бик и студен като лед, за да носи огромното бреме на „юн-хюн“ върху плещите си. Признавам, че аз самият положително бих се огънал под него…

Думите на чичо му го шибнаха като камшик, сърцето му се сви.

— Чичо — тежко продума той. — Не зная къде ще се озова в дните, които идват, не зная и какво ще ми се случи… — В ръката му се появи запечатан плик. — Тук има някои важни неща, но най-важното от тях е Аполо — нашият агент в Русия.

— Трябва да поддържаш радиоконтакти с него по време на моето отсъствие. Той трябва да бъде сигурен, че всеки момент може да напусне Русия и че каналът действа. Иначе ще постави под съмнение изпълнението на задачата си, а това не бива да позволим… Разбираш ли?

Сърцето на Трите клетви се изпълни с гордост.

— Разбирам отлично, Джуан — тържествено кимна той и облекчено въздъхна. В крайна сметка ще се окаже, че Неон Чоу греши. Дълбоко в себе си знаеше, че не може да бъде права, но въпреки това му стана приятно от доверието на Джейк.

— Ще отвориш този плик четиридесет и осем часа след моето заминаване — продължи да го инструктира Джейк. — Вътре ще намериш точни указания за начина на свръзка с Аполо. Ще я осъществяваш на всеки четиридесет и осем часа до моето завръщане.

— А кога ще стане то, племеннико?

— Когато каже Буда.

Точно в уговореното време Макена се появи в задимения салон на „Бялата чаша“. Сводката за престъпленията през изминалата нощ мина през бюрото му и той прочете подробностите за убийството в пристанището на Абърдийн с подчертан интерес. Тцун-Трите клетви беше един от собствениците на „Саут-ейша Банкорп“ и той се запита дали нападението на джонката е свързано със слуховете, които му предаде Као Белоокия.

Започна да си пробива път сред развеселените моряци и проститутки и скоро стигна до масата на Пок-Голямата стрида. Сега ще получа отговор на всичко, рече си той.

Голямата стрида беше сам.

— Сядай, лейтенанте — махна с ръка той. — Ще пийнеш ли едно, или си на служба?

Макена не обърна внимание на ироничната му усмивка и си наля три пръста отлежало „Джони Уокър“. Изпи го наведнъж, за да направи впечатление на китаеца. Инстинктивно чувстваше, че авторитетът му тук се нуждае от доста допълнителни инжекции. На практика изобщо не му пукаше за мнението на Голямата стрида, но сега не беше моментът да показва отвращението си. Първо ще трябва да получи от мръсника отговор на доста въпроси. А после… Устните на Макена се разтеглиха в жестока усмивка. После ще му предам един малък урок и след него гадното китайче положително ще промени отношението си към представителите на закона!…

— Имаш ли нещо за мен? — намръщено попита той.

— Лейтенанте — ухили се Пок. — Приличаш ми на онзи заек, който бързал да пресече пътя… — протегна ръка към бутилката и спокойно допълни чашата си. Вдигна я пред очите си и леко я разклати. Кехлибарената течност блесна на светлината. — Разбира се, направил го точно когато не трябва и бил размазан от колелата на тежък камион… — Отпи една малка глътка и добави: — Човек затова е човек, защото може да се приучи на търпение…

— Търпение, дрън-дрън! — гневно изръмжа Макена. От доста време насам се чувстваше като в преса, гадните китайци го притискаха отвсякъде. От едната страна беше Чудесният Сун, от другата — Као Белоокия. Имаше чувството, че отново се връща в пустинята на Австралия, безпомощно клечи пред огъня, а в ушите му кънтят псалмите на аборигените, които току-що е разстрелял…

— Искам отговор! — изкрещя той и стовари огромния си юмрук върху масата. Чашите подскочиха, бутилката уиски замалко не падна. — Искам го веднага! — Тялото му трепереше, по челото му избиха ситни капчици пот.

Пок-Голямата стрида се облегна назад и отправи хладен поглед към едрия „гуай-лох“ насреща си. Гледаше го така, както се гледа някое противно влечуго в зоологическата градина. Тоя тип е неуравновесен, помисли си той. С него трябва да се внимава…

— Имам го твоя отговор — проточи той.

— Много добре! — изръмжа Макена, наля си още едно питие и го глътна наведнъж като първото. — Давай го, защото нямам време да се мотая с теб цяла нощ!

Пок-Голямата стрида изпита чувството, че наднича в тъмна и миризлива дупка, където се е скрила мечка стръвница.

— В „Саут-ейша Банкорп“ наистина имат проблеми — предпазливо започна той.

— Какви по-точно?

— Няма го главния им счетоводител.

— Уволнен?

— По-скоро изчезнал.

Очите на Макена възбудено блеснаха:

— Значи ги е завлякъл, така ли?

— Без съмнение — кимна Голямата стрида. — Въпросът е с колко…

Макена замислено разклати чашата в ръката си.

— Точно така — промълви той. — Трябва да научим колко мангизи е отмъкнал тоя тип…

— Искаш ли да чуеш мнението ми по въпроса?

Макена вдигна глава:

— Какво? О, да, разбира се…

— Информацията за точната сума на кражбата ще бъде от значение за теб, а за всички останали, само ако е достатъчно голяма, за да затрудни текущите операции на банката.

— Прав си — кимна Макена. — От размера на тази сума ще зависят мащабите на евентуалната паника сред вложителите.

— Точно така.

— Нещата са потулени дълбоко и това също е един многозначителен факт. Ако наистина изпитват недостиг от средства за текущи операции, те са напълно прави да пазят тайна…

— Защо толкова те интересува финансовото състояние на „Саут-ейша“? — попита Голямата стрида. Той, естествено, знаеше точната сума на кражбата, но не виждаше защо трябва да я споделя с Макена.

— Това не ти влиза в работата, приятелче! — отряза го австралиецът. — Искам от теб да разбереш точната сума, при това бързо!

— Да не съм ти момче за поръчки? — хладно го изгледа Пок.

Макена се приведе над масата. Лицето му се зачерви, в очите му блеснаха онези безумни пламъчета, от които партньорът му в австралийската пустиня беше потръпнал.

— Слушай ме внимателно, приятелче! — изръмжа той. — Държа те в ръцете си и ти прекрасно го знаеш! Всеки момент мога да те арестувам по няколко обвинения, като най-лекото от тях ще е опит за подкуп на служител на Нейно величество кралицата!

— Но така ще обвиниш и себе си — напомни му Пок.

— Твоята дума срещу моята! — изсмя се Макена. — На кого ще повярват според теб? Поне в Хонконг няма съдия, който да застане на твоя страна! Използвай главата си, приятел. Бъди послушно момче и играй по правилата. Ако ме слушаш, всичко ще завърши добре. Ясно ли е?

— Изпълних молбата ти — спокойно отвърна Пок. — Сделката ни е в сила и това ми е достатъчно. И без това се изложих на немалко рискове…

— Но не отчиташ най-големия! — изръмжа Макена. — Че вече си вързан за мен! Аз съм този, който поема всички рискове, ясно ли е? — Мухата забръмча над оцъклените очи, звукът се заби като шило в съзнанието му: — Аз съм бял, приятелче! Следователно силата е на моя страна!

В продължение на няколко безкрайно дълги секунди Голямата стрида не каза нищо. После стана на крака и хвърли няколко банкноти на масата.

— Лека нощ, лейтенант! И сбогом!

Даниела и Олег Малюта отидоха на балет. Постановката на „Спящата красавица“ беше великолепна, душата й се опиваше от прекрасната музика, изящната игра на актьорите и безупречния декор.

Дълбоко в себе си продължаваше да се пита защо Малюта я покани на това представление. Години наред той и съпругата му не пропускаха нито една премиера в Болшой театър, бяха се превърнали в нещо като част от декора. После жена му почина при неизяснени обстоятелства и той престана да посещава представленията.

Това се беше случило преди много години. Днес Малюта отново беше редовен посетител на Болшой, канеше със себе си различни знаменитости. Отпусната в креслото до него, Даниела се замисли за характера на този мъж.

Понякога беше сприхав и хаплив като стражево куче, готов да се заяжда с всички, способен да прибегне дори до физическо насилие. В следващия миг ставаше студен като лед, спокоен и сдържан. Но в това състояние беше още по-опасен.

Разбира се, Даниела нямаше никакво желание да го придружава където и да било. Далеч повече й се искаше да бъде с Михаил Карелин, който вече положително е приключил късния си разговор с Геначов.

Но нямаше как да откаже на Малюта. Никога не забравяше за компрометиращите снимки в сейфа му, там вероятно лежи и оръжието, с което беше убила Алексей. Без съмнение това убийство също бе документирано със снимки. Най-голямото й желание в момента беше да ги притежава заедно с онзи комплект, който доказваше интимната й връзка с Карелин. Защото ясно съзнаваше, че докато не унищожи копията и негативите, докато не открие неизвестния фотограф, съдбата й ще зависи изцяло от Малюта. Този човек притежаваше не само средствата за ликвидиране на политическата й кариера, но беше надникнал и в най-интимните тайни на личния й живот. Но най-много го мразеше, защото беше в състояние да я разплаче…

Чувството за безпомощност ставаше все по-силно, притискаше сърцето й с тежката си длан. На бюрото й се трупаха рапорти и анализи от огромна важност, но тя не им обръщаше внимание. Почти цялото й работно време минаваше пред терминала на служебния компютър, отчаяно търсеше някакъв пробив в бронята на Малюта. Но всичко беше напразно. От досието му научи, че на петнадесет години е бил считай за гениален младеж, ревностен марксист по подобие на родителите си. Бащата имал инженерно образование, но цял живот е бил на партийна работа, отзивите за нея бяха отлични.

Самият Малюта направил бърза кариера, по време на която безспорно си е създал и врагове. За съжаление, дори и да ги е имало, тези хора отдавна бяха напуснали сцената на властта. Смъртта на жена му преди дванадесет години беше може би единственото сериозно нещастие в живота му. Тя изгоряла жива в семейната дача в Звенигород — любимо място за почивка на интелектуалци и артисти в околностите на Москва.

Според приложените към досието документи, Малюта поискал неплатен отпуск и се заел да възстановява дачата със собствените си ръце. Вероятно това е бил неговият начин да преодолее мъката. Сигурно е обичал жена си много, тъй като не е правил никакви опити да се ожени повторно, а в досието липсваха каквито и да било данни за някаква интимна връзка.

Самотен ли е бил през всичките тези години, запита се Даниела. Или прекалено предпазлив? Тя си даваше сметка колко е трудно да избегнеш неотстъпното наблюдение, на което са подложени всички висши чиновници в Съветска Русия.

Музиката на Чайковски се приближаваше към тържествения финал и тя направи върховно усилие да се овладее и отпусне. Това никак не беше лесно в компанията на човек като Малюта, на когото особено точно прилягаха думите, които беше чула от чичо Вадим: Мъжкият пол играе доминираща роля само защото мъжете вярват, ме това е така.

Представлението свърши и двамата напуснаха театъра. Площад „Свердлов“ грееше под светлината на луминесцентните лампи, снегът продължаваше да вали. Във въздуха се носеше ритмичното подрънкване на веригите, с които бяха оборудвани колелата на повечето коли и камиони.

Качиха се в колата на Малюта и потеглиха през заснежената Москва. Ниските облаци отразяваха светлините на милионния град.

Преградата между предната и задната част на лимузината беше вдигната. Малюта се наведе и силно почука по блиндираното стъкло. Шофьорът не реагира.

— Сами сме — доволно въздъхна той и се облегна на меката тапицерия.

Даниела хвърли бегъл поглед навън. Имаше чувството, че пътуват към Москва-река, а не към жилището и. Стомахът й се присви. Вероятно съвсем скоро ще разбере защо е била повикана на тази среща.

— Как върви голямата ти любов, врабченце? — фамилиарно се ухили Малюта.

Тя се намръщи и го стрелна с потъмнели очи:

— Ако не беше решил да ме водиш на балет, сигурно щях да разбера причините за спешния разговор между Геначов и Карелин!

— О, ще имаш достатъчно време за това — продължаваше да се усмихва Малюта. — Ще се прибереш у дома и ще го потъркаш с меката козинка между краката си! А на мен ми харесват завистливите погледи на разни другари. Не забравяй, че повечето от колегите ми ходят в Болшой не за представленията, а за да видят кой е там и от кого се придружава…

Употреби израза „колегите ми“, макар че и двамата бяха членове на Политбюро.

— Ти имаш песимистично сърце, другарко генерал — въздъхна Малюта и запали цигара. — Може би защото си жена. Често се питам дали ще припаднеш, ако между краката ти пробяга мишка… — засмя се, ръката му се сви в юмрук. — Не, няма… Вече съм те виждал как боравиш с оръжието… Стреляш като професионалист. Какво ли ще излезе от теб, когато потънеш в пламъците на ада? Твърд кристал или обикновена пепел? Много бих искал да получа отговор на този въпрос…

Чайката напусна магистралата и спря на банкета. Малюта слезе и задържа вратичката пред нея.

Спуснаха се по тясна пътечка, покрита с каменни плочи. Светлините на многоетажните жилищни блокове пробягваха по леда на Москва-река, започнал да се пропуква малко преди новия, може би последен за сезона снеговалеж. Тесните ивици вода бяха оловносиви и напълно неподвижни.

— Това е любимото ми място — въздъхна Малюта, после побърза да добави: — Тук провеждам личните си разговори, защото съм сигурен, че не могат да бъдат подслушвани… — ръцете му се разпериха. — Голо и равно, няма място за укрития… Ще зърна всеки, който се спотайва наблизо, дори да е залегнал…

Снегът изглеждаше розов от разсеяната светлина на града. Нямаше вятър и снежинките падаха почти отвесно. Малюта спря на крачка от брега, цигарата му проблесна в мрака като всевиждащо око на магьосник.

— Тук някога щях да умра… — гласът му беше тих и някак отнесен. — Бях петнадесетгодишен, упорит и своенравен хлапак, който не признаваше никакви правила… Беше пролет, горе-долу по това време на годината… Мама ме предупреди, че ледът вече е тънък, но нямаше кой да я чуе…

Изпусна няколко колелца дим, главата му беше леко наклонена. Сякаш искаше да улови издайническото пропукване на леда. От цялата му поза лъхаше арогантност, Даниела усети как в душата й се надига гняв.

Но такъв си беше Олег Малюта: трезв и разсъдлив, остър като кама, нагъл и гениален… В главата й отново бръмна познатият тембър на чичо Вадим: Мъжкият пол играе доминираща роля само защото мъжете вярват, ме това е така.

Даниела отчаяно се бранеше от влиянието на този мъж. Но дълбоко в душата си подозираше, че именно горещото й желание да се опази от него лежи в основата на страха, който парализираше волята й.

— Отидох да карам кънки — продължи Малюта. — Хванах се на бас, че ще карам, въпреки тънкия лед… Бях достатъчно опитен, за да усетя опасността. Но и достатъчно твърдоглав, за да се откажа… Видях дълбоките следи, които оставяха кънките, и това беше ясно предупреждение. Здравият лед е бял, по него почти не остават следи…

Ръката с цигарата описа кратка окръжност:

— Пропаднах, разбира се… Точно ей там… Трясъкът беше толкова силен, че приличаше на пистолетен изстрел. Започнах да потъвам. Водата беше тъмна и страшно студена… — Фасът отлетя от ръката му и изсъска в реката. — Оттогава насам водя тук хората, които стават безполезни за мен… Нещо като алтернатива на физическото ликвидиране…

Пак не завърши разказа си и това е типично за него, помисли си Даниела. Беше му достатъчно да покаже на слушателя, че си е извлякъл съответната поука. След като е тук, значи не се е удавил във водите на Москва-река, нали?

— Спокойно, мила моя Даниела Александровна — засмя се Малюта. — Нямам намерение да те ликвидирам. Ти си особено създание, човек трябва да цени и пази такива като теб…

— А понякога и да ги показва на публиката — добави тя и заби очи в лицето му: — Нали точно това беше целта ти тази вечер?

— В Болшой? Да, разбира се… Това също е част от играта…

— Каква игра?

По изпитото лице на Малюта пробягаха сенки, чертите му изведнъж станаха остри като нож.

— Ти беше достатъчно интелигентна, за да стигнеш чак до Политбюро — промърмори той. — Сама, със собствени сили, използвайки по наистина забележителен начин мъжете по пътя си. В капана ти са попадали умни мъже, бих казал дори гениални мъже… Просто защото си съумяла да се възползваш от общата им слабост…

— Те са ти предоставяли всички възможности за една отлична кариера, защото са искали да те притежават… Но собствените ти заслуги също не са малки, така си съумяла да подхранваш надеждите им… Господи! Те са били готови да идат накрай света заради теб, отдавали са ти душата си, свеждали са глави в скута ти и са споделяли онези свои тайни, които са им осигурили пътя към върха! И за какво? — Дланите му грубо стиснаха гърдите й, после се плъзнаха към слабините: — За това? Или за това?

Даниела слушаше мъжкарските му изблици и усети как й призлява. От приказките му излиза, че само с едно вдигане на краката тя изведнъж е превърнала в деца такива зрели и умни мъже като Карпов и Лантин…

Пред очите й се спусна пурпурната пелена на гнева. Усети как главата й се изпразва от разум — така, както хората усещат студа или жегата…

Въздържа се с цената на огромни усилия, наложи си да разсъждава… Не се превръщай в това, в което те обвинява този тип, заповяда си Даниела. В едно празноглаво създание, което разчита единствено на емоциите и не притежава нито интелигентност, нито рационално мислене… Той е убеден, че мислиш с онова, което лежи между краката ти. Нима ще му докажеш, че е прав?

Очите на Малюта блестяха. На фона на огромния град фигурата му изглеждаше силна и заплашителна като на див звяр. Сякаш се беше слял с природата, а реката покорно помръдваше в такт с равното му дишане…

— Това не са били никакви мъже! — продължи с категоричен тон той. — Поне в моите очи… Защото са ти вдигали самочувствието и ти неволно си започнала да си въобразяваш, че си им равна, че дори ги превъзхождаш… Заблуда, огромна заблуда! Но вече е време да заемеш мястото, което ти е отредено от природата. Време е да усетиш унизителното си положение, да разбереш, че си жена!

— Проявила си дързостта да посегнеш към територия, която по право принадлежи на силния пол. А вместо да те поставят на място, някои глупаци са се възхитили от твоята дързост! Забравили са, че дързостта е достойна за възхищение само когато се проявява у велики хора и благородни животни!

— А жените не попадат в нито една от тези категории, така ли? — вметна въпреки волята си тя. Съзнаваше, че нарочно я дразни, но не успя да се сдържи.

— Разбира се — отвърна той и запали нова цигара. Пламъчето на запалката й позволи да види омразата в очите му. — Ако зависеше от мен, ти никога не би стигнала до Политбюро! Гласувах против, но ти вече си беше опекла работата. Постът ти позволява достъп до прекалено много информация и по тази причина аз останах в малцинство. Но това съвсем не ми пречи да се гордея с прагматизма, който проявих. Защото сега възнамерявам да се възползвам от дарбата ти по най-добрия възможен начин.

— Радвам се, че все пак ми признаваш някакви качества.

— Вдигаш крака и мъжете те слушат — ето ги твоите качества! — отсече той и изплю късче тютюн. — Възнамерявам да се възползвам от тях, тъй като уличницата си е уличница и това никой не може да промени.

Даниела с мъка потисна желанието си да скочи и да забие зъби в гърлото му. Гневът я обзе с такава огромна сила, че тялото й започна да се изпотява.

— Много ти се иска да ме убиеш, нали? — възнагради я с хладна усмивка Малюта. — Признавам, че и в това отношение те бива… Секс и смърт… Май това са нещата, по които си падаш най-много… Нали така, Даниела Александровна? — смехът му беше ехиден и грозен. — Бъди спокойна, ще останеш край мен, дори и когато стана Генерален секретар — продължи след няколко секунди Малюта. — Човек не бива да се лишава от качествата на жени като теб. Вече ти казах, че съм прагматик, а това означава, че ще те използвам по най-подходящия начин… Но тази вечер малко ме разочарова… Не крия, че успя да отстраниш Ши Зи-лин по най-добрия начин, но покушението ти срещу Джейк Мейрък се превърна в пълен провал. И с нищо не се доближаваме до тайната на проекта „Кам Сан“. Докато гледахме „Спящата красавица“, мислех как да те накажа… Музиката на Чайковски е особено подходяща за подобни размисли…

Даниела не отговори нищо, а Малюта пристъпи крачка към нея. В ноздрите я удари ароматът на цигари и одеколон, примесена с едва доловима миризма на пот. Комбинация, от която бързо започна да й се повдига.

— Изненадан съм, Даниела Александровна — изви глава той. — Няма ли да се защитиш? Е, добре, това няма значение… Нищо не може да те оправдае — раменете му леко се присвиха. — Кой знае? Може би и това си предвидила, нали?

Тя най-сетне успя да възвърне част от самообладанието си.

— Забравяш Карелин и Резцов! — гласът й беше рязък и студен. — Нима си въобразяваш, че ще стоят и ще гледат как им измъкваш властта? Ако нещо се случи на Геначов, те ще се окажат доста по-напред на опашката…

— Така ли? — проточи доволно Малюта. Беше очаквал подобни думи, а това означаваше само едно — вече умее да предвижда реакциите й и съответно да контролира постъпките й. — Човек не бива да отстранява препятствията по пътя си единствено чрез физическа ликвидация…

— Какво искаш да кажеш?

Той изчака появата на страха, разкривил чертите на лицето й, после рязко я сграбчи за яката. Завъртя я със смайваща сила, гърбът й влезе в болезнено съприкосновение със ствола на близкото дърво.

— Я се виж, другарко генерал! — просъска Малюта. — Парализирана си от ужас! Въпреки че си началник на Първо главно управление в могъщото КГБ! Същото мога да сторя и с Михаил Карелин, при това когато си пожелая! Нали не си забравила това? Да не говорим за оня безгръбначен тип Резцов!… — Гневът го напусна толкова внезапно, колкото се беше появил, лицето му потъмня: — Не забравяй, че си с мен. Допуснеш ли глупостта да не ми се подчиняваш, прошка няма да има. Ще бъдеш арестувана по обвинение в предумишлено убийство. Знаеш какво те чака, нали? Лубянка или ГУЛАГ! — Пусна яката й и с въздишка на отвращение добави: — Чакам главата на Джейк Мейрък! Давам ти десет дни, за да откриеш тайната на „Кам Сан“. Не се ли справиш, ще взема други мерки!

— Искаш прекалено много — отчаяно прошепна Даниела. — Тези неща са…

— Тези неща ще ги изпълниш, другарко генерал! — прекъсна я безцеремонно той. — В противен случай ще бъда принуден да заповядам бомбардировка над „Кам Сан“!

— Какво?! — прошепна тя и сърцето й пропусна един такт. Тоя тип е луд! Нима наистина иска да бомбардира военен обект на чужда територия?!

— Е, не се учудвай толкова — усмихна се Малюта. — Такива неща стават… Пилотска грешка, стечение на нещастни обстоятелства и прочие… И друг път сме използвали подобни методи, нали? Това наистина ще стане, другарко генерал, можеш да ми повярваш! По един или друг начин „Кам Сан“ трябва да стане неизползваем за нашите „китайски другари“…

Миг по-късно ботушите му заскърцаха по твърдия сняг. Останала сама, Даниела неволно насочи поглед към мрачно проблясващите води на Москва-река…

От мястото си в ресторанта Хуайшан Хан виждаше отлично Хълма на дълголетието. Беше седнал на най-хубавата маса в „Тин Ле Гуан“ на северната страна на езерото, до което се издигаше Летният дворец.

На практика ресторантът, специализиран в предлагането на прясно уловена от езерото риба, заемаше част от градините на двореца, който се намираше на около четиридесет и пет минути път от центъра на Пекин.

Очите му внимателно пробягаха по Хълма на дълголетието. По ирония на съдбата този хълм беше издигнат от човешка ръка. Нищо на този свят не е вечно, но хората не могат да се освободят от егоизма и непрекъснато търсят начин да оставят нещо след себе си — нещо, което да надживее тленните им останки. Дали и строителите на този хълм са се вълнували от подобни мисли, запита се Хуайшан Хан.

Павилионите на ресторанта бяха наскоро реставрирани, от блестящите плочки на покривите, красиво боядисаните колони и вътрешни стени се излъчваше малка частица от някогашното величие на столицата. Хуайшан Хан обичаше да идва тук по обед, предпочитаното му място беше в Павилиона на птичата песен. Оттук имаше възможност да гледа Хълма на дълголетието и да разсъждава за живота. Вилата му беше съвсем близо, но от нея не се виждаше този хълм…

Ресторант „Тин Ле Гуан“ беше прочут със своята кухня, но Хуайшан Хан идваше тук за друго. От години беше изгубил всякакви вкусови възприятия и избираше храната си според цвета й. Поръчваше това, което привличаше погледа му, и то неизменно се оказваше добро.

Сезонът все още не беше подходящ за събирането на птичките в кичестите клони на дърветата край езерото, но Хуайшан Хан изобщо не се вълнуваше от това. Спокойните води, сигурността, излъчваща се от Летния дворец, и спомените бяха достатъчни, за да се чувства добре. И присъствието на Хълма, разбира се.

Имаше впечатлението, че докато беше жив, Ши Зи-лин беше харесвал изкуствените хълмове. Но в това едва ли имаше нещо чудно, тъй като Зи-лин беше израсъл сред „юан“ — красиво изваяните градини на Сучоу, докато за самия него те бяха прекалено строги и ограничени.

Изведнъж си даде сметка, че това вече няма никакво значение. Тези вътрешни съпоставки на „юан“ и свободната природа бяха мъртви като самия Зи-лин. Обзе го дълбоко вътрешно удовлетворение.

— Другарю Хуайшан?

— Да.

— Ще поръчваме ли?

Хуайшан Хан бавно отмести поглед от магнетичната панорама на хълма и го спря върху издълженото лице на Джин Канже.

— Стомахът ти протестира, а? — изръмжа той. — А аз вече отдавна не изпитвам глад и не мога да спя… Забравил съм какво означава хранене три пъти на ден и осемчасов сън. Затварям очи, но не заспивам. Мечтая за бойни полета и кръв, за политиката на промяната, за настъпването на комунизма. Чувам как народът на Китай ме зове и сънят отлита. Нямам нужда от почивка. Може би е от възрастта, не знам… — махна с ръка, тънка като рибешка кост. — Но ти поръчвай, не измъчвай стомаха си с моите приказки… Без миди, моля те! Искам едно-две „жиао зи“ и толкоз!

Джин Канже се подчини и на масата скоро се появиха чиния препържени тестени топчета и две чашки „мао-тай“ — алкохолна напитка с особен вкус и доста нисък градус. За себе си поръча една цяла риба. Отпиха от чашките и замълчаха. Джин Канже с удоволствие би поръчал още неща за ядене, но се въздържа заради стареца. Добре знаеше за неспособността му да различава вкусовите качества на храната и не искаше да прояви неуважение.

— Я ми кажи, другарю Джин — вдигна глава Хуайшан Хан. — Снощи сънува ли нещо?

Джин Канже вече беше свикнал на странностите му и веднага отговори:

— Да, сънувах. Пъстърви в бистро планинско поточе. Люспите им бяха жълти и проблясваха на светлината като разтопено злато.

— Аха — поклати глава старецът. — Това е добро предзнаменование.

Кожата на лицето му беше сбръчкана и висеше на многобройни торбички. Обратната страна на дланите му беше изпъстрена със старчески петна — тъмни точки върху тънката като оризова хартия изсъхнала кожа…

— Пъстървата превъплъщава Китай… Народа на Китай, един наистина златен народ… — главата му се поклати върху тънкия врат и в жеста му имаше нещо странно. Може би заради странния начин, по който седеше — с едното рамо нагоре. Но Джин Канже знаеше на какво се дължи това — преди много години Хуайшан Хан беше получил сериозни счупвания на гръбначния стълб… — Това е хубаво — продължаваше да клати глава старецът, а очите му станаха тъмни и замислени.

— Я ми кажи, ти имаш ли деца?

Джин Канже потисна въздишка на досада. Старецът прекрасно знаеше, че има деца. Знаеше колко са, знаеше имената и възрастта им. Беше ги виждал безброй пъти. Въпреки това покорно започна да изрежда имената и годините на шестте си деца.

Хуайшан Хан го слушаше с неподправен интерес и кимаше с глава. Сякаш за пръв път чуваше всичко това. После промълви обичайната си фраза:

— Да имаш деца, означава да си благословен, Джин Канже… — Само в този случай произнасяше пълното му име. — Децата са най-важното нещо на света. След смъртта на първата ми жена многократно се опитвах да създам поколение. Смених три жени, имах и една любовница с прекрасна кожа… Надживях ги всичките, но нямам с какво друго да се похваля… Нито една от тях не беше в състояние да зачене…

— Проклетите доктори, чумата да ги тръшне дано! — по лицето му се изписа видимо вълнение. — Никой нищо не успя да разбере! Жените ми бяха здрави и способни да раждат, аз също. Бях пълен с мъжка сила чак до осемдесетгодишна възраст! И въпреки това нямам деца!

Ти не знаеш какво е това чувство, Джин Канже. И слава Богу. Ти не носиш моето проклятие…

Сълзи ли проблясват в очите му, запита се Джин Канже. Напълно възможно. Хуайшан Хан дълбоко се вълнуваше от липсата на свое поколение, макар че всеки друг на неговата възраст и в неговото положение би се отпуснал и успокоил, доволен от смъртта на врага си.

Но това не се отнасяше за Хуайшан Хан. Той винаги искаше повече. Сега си бе наумил да унищожи и сина на Зи-лин. Детето на своя враг…

— Аз нямам време да мисля за деца — предпазливо подхвърли той. — Умът ми е изцяло запълнен с други неща. Най-вече с Хонконг…

— Още едно проклятие! — изръмжа Хуайшан Хан. — Това противно гнездо на капиталистическа алчност е срамно петно върху лицето на Китай! Проклет да е Ши Зи-лин за своите машинации там, дано се провали в десет хиляди чистилища! Как изобщо е възможно да се твърди, че пътят за спасение на Китай минава през Хонконг! — съкрушено поклати глава, гласът му стана още по-мрачен: — Колко дълбоко се заблуждават хората… При това хора с влияние и авторитет. Хора, които са длъжни да разпространяват истината…

— Ши Зи-лин се мислеше за Небесен страж на Китай! — изсмя се той. — Какъв идиотизъм! Каква заблуда! Изпрати близките си в Хонконг, опита се да им прехвърли широките си правомощия. Как е възможно това? Да имаш толкова власт и да я прехвърляш в чужбина! Каквото и да говорим, каквото и да казваме, че ще предприемем — едно нещо е ясно: Хонконг ще си остане Хонконг. Едно чудовище, създадено от „чуждестранните дяволи“ по свой образ и подобие. Едно дълбоко корумпирано чудовище. Да се опитваме да го променим, означава да си губим времето. Много по-добре е да му обърнем гръб и да забравим, че съществува.

Храната отдавна изстиваше на масата, но Хуайшан Хан не я забелязваше. Джин Канже умираше от глад, но не смееше да хване пръчиците преди по-възрастния мъж. Нито пък можеше да му напомни за какво са тук… Беше принуден да мълчи и да слуша. Нямаше нищо против, тъй като се докосваше до истинската, безграничната власт… А затова докосване би се лишил от далеч повече неща, отколкото от една скромна вечеря…

— Защо Джейк Ши още е жив? — попита със заповеднически тон Хуайшан Хан. — Защо се отлага моето отмъщение?

— Полковник Ху има нужда от още малко време — поясни Джин Канже. — По думите му, нашата малка праскова все още не е узряла… — очите му не се отделяха от лицето на Хуайшан Хан: — Предварително ви предупреди, че манипулацията на човешкото съзнание не се вмества в никакви срокове. А вие казахте, че…

— Достатъчно чаках! — прекъсна го гневно Хуайшан Хан. — Предай думите ми на полковник Ху!

Все по-често му се случваше да изгубва чувството си за време и пространство, понякога Джин Канже имаше усещането, че старецът живее в друг, далечен свят. Но откъде произтича безграничната му власт, ако наистина е така? Този човек притежаваше богатства, които са немислими за нито един китаец на света. Откъде са дошли те? На този въпрос Джин Канже безуспешно търсеше отговор в продължение на години!

— Нашата малка праскова е скъпоценна — промълви той. — И двамата знаем това.

— О, да! — усмихна се Хуайшан Хан. — Нашата малка и опасна праскова! Нашето котенце! — После усмивката му се стопи, очите му станаха мрачни. — Защо едва сега възниква въпросът за нейната диспозиция? Нали всичко беше планирано предварително?

Джин Канже с мъка прикри досадата си. Нещо в главата на стареца не беше наред, вероятно заради напредналата му възраст. Не е изключено да страда от болестта на Алцхаймер или от други подобни заболявания на мозъка. Какво ще стане с плановете му, ако изведнъж вземе да умре? Каква ще бъде наградата за него, Джин Канже, положил толкова усилия за успешното провеждане на операцията? Хуайшан Хан го третира като слуга, но той иска да получи част от съкровището му… Просто защото го заслужава!

— Нещата са уредени, другарю Хуайшан — придаде си бодро изражение той. — Но за наше щастие Ши Зи-лин умря. Има ли смисъл да продължаваме?

— Какво?! — продължително го изгледа другият. — Нима Ши Зи-лин не продължава да живее? — „Ето, неизбежното се случи, тревожно въздъхна Джин Канже. Старецът окончателно си изгуби ума!“ — Нима Ши Зи-лин не живее чрез сина си Джейк? — Мъдрата глава на Хуайшан Хан възбудено потрепваше. Ръцете му стиснаха ръбовете на масата.

Джин Канже благоразумно замълча. Сега не беше момент за спорове.

— Чакам в мрака прекалено дълго, другарю Джин! — мрачно процеди Хуайшан Хан. — Прекалено дълго! Ши Зи-лин притежаваше такава власт, че нямаше как да се върна в Пекин. Но това не ми попречи да установя контакти с министри и партийни функционери, които мислеха като мен. Понякога използвах истинското си име, в други случаи прибягвах да фалшиви имена. Така успях да се предпазя от дългата ръка на Ши Зи-лин.

— Днес, въпреки че ти и останалите ме наричате министър, аз съм нещо съвсем различно. Аз съм най-ценната суровина за Китай, безценно природно изкопаемо. Но моята власт е извън правителството и затова е виновен единствено Ши Зи-лин. Живя прекалено дълго и не ми остави много време за истинска работа.

— Най-сетне моето време дойде, другарю Джин. Звездата ми се издига на небосвода. Цял живот се готвих за постигането на определена цел и вече съм близо до нея. След като Ши Зи-лин напусна Пекин преди десетина месеца, аз бях приет тук с уважение и почести от свои стари приятели. Малката ми армия е готова и чака заповедите ми.

— И аз ще ги отдам, за да затрия от лицето на земята всичко, което ми напомня за Ши Зи-лин!

Хуайшан Хан замълча, очите му бавно се сведоха към масата. Едва сега забеляза храната и потрепна от изненада. Очевидно беше забравил къде се намират и какво се върши на подобни места.

— Гладен съм! — обяви той, поля тестените топчета с лютив соев сос и започна да се храни.

Не размениха нито дума, преди да приключат. Това стана за сравнително кратко време. Хуайшан Хан остави пръчиците настрана и отправи поглед в далечината. Сякаш другият беше престанал да съществува.

Проговори едва когато отнесоха посудата и пред двамата се появиха чаши горещ чан:

— Къде си служил в армията, другарю Джин?

— В Камбоджа — отвърна Джин Канже. — Също като полковник Ху…

— Аха — кимна старецът. — Значи Ху там е научил някои мръсни трикове, нали? От Червените кхмери… — разсмя се, лицето му се покри със ситни бръчици. — Душата му е черна, сякаш нещо вътре е било изпепелено…

— Предполагам — кимна замислено Джин Канже. — Полковник Ху е раняван два пъти. Първата рана била лека, но при втората не е имал късмет… Бил улучен в корема от трасиращ куршум и се наложила незабавна операция. Извадили около метър от червата му, но и до днес изпитва ужасни болки… — Раменете му леко се присвиха. — Предполагам затова е противник на нашата офанзива в Камбоджа… Болката му пречи да види политическите императиви за Китай…

— Руснаците подкрепяха Северен Виетнам, американците пък заместиха Франция и зашепнаха ласкателствата си на принц Сианук…

— По мое мнение Китай нямаше друг избор, освен да избере страната на Червените кхмери. Варварските им жестокости бяха оправдани от обстоятелствата, не мислите ли? Пред тях стоеше задачата да прочистят с огън и меч една дълбоко затънала в корупция политическа система. И на нейно място да изградят нова държава, чиста и неопетнена…

Хуайшан замислено го наблюдаваше.

— Как изглеждаше Камбоджа, другарю Джин? — попита след известно време той.

Джин Канже блъсна настрана празната си чиния. В нея нямаше абсолютно нищо, дори рибешките кости бяха изядени.

— Бил ли сте някога в ада? — отвърна с въпрос той. За пръв път върху лицето на Хуайшан Хан се появи друг израз, различен от болката и желанието за мъст. „Това са основните причини, за да е жив, помисли си Джин Канже. Въпреки високопарните фрази за бъдещето на Китай…“

— Адът е мястото, където живях през последните тридесет и осем години — тихо отвърна старецът.

— Заминал? — прошепна Блис. — Къде?

— В Япония.

— Къде по-точно в Япония?

— По работа, съкровище — отвърна Трите клетви. — Не е наша работа да се интересуваме от маршрутите на великия Джуан…

Блис долови нещо особено в тона му, но беше твърде развълнувана, за да му обърне внимание.

— Защо не ме е изчакал?

Току-що се беше прибрала от болницата, изтърпяла какви ли не тестове на главата и мозъчната дейност. Лекарите не успяха да открият нищо определено и поискаха да остане още няколко дни, но тя отказа.

— Какво ми е? — попита ги тя.

— Все още не знаем — отвърна един от тях и разгъна дългата компютърна разпечатка от изследванията й. — Именно затова настояваме да останете…

— Защо?

— Ще се опитаме да открием някои неща…

— Какви неща?

— Ами например защо нашите тестове не показват нищо…

— Значи има нещо, така ли?

— Досега не открихме никакви изменения.

— Енцефалограмата?

Изследването на мозъчните импулси беше причина за загрижеността им.

— Няколко дребни реакции извън нормите, които държим да проучим…

— Значи имате причини за безпокойство, така ли?

— Не, но просто държим да сме на сигурна почва. Затова бихме ви помолили да останете още няколко дни и…

Тя поиска дрехите си и напусна болницата. Дойде й до гуша от мънкане и мъгливи предположения. Тези доктори са като гръцките оракули: говорят, без да казват нищо, оставят те сам да се бориш със страховете си…

Джонката на баща й усилено се ремонтираше от три отделни бригади строители, а самият Тцун временно се прехвърли на друг плавателен съд от търговския си флот. Именно на него заведе и Блис.

Не й каза нищо за Джейк, преди да пристигнат, упорито се правеше, че не чува въпросите й.

— Къде в Япония? — отново попита тя, когато най-сетне се озоваха на борда на джонката.

— Не зная, съкровище — сви рамене той. — По всяка вероятност е в Токио. Нали там живее приятелят му от Якудза?

— Микио Комото ли? Да…

— Джианът беше убит от Якудза и Джейк замина да разбере кой ги е изпратил.

Едва сега Блис си даде сметка за необичайното напрежение, което се излъчваше от баща й. Нормално е, рече си тя. Ши Зи-лин беше всичко за него.

По време на престоя си в болницата се опитвате да не мисли за Джиана. Предпочиташе да се предаде на силните лекарства и да спи. Носеше се върху лепкавите облаци на тежкия сън, сънуваше ослепителна светлина, сред която се въртяха огромни сфери. Вътрешността им беше тъмна и заплашителна, а въртенето — бавно и натежало от напрежение.

Събуждаше се рязко, обзета от чувството, че най-близката сфера й е странно позната. Напрягаше взор и изведнъж проумяваше, че това не е сфера, а лицето на Ши Зи-лин… Такова, каквото беше миг, преди да го покрие с възглавницата.

Правеше всичко възможно да прогони този кошмар. Обикновено подхващаше разговор с някой от болничния персонал или пък с баща си — ако беше в стаята.

Но веднъж това лице й се яви насън, бягството беше невъзможно. Очите му бяха затворени — в това беше абсолютно сигурна. Но въпреки това имаше чувството, че я наблюдава. Как е възможно това?

Спомни си за „да-хей“ — величествения мрак, в който се съдържаше същността на човешкото съществувание.

Запита се дали Буда някога ще и прости за това, което беше сторила. Но Зи-лин я помоли да му направи тази услуга. Нямаше друг начин да го спаси от куршумите на убийците…

За пръв след инцидента Блис се запита как Джианът усети приближаването им. Той знаеше, че идват, още преди увеселителната лодка да опре в борда на джонката. Защо не предприе нищо, за да се спаси? Имаше достатъчно време, и двамата биха могли да напуснат джонката…

— Съкровище! — долетя някъде отдалеч гласът на Трите клетви. — Не отговори на въпроса ми…

„Не чух въпроса ти, татко“, отвърна му безгласно Блис.

— Добре ли си?

Отвори уста да му отговори, но не знаеше какво. Изведнъж я завладя някакво странно, но едновременно с това познато усещане. Онова същото, което дремеше в душата й след инцидента; онова, което по всяка вероятност смущаваше и лекарите…

Понесе се над просторите на Южнокитайско море, картината пред очите й беше същата, която се появи в компанията на умиращия Зи-лин.

Виждаше черните туловища на танкерите, които бавно се измъкваха от Молукския пролив, виждаше и мазната течност, която се плискаше в трюмовете им. Чайки пищяха над главата й, а долу, под повърхността на синята вода се стрелкаха огромни китове. Призивните им звуци бяха примитивни, отекваха в душата й с гръмотевична сила. После зърна нещо, което накара кожата й да настръхне. Нещо познато, от което душата й пламна, а сърцето й болезнено се сви. То леко се докосна до нейното „ки“… Не, това не може да бъде! Сигурно полудявам!

— Виждам… Виждам призрак…

Усети рязко разтърсване, отвори очи и видя загриженото лице на баща си, надвесено над нея.

— Бяла си като вар — прошепна той. — Болна ли си?

Буда, проплака душата й. Моля те, спаси ме от тази лудост! Вдигна ръка и безсилно докосна челото си, устните й едва чуто се раздвижиха:

— Не… Не се чувствам добре…

Стегна се и успя да се изправи на крака. Тялото й леко се олюля.

— Ще ме извиниш, нали?

Вкопчи се в парапета и направи безуспешен опит да повърне.

— Съкровище!

Искаше да прекрати на всяка цена това ужасно чувство на раздвоение. Не можеше да бъде на две места едновременно. Небето над Южнокитайско море кънтеше от животински крясъци…

Какво става с мен? Стисна главата си с две ръце, сякаш за да задържи „ки“, което напусна душата й и се устреми към бездънния океан. В ушите й нахлуха звуците на дивата, неземна симфония. И тя слушаше, слушаше…

— Изкуството е истина — казваше Фо Саан. — Изкуството се ражда от нищо — лист хартия или бяло платно. Изкуството може да се определя единствено от чувствата, които събужда в душата на зрителя. То не внушава нищо, не претендира за нищо. То е един от Великите владетели на живота — като реките и океаните. Силата му е скрита, но безкрайна…

Фо Саан беше човекът, който научи Джейк да владее тялото и душата си. Появи се в живота на седемгодишното момче внезапно, но остана завинаги. А Джейк никога нямаше да разбере, че това е станало по волята на Ши Зи-лин… Защото и Фо Саан беше част от „юн-хюн“ — Вътрешния кръг, макар и по собствен, доста необикновен за останалите начин. Задачата му включваше обучението и на Блис — момиченцето, с което играеше Джейк.

Фо Саан му разкри тайната на „чам хай“ — първата фаза на дългото потъване към съвършенството… Към „ба-мак“…

— Ще дойде време, когато ще получаваш ценна информация от мрака — обясняваше той на младия си ученик. — Може би ще откриеш врага, може би — не… Но във всички случаи намеренията му ще останат загадка за теб… Ще замахнеш насам, после в обратна посока… Но няма да улучиш, защото ще се биеш със сенките…

— Тогава ще имаш нужда от помощта на моето слово, чрез него ще откриеш скритата сила, обладавана от Великите владетели на живота, ще се слееш с тях…

Тези думи се появиха в съзнанието на Джейк, когато сподели с Трите клетви намерението си да замине за Япония. Тревогата за съдбата на Микио Комото беше една от главните причини за това решение, но едновременно с това Джейк си даваше ясна сметка, че целта на неизвестния противник е самият „юн-хюн“. Не знаеше кои са враговете му, не можеше да отгатне и намеренията им. Предсказанието на Фо Саан започна да се сбъдва. Той му се подчини и напусна Хонконг — арената на бойните действия. Така и неговата сила остана скрита… Сега му оставаше само едно — да се надява, че ще се слее с Великите владетели на живота…

Сънуваше блестящите като копчета очи на Фо Саан почти през цялото време на полета. След смъртта на баща си не беше мигнал, битката с японския „дантай“ изсмука и последните остатъци физически и духовни сили от организма му. Не можеше да разбере защо в убийството на баща му се замесва японската мафия, не виждаше смисъл в подобен акт. Потръпвайки от ужас, той си даде сметка, че Микио Комото е единствената му връзка с престъпните картели на Япония. Дали покушението срещу Зи-лин не означава обрат в гангстерската война? Дали Микио е мъртъв, поразен от вражеска катана?

Фо Саан отново изплува пред очите му.

— Ти вече не си дете, следователно не си и в безопасност — промълви той, хвана го за ръка и двамата потънаха в нощния мрак. Небето беше обсипано с ярки звезди, които сякаш се стичаха към земята като поток от нешлифовани диаманти.

— Къде сме? — попита Джейк.

— В планината.

— Къде отиваме?

— Нагоре.

Вървяха дълго. Звездите над главите им следваха неизменния си път. Изплющяха криле, блеснаха гневни оранжеви очи, бухалът нададе смразяващ кръвта крясък и изчезна в тъмната нощ. Мъжът и момчето едновременно чуха предсмъртния писък и острото хрущене на строшени кости.

— Тук живеят „днех лунг“ — земните дракони, най-могъщите създания на света — прошепна Фо Саан. — Тук, от Шан, черпят своята сила…

— От тази планина или от всяка друга? — попита Джейк.

— Питай водите и ветровете.

— Фен-шуи…

— Да. Фен-шуи — изкуството на геомансията, способността да разгадаваш тайните на природата от земята и въздуха, огъня и водата, металите… Петте основни елемента. — Привел гръб, Фо Саан неуморно крачеше нагоре по стръмната пътека. — Земята съдържа „ки“, точно като всеки от нас… „Ки“ е една огромна спирала. Понякога се вие надолу, към центъра на земята, понякога изригва нагоре — към долините, реките и потоците… И към Шан, великата планина. Изобщо към местата, на които човекът иска да се засели…

Стигнаха върха на разсъмване. Звездите бяха близко, но на изток вече започваха да избледняват. Останалата част от небесния свод беше все така тъмна и величествена.

— Легни — прошепна Фо Саан. — Затвори очи.

Джейк мълчаливо се подчини.

— Ще прогониш смъртта, само ако успееш да натрупаш енергията, необходима за приложение на всичко научено — продължи Фо Саан. — Тренировката е едно, бойното поле — съвсем друго. За да оцелееш там, трябва да владееш до съвършенство елементите, които съставляват „ки“ — бързина, ловкост, гъвкавост на тялото и духа.

Сила, енергия, мощ…

Джейк не чу, а по-скоро усети думите му, клепачите му останаха плътно стиснати.

— Ти вече не си дете, не си бебе…

Дали Фо Саан повтаря тези думи нарочно? Джейк не беше в състояние да определи това.

— Трябва да започнеш от самото начало. Трябва да овладееш основните елементи на живота и никога да не се разделяш с тях.

Джейк отвори уста да извика, но от гърлото му не излезе нито звук. Върху гърдите му легна тежък камък, заплашвайки да го смаже. Клепачите му неволно потрепнаха.

— Не отваряй очи — предупреди го Фо Саан и той се подчини.

— Не мога да дишам — оплака се едва чуто той. — Ще умра…

— На гърдите ти има камък — каза Фо Саан. — Огромен и тежък камък. Вероятно се е откъртил от скалата по време на пролетното топене на снеговете…

— Не мога да дишам!

— Значи трябва да се научиш да дишаш отново — каза Фо Саан и Джейк изведнъж разбра смисъла на думите, които повтаряше учителят: Вече не си дете. Вече не си бебе… В гърдите му не остана капчица кислород. Тежестта смазваше гърдите му — сякаш го притискаше великата Шан. Трябва да започнеш всичко отначало…

— Може би ще попиташ защо не те уча да дишаш отново на някое тихо и спокойно място — продължи Фо Саан. — Някъде, където има прохладен ветрец и разполагаме с всичкото време на света… — Гласът му беше тих като писък на комар. — Ще ти отговоря така: сега характерът на урока е друг. Сега става въпрос за инстинкт. Когато те нападнат, ти ще действаш по инстинкт, той ще ръководи дишането и мускулната ти енергия. Ако „ки“ го прекъсне, ти ще умреш.

Затова трябва да овладееш дишането в момент на защита и нападение, да поддържаш гъвкавостта на мускулите си и могъщия поток на „ки“. Сега си обект на нападение. Дишай!

Гласът потъна в нощта, пред очите на Джейк се появиха яркочервени кръгове. Той напразно се питаше откъде изскочиха те, на какво се дължи ослепителното им сияние. Сърцето му блъскаше като чук, огромната тежест смазваше гръдния му кош, ушите му писнаха. Ще умра, отчаяно си помисли той.

После дойде движението. Не можеше да определи дали се движи тялото или духът му. Изведнъж се озова на свобода, увиснал свободно в пространството. Болката изчезна, до ушите му достигаше тихо бълбукане, сякаш от невидим поток… Това ли е „ки“, за което говореше Фо Саан?

Джейк насочи поглед към тънкия сребърен лъч, който пронизваше гъста, девствена гора. После тръгна по него, по самия му ръб…

Изкачваше се нагоре. Колкото повече вървеше, толкова по-голяма ставаше силата му. Мускулите му възбудено потръпваха, сякаш галванизирани от неизвестна вътрешна енергия.

Изкачваше се нагоре, все по-високо и по-високо… Тежестта изчезна, някъде дълбоко долу се разнесе тътенът на голямата скала. Дробовете му се напълниха с кислород, гласът на Фо Саан отново се появи:

— Успя да обединиш природните стихии и вече отново дишаш…

Джейк отвори очи. Първите лъчи на слънцето бяха запалили величествен пожар на хоризонта, той най-сетне получи възможност да огледа планината, в която се беше преродил…

Тони Симбал се настани пред терминала на главния компютър на Администрацията за борба с наркотиците и започна да събира наличната информация за Енкарнасион — един град в югоизточната част на Парагвай. По сведения на Тренъди именно там е бил ликвидиран Питър Кърън. Информацията съвсем не съдържаше обичайните данни — население, природни, условия, земеделие, климат и други подобни. Тези данни спокойно би получил и от Британската енциклопедия, която можеше да ползва във всяка библиотека.

Файловете на главния компютър съдържаха информация за този географски район от 1947 година насам, при това съвсем основателно. Някъде по това време започва промяната на редица латиноамерикански страни, включително Парагвай. Определени политически лидери внезапно придобиват необикновена мощ, армиите им стават по-големи и по-добре въоръжени. В тези страни за изключително кратко време се инжектират огромни капитали. В рамките на пет години процъфтява нова промишленост, забелязва се необикновено оживление в търговията. Според международните стандарти, голяма част от този бизнес е не само нелегален, но и незаконен.

Всичко това се дължи на онези мъдри и предвидливи нацистки престъпници, които напускат страната си и Европа далеч преди падането на Берлин и Нюрнбергския процес. Те потъват в изумрудените джунгли на Южна Америка заедно със заграбените съкровища и имат твърдото намерение да прекарат остатъка от живота си там.

В компютъра на Администрацията за борба с наркотиците, Парагвай заема едно от челните места в списъка на страните, които дават подслон на преследвани от закона престъпници. Това, разбира се, става срещу определена цена. Цена, която осигурява безпроблемното им съществуване сред един беден и неграмотен народ, подложен на геноцид от болести и епидемии.

Симбал научи, че преди появата на нацистите Енкарнасион е бил едно малко и изостанало във всяко отношение градче. Но германците променят нещата и за кратко време то става неузнаваемо, една истинска перла на континента. През последните години се наблюдава все по-забележим интерес на „Дикуи“ към него. Защо? Никой нямаше отговор на този въпрос. Може би само Кърън, на когото обаче бяха побързали да затворят устата завинаги…

— Кой е бил в Енкарнасион, когато и Питър Кърън е бил там? — запита на глас Симбал.

— Не зная — тихо отвърна Моника, седнала малко встрани от него. Надничаше зад рамото му, очите й с интерес следяха информацията върху екрана.

— Някой от вашата служба?

— Не съм чувала…

— Дай да проверим. Какво беше наименованието на файла?

— „Папка пътувания“.

Симбал го извади от паметта на компютъра, набра датата на пребиваването на Кърън в Парагвай и зачака. Информация нямаше.

— Добре — въздъхна тя. — А сега?

В ноздрите го удари миризмата на парфюма й, примесена с лекия аромат на лимонов сапун. Кичур от косата й докосна бузата му, от тялото й се излъчваше топлина.

— Отпуските — промърмори той и тя му даде наименованието на съответния файл. Извика го на екрана и започна да проверява списъка. Вътре имаше шест имена. Маршрутите на нито едно от тях не съвпадаха с пребиваването на Кърън в Парагвай, освен това всички бяха посочили точен адрес и телефонен номер, на който биха могли да бъдат открити от Тренъди. Такива бяха изискванията на правилника.

Моника провери три от тях — онези, които действително се беше наложило да потърсят по време на отпуските им. И тримата бяха намерени на посочените адреси. Другите не бяха ги търсили, но координатите им бяха далеч не само от Парагвай, но и от цяла Латинска Америка. Това, естествено, не направи никакво впечатление на Тони Симбал. Никой не би разтръбил тайните си намерения предварително.

— Знаеш ли какво търсиш? — вдигна глава Моника.

— Имам си нос и му се доверявам — отвърна Симбал и набра номера на първото име от списъка. Подаде слушалката на Моника и тя волю-неволю се включи в играта. Беше късно през нощта. И тримата агенти се оказаха точно там, където трябваше да бъдат, и кротко си спяха.

— Толкоз по въпроса с отпускарите — въздъхна Моника. — Доволен ли си?

— Каква памет има това бебче? — попита Симбал и потупа затоплената пластмаса на монитора.

— Огромна.

— Включено ли е в мрежа?

— Разбира се. Информацията се получава от различни агенции и се подрежда според степента на секретност.

— Тогава ме вкарай в компютрите на ФБР, ЦРУ и СЕН…

— Това вече е прекалено! — отвърна Моника и дръпна пръсти от клавиатурата. — Искаш да извърша закононарушение, без дори да ме информираш какво си намислил…

— Не мога.

— Значи сме дотук — поклати глава тя и посегна да изключи терминала.

— Моника! — хвана ръката й Симбал.

— Можеш да си спестиш усилията, Тони. Нещата отиват твърде далеч. Приех да ти осигуря достъп до тук, макар че това е строго забранено.

— Макс е в течение.

— Така ли? Нищо не ми е казал…

— Не искаш ли да открием убийците на Питър Кърън?

Моника видимо потръпна.

— Вече ги зная — „Дикуи“…

— Може би…

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че трябва да разбера какво, по дяволите, са правили хората на „Дикуи“ в Енкарнасион! — възбудено отвърна той. — По всички правила на играта те не би трябвало да са там!

— Заради нацистите?

— Да, заради нацистите.

Настъпи тишина. Остъклените канцеларии наоколо бяха празни, климатичната инсталация не работеше. Въздухът беше спарен и тежък.

— Какво според теб е станало с Питър? — попита след известно време Моника.

— Натъкнал се е не на когото трябва — въздъхна Симбал. — И подозирам, че това няма нищо общо с „Дикуи“…

— На кого тогава?

— Точно това искам от теб — да ми позволиш да го открия!

Моника се поколеба само за миг, после кимна и попита:

— Коя агенция?

Компютрите на ФБР и ЦРУ се оказаха безполезни. Но в ЦРУ действаше и СЕН — Стратегическият екип за борба с наркотрафика, който разполагаше с отделна компютърна мрежа.

— Я остави на мен — избута го от клавиатурата Моника. — Файловете на СЕН са като минни полета. Онези параноици само чакат някой да поиска информация, за да вдигнат обща тревога.

— Има ли начин да се избегне това?

— Зависи какво търсим.

— Все същото — командировки, отпуски… Пръстите на Моника затичаха по клавиатурата. Появяваха се файлове, после бързо изчезваха.

— Нищо — обяви след известно време тя. — Няма съвпадения нито в отпуските, нито в командировките.

— Виждам — мрачно изръмжа Симбал.

Моника понечи да се изключи от мрежата на СЕН, когато в ъгъла на екрана започна да пулсира електронен знак за внимание.

— Това пък какво е? — изви вежди Симбал.

— Сега ще разберем — отвърна Моника и натисна няколко клавиша в бърза последователност.

— Неплатен отпуск — промърмори Симбал. — Исусе Христе!

— Датите съвпадат — отбеляза Моника. — Отпускът е взет два дни след заминаването на Питър за Парагвай.

— И още не се е върнал — възбудено добави Симбал. — Дай данни за тоя Едуард Мартин Бенет!

— Няма.

— Прехвърли се на „Личен състав“.

Моника бързо смени файловете.

— Охо, този е миниран! — предупреди тя. — Ще потърся начин да се вмъкна… — Стори го точно след дванадесет минути. — Ето ти го досието на Бенет… — Екранът се запълни от информация:

Бенет, Едуард Мартин, роден на 13.03.1936 в Дюлът, Минесота. Родители…

— Това можеш да го прескочиш — обади се Симбал.

Образование: основно училище „Сидън“, гимназия „Фит Симънс“. На 04.01.1950 постъпва в подготвителен колеж „Варли“ във Вали форд, Пенсилвания. Дипломира се в Йейл през 1956, доктор на науките, специалност „Бизнес администрация“. Член на футболни клубове „Свим“ и „Лакрос“, член на клуба „Адски огън“…

— Стоп! — възбудено извика Симбал. — Този тип е бил състудент на Питър в Йейл!

— Съвпадение?

— И двамата са членували в клуба „Адски огън“!

— Това важно ли е?

— Може би — неохотно отвърна Симбал, а в паметта му изплуваха подробностите за пръстена с печат, които му разказа Тренъди.

Моника се изключи от компютъра на СЕН и премина на разписанията на авиокомпаниите.

— Два дни след заминаването на Питър — предупреди я Симбал.

— Това може да ни отнеме доста време — поклати глава Моника и започна да работи с клавиатурата.

— А може и никак! — отвърна Симбал и заби пръст в екрана: — Ето го!

Полет 107 НА „Пан Ам“, летище „Джон Кенеди“. Час на излитане 11.00. Час на кацане 19.00. Бенет, Едуард Мартин.

— Мексико сити — промърмори Симбал.

Пръстите на Моника продължаваха да тичат по клавишите.

— Няма пряка връзка с Парагвай — обяви тя. — Но за сметка на това има полет за Буенос Айрес! — Неволно си затананика под нос, после разочаровано добави: — Но него го няма в списъка на пътниците…

— Нормално — кимна Симбал. — На негово място и аз нямаше да бия камбаната…

— Ето! — извика Моника, заразена от вълнението на Симбал. — Името му отново изскочи! Напуснал е Мексико седмица след смъртта на Питър. Полет до Сан Франциско. Един ден престой и хваща самолета за Маями.

— Още ли е там?

Моника натисна няколко клавиша и поклати глава:

— Няма информация да е излетял в друга посока.

Изключиха компютъра и напуснаха сградата.

— Бих искала да се върнеш с мен — промълви тя, докато той й помагаше да облече палтото си.

— Семейните задължения преди всичко — промърмори Симбал, продължавайки да мисли за други неща. И най-вече за един тип на име Едуард Мартин Бенет, който се намираше някъде в Маями. — Не си виждала братовчедка си цяла година, нали?

— Горе-долу — кимна Моника, спря се на прага и го погледна с блеснали очи: — Доколкото разбирам се готвиш да пътуваш за Маями…

Той мълчаливо излезе. Моника го последва, като преди това не забрави да заключи вратата. Нощта беше необичайно топла. От мястото си виждаха величествения паметник на Джордж Вашингтон, окъпан от светлината на прожекторите.

— Не искам повече да ме лъжеш, Тони!

— Е, добре — кимна той. — Заминавам.

— Бенет ли е нашият човек?

— Ще разбера на място.

— Защо този път не оставиш мръсната работа на някой друг?

Симбал не отговори. Моника тъжно поклати глава, обърна се и токчетата й затракаха по тротоара. Качи се в маздата си, запали и рязко потегли.

Симбал я изчака да изчезне от погледа му, в душата му се промъкна леко съжаление. Много му се искаше да прекара в топлите й прегръдки последната си вечер във Вашингтон. После се сети, че тя забрави да му даде новия код за достъп до служебния компютър на Администрацията. Трябваше му за допълнителна информация относно Едуард Мартин Бенет. Информация, която беше длъжен да събере сам.

Изтича по стъпалата и извика, но тя вече беше твърде далеч. Втурна се към своя сааб, завъртя ключа и се понесе подире й.

Летяха по пустите булеварди на нощния Вашингтон — един блестящ и чист град, изпълнен с паметници и фонтани, зелени паркове и красиви езера.

Насочиха се към Джорджтаун и Симбал изведнъж изтръпна. Моника живее в Александрия — точно в противоположната посока на движението им. Значи цялата история с братовчедка й Джил, която пристига от Сан Диего на гости за няколко дни, е била постановка! Колата й свърна по улица „Р“. Симбал изключи фаровете си и я последва. Какво става, по дяволите?

Паркира сааба до пресечката и с нарастващ ужас в очите я проследи как слиза от колата, изкачва каменните стъпала и натиска звънеца. Вратата се отвори, на прага застана верният му приятел Макс Тренъди. Огледа улицата в двете посоки и придърпа момичето вътре.

Тони Симбал остана в тъмната кола. Вентилаторът продължаваше да работи, зает с нелеката задача да охлади мощния турбодвигател. Тихото свистене сякаш подчертаваше особеното чувство, което се пораждаше в душата му. Чувството, че е предаден от всички и дори у дома не може да разчита на сигурност.

Блустоун беше висок и жилав мъж с хлътнали скули, решителен римски нос и прави вежди, под които изпитателно надничаха яркосини очи. Костюмите си поръчваше в „Савил Роу“, пренебрегвайки услугите и на най-добрите хонконгски шивачи. Ризите му бяха ръчна изработка на „Търнбул“ и „Асър“, а на краката си носеше обувки по поръчка на английската фирма „Чърч“. Сър Джон беше убеден привърженик на тезата, че парите не трябва да се жалят, ако човек иска да бъде облечен добре и най-главното — правилно.

— Как е моето малко цвете? — попита той.

— Имам новини за теб.

— Зная — усмихна се той. — Това е една от причините да те поканя на обяд.

— Аз те поканих — поправи го тя.

— Което не беше много добра идея — леко се намръщи той и разпери ръце: — Тук сме прекалено изложени на показ. — Намираха се в „Принсес гардън“ — едно от скъпите заведения в центъра на града, чиято тераса се издигаше високо над алеята за пешеходци на Чатър роуд. — Прекалено!

— Точно така, прекалено — съгласи се тя.

— Очаквам да ми кажеш причината — промърмори той.

Тя изглеждаше великолепно, истинска телевизионна звезда. Всички посетители на ресторанта извиха глави да проследят изваяната й фигура, която се появи на вратата, спря за миг и уверено се насочи към масата на Блустоун. Носеше пола и жакет от черна коприна, отдолу блестеше фина бяла блузка с дантели. Масивният пръстен с изумруд беше единственото й бижу. Той знаеше как постига този наистина блестящ външен вид — беше от малкото жени, които умееха да използват западните козметични препарати, за да подчертаят екзотичната си източна красота. Голяма част от жените, които познаваше, биха дали мило и драго да притежават подобен талант.

— Prosit — вдигна чашата си той.

— Дасвиданя — отвърна тя с тежък руски акцент.

— Я не се дръж идиотски! — намръщи се Блустоун.

— Идиотски ли? — изви вежди Неон Чоу. — Тцун-Трите клетви знае кой си и за кого работиш. Всички го знаят — и Джейк, и Сойър…

Блустоун остави внимателно чашата върху бялата покривка.

— Какво точно имаш предвид?

— Знаят, че си главният резидент на КГБ в Азия — усмихна се Неон Чоу и открито се наслади на объркването му. — Недей да припадаш, искат от мен да те шпионирам… — отпи глътка перие и добави: — Ето защо вчера използвах посещението ти при губернатора и си позволих да те поканя на обяд.

Блустоун безмълвно я гледаше, но умът му работеше с главозамайваща бързина. Миг по-късно беше готов с отговора. Може би нещастието не е толкова голямо, колкото му се беше сторило в началото.

— Исусе! — въздъхна той. — Значи Трите клетви иска да ме държиш под око?

— Точно така.

Поръчаха обяд на изправилия се до тях келнер, Блустоун го изчака да се отдалечи и каза:

— Нещата могат да се подредят чудесно. Те очевидно искат да запазя мястото си. Познатият враг е далеч по-безопасен от непознатия. А и аз вече ги измамих с номера в „Саут-ейша“…

— О, да — кимна Неон Чоу. — Както вече ти докладвах, подозренията за кражбата на Тек Яу падат върху теб…

— Чудесно — кимна той, а умът му продължаваше да чертае границите на новия план. „Не само ме подозират за кражбата, но си мислят, че тя е върхът на плана ми да ги разбия!“, доволно си помисли Блустоун. — Сега ме слушай внимателно — погледна красивата си събеседница: — Имам начин да се справя с последиците от разкритата ми самоличност. Но за това трябва да те направя двоен агент. Ако спечелиш доверието им, може би ще получа възможност веднъж завинаги да разбия „Интер-ейша трейдинг“ и онези, които стоят зад нея.

— Имам още новини — каза Неон Чоу.

— Да не би да си открила кой стои зад убийството на Ши Зи-лин?

— Забрави затова! — бързо отвърна Неон Чоу. — На стареца му видяха сметката някакви бандити от Якудза, вероятно врагове на приятеля на Джейк… Забравих му името. — Отмести празната си чаша и възбудено продължи: — Това, което ще ти кажа, е далеч по-важно. Вечерта, в която празнувахме рождения ми ден, аз накарах Трите клетви да се разприказва за „юн-хюн“… Целта им е по някакъв начин да създадат общи интереси между част от тукашните тайпани и управниците на Континентален Китай…

— Какво говориш? — смаяно я изгледа Блустоун. — Нима не знаят, че това ще предизвика сблъсъци между Хонконг и Пекин?

— Прекрасно го знаят.

— Невъзможно! Дори след 2047 година, когато Китай глътне Колонията, представителите на свободния бизнес ще се противопоставят на комунизма до последния си дъх!

— Според моята информация, комунизъм изобщо няма да има — отвърна Неон Чоу. — Вместо това ще бъде създаден единен Китай. Една политическа система, една икономическа система. И тези системи положително няма да имат нищо общо с комунизма…

Блустоун отдавна разполагаше с тази информация, но винаги се стремеше да проверява сведенията си от различни, напълно независими източници. На това го беше научила Даниела Воркута и резултатите винаги бяха повече от добри.

Шпионажът не е игра за аматьори, помисли си Блустоун, забил тежък поглед в лицето на Неон Чоу. Само опитните професионалисти могат да оцелеят в тази игра…

Полковник Ху беше майстор в своята работа. Забравила за времето и пространството, Ки-лин плуваше в лепкавата безкрайност.

Джин Канже го беше предупредил, че пациентката е твърда, притежава силен дух и желязна воля. И без съмнение — могъщо „ки“. За да постигне успех в трудното начинание за умствено моделиране, полковникът предварително трябваше да опознае състоянието на „ки“ в душата на пациента. Защото „ки“ може да промени всичко, дори най-изтънчените методи.

Това беше наблюдавал по време на престоя си в Камбоджа. Червените кхмери, на чиято страна действаше, прибягваха до доста груби форми на умствено моделиране. С тях се работеше трудно, полковник Ху бързо се отказа да им дава съвети. Човек не може да води диалог с фанатици, може само да им говори. И да се надява, че ще го чуят.

По време на престоя си в Камбоджа полковник Ху се научи да мрази кхмерите. Едновременно с това се възползваше от познанията им, тъй като те притежаваха някои наистина забележителни техники за обработка на врага. Същевременно обаче ги ненавиждаше, проклинаше всяка минута, която прекарваше на тази окъпана в кръв земя.

На практика полковник Ху изпитваше ужас от тях. Но това си знаеше само той, признаваше го рядко — в онези самотни запои, които редовно си позволяваше в късните часове на нощта. Кхмерите не разсъждават, а действат — по-скоро като роботи. Програмирани са да убиват, само в редки случаи се възползват от умствения потенциал на жертвите си. Полковник Ху познаваше много фанатици, тъй като в онези години и Китай беше пълен с тях. Но идеологическият фанатизъм на Червените кхмери не можеше да бъде сравняван с нищо.

В съзнанието му завинаги останаха запечатани вонята на изгоряло месо и подпалени коси — най-често срещан резултат от животинското варварство на кхмерите. Всеки час и всяка минута от пребиваването му в Камбоджа бяха пропити от тази воня. След известно време се научи да живее с нея, както се беше научил да понася и примитивната жестокост на тези хора.

Полковникът пиеше именно за да потисне ужаса, който подобно поведение събуждаше в душата му. Когато най-сетне го отзоваха и той се прибра у дома, първата му работа беше да се огледа, а след това да притисне устни до напуканата земя на родината.

Пиеше, за да забрави, но това трудно му се удаваше. Дори когато беше почти в кома от алкохолните пари, ужасът продължаваше да стяга гърдите му. Покой получаваше едва на разсъмване, когато се отпускаше и потъваше в тежък сън без никакви сънища… Но спомените връхлитаха отново заедно с пробуждането, забиваха демоничните си пипала в съзнанието му. Тогава единственото му желание беше да си пръсне мозъка.

Не го правеше, разбира се. Стягаше духовните си сили и се залавяше за работа. А сега работата му беше да промива мозъка на Ки-лин.

Задачата не беше от лесните. Тя му създаде доста проблеми, някои от тях наистина уникални. Полковникът не се оплакваше. Колкото по-труден е пациентът, толкова по-добре. Така съзнанието му се ангажираше изцяло и демоните го оставяха на мира.

Но нощите бяха ужасни, полковникът дълбоко ги ненавиждаше.

Сега хората му почиваха. Отиде си и Хуайшан Хан, прекарал целия ден в компанията на Ху и пациентката. Полковникът остана сам, лице в лице с хладната самотна нощ. Както винаги, тя беше пълна с неясни призраци, вятърът шепнеше в листата на дърветата и те му отговаряха с плачливи стонове. Гласовете на прокълнатите, гласовете на мъртъвците… Бутилката беше единственото му спасение.

Обикновено не си правеше труда да използва чаша — тя ограничаваше потока на жадуваното облекчение.

Тази нощ полковник Ху лежеше неподвижно в тъмната стая, ушите му механично регистрираха пропукването на ситните песъчинки по стъклото, довени дотук чак от пустинята Гоби… Не посмя дори да си помисли за алкохол в присъствието на Хуайшан Хан. Но злото, прегърбено човече си беше отишло преди часове, пред него се простираше единствено необятно дългата нощ. И полковник Ху започна да пие. Ръката му стискаше гърлото на бутилката с отчаянието на удавник.

Сред гъстата му, късо подстригана коса се появиха капчици пот, блестящи като диаманти. Очите му се изцъклиха и равнодушно следяха парада на призраците под черепа му. Униформената риза беше разкопчана на гърдите, под мишниците тъмнееха големи петна пот.

Краката му бяха боси, стъпалата му сякаш усещаха страшната смесица от кал, кръв и торф, от която се състоеше камбоджанската земя. Винаги беше имал чувството, че в тази страна няма обикновена, плодородна почва, че от нея никога няма да се роди реколта. Вонящата слузеста смес покриваше долините, речните брегове, планинските склонове… Сякаш беше лавата на чудовищен вулкан.

Полковник Ху потръпна, от устата му излетяха неясни слова, очите му бавно се разтвориха.

На прага стоеше Ки-лин.

Зад нея цареше пълен мрак, това предаваше на фигурата й нещо безпомощно — сякаш беше бездомно момиченце, което се храни от подаянията на минувачите.

— Отиде ли си Хуайшан Хан?

— Ти какво правиш тук? — задавено попита полковникът.

— Сънувах нещо необикновено… — отвърна Ки-лин, поколеба се, после замълча. Изглеждаше наистина като невръстно дете.

— Какво сънува?

— Сънувах живота. Блестящ, задъхан, прекрасен живот…

Полковник Ху помисли за своите кошмари, омекотявани единствено от силата на алкохола. Преглътна гъстата си слюнка и отново потръпна.

Вдигна ръка, сякаш да се увери, че бутилката все още е между пръстите му, после дрезгаво промълви:

— Влизай.

Лагерът се охраняваше изключително строго, но пред вратата на стаята й нямаше пазач. Това беше част от психологическата обработка.

— Сядай…

Ки-лин се подчини. Слабичкото й тяло предпазливо се отпусна върху малката мека възглавница на пода. Приличаше на птичка, огромните й очи бяха тъмни и загадъчни. Странни и необикновени, те бяха привлекли вниманието на полковник Ху още при първата им среща. Ярките зеници бяха будни и интелигентни, но в блестящото покритие на очните дъна се долавяше нещо първично. Нещо, което полковник Ху все още не можеше да разгадае. Без всякакво съмнение това бяха очи на китайка, но едновременно с това бяха и още нещо. Във формата им се долавяха леките щрихи на бялата раса, великолепно съчетани със силните гени на китайската й кръв. Полковник Ху знаеше произхода на тези щрихи.

Очите й се спряха върху лицето му. Бяха като слънчеви лъчи, пронизващи утринната мъгла, алкохолните изпарения панически започнаха да отстъпват.

— Разкажи ми за съня си — промълви полковник Ху.

— Бях в някакъв град — покорно започна тя. — Голям и оживен като кошер. Издигаше се върху няколко хълма, улиците му бяха стръмни. Издигаха се, после потъваха… Като океански вълни. Странно…

— Кое?

— Там се чувствах у дома — поклати глава Ки-лин, в гласа й се долови леко смайване. — Не виждам как е възможно това… Познавам единствено джунглата, тя е моят дом… Ти непрекъснато ми повтаряш това.

— Защото е истина.

— Значи този град…

— Този град е сън.

— Но беше като истински! Сънувах и най-малките подробности… Улиците, къщите, магазините. Дори хората…

— Какви хора? — надигна се полковник Ху. Ръката му избърса потта от челото, после я разтърка върху материята на панталона.

— Не зная.

— Нали каза, че си сънувала всички подробности?

— Да.

— Тогава ми опиши хората.

— Не мога.

— Лъжеш ме.

Ки-лин ахна, в очите й се появи страх. Жалко, въздъхна в себе си полковник Ху. Защото със страха изчезна и прекрасният им блясък. Помътнели и широко отворени, те вече приличаха на очите на всеки друг.

— Не!

— Тогава ми разкажи.

— Не мога!

— Разкажи ми! — неочаквано изрева полковник Ху, а ръцете му яростно я разтърсиха. В гърлото му набъбна топката на гнева, в ушите му писнаха стоновете на хиляди мъртви души.

Ки-лин се разплака. Приличаше на нежна тръстика, извиваща се под натиска на ураганен вятър.

— О, Буда! — простена тя. — Моля те, Буда, помогни ми!

Яростта на полковник Ху се удвои, ръцете му я разтърсиха с нова сила.

— Защо споменаваш тук името на Буда?! Не знаеш ли, че е забранено? Строго забранено!

Гневът му се стовари отгоре й като зимна виелица, задави я, не й даваше да си поеме дъх. Имаше чувството, че се превръща в играчка на непознати сили, които всеки момент ще я разкъсат, ще разбият на ситни късчета живота, който я бяха принудили да води. А това означаваше само едно — връщане на болката. На ужасната, кънтяща във всяка фибра на тялото й болка, зад която надничаше озъбената маска на смъртта…

Отчаяно се притисна в него, устоите му почувстваха солените й сълзи, ръцете му неволно обгърнаха треперещото й тяло. Гърдите му пламнаха от приятната топлина. Тръпките й се прехвърлиха върху него, изведнъж изпита чувството, че се докосва до самата й душа. Притисна я към себе си, без да съзнава какво прави… Изпита чувството, че е див звяр, търсещ топлината на себеподобните си в бурната нощ. Тази топлина щеше да им помогне да оцелеят, враждебните инстинкти вече нямаха значение.

— Мъничка моя! — прошепна той. — Мъничка моя! — Душата му изведнъж се разбунтува срещу призраците на миналото, видя цялото безсмислие на човешката ненавист, на жестокостта и безсърдечието…

Усети как слабичкото й тяло се притиска в гърдите му. Воплите й постепенно затихнаха, ужасът бавно напусна душата й. Учуди се на топлината, която проникваше в тялото му. Защото това беше топлина на друго човешко същество. Полковник Ху съвсем не беше отшелник, често прибягваше до услугите на различни жени. Но бедрата им бяха като мрамор — хладни и неподатливи, безкрайно чужди… Кехлибарените им порти покорно се разтваряха да поемат горещото му семе, но нищо повече…

Сега обаче беше съвсем различно. Сега имаше чувството, че слънцето е кацнало в скута му — изведнъж приело крехките форми на тази жена-дете, решила да прекъсне кошмарите на нощта му. Бавно си даде сметка, че го обзема възбуда — замайващо силна, невероятна… Слабините му натежаха като камък.

Ки-лин се размърда върху него и той неволно простена.

Ставаше нещо нежелано, нещо извън рутинните планове. Нещо напълно немислимо! Но нещата неумолимо следваха предначертания си ход. Потръпващ от възбуда, свещеният орган на полковник Ху се вдигна нагоре и докосна пламналата й женственост. Усещането беше невероятно.

Полковник Ху не искаше да се възбужда, но не искаше и да се раздели с тази възхитителна топлина. Притисна Ки-лин до гърдите си и телата им се сляха.

Каза си, че не я желае, че не може да я желае. Кехлибарената й порта беше табу за него — така, както името на Буда за нея. Предупреждението, което му отправи Джин Канже в Кианмен, беше съвсем недвусмислено: Нашата праскова още не е узряла, но това съвсем не я прави по-малко опасна. Напротив — опасна е като отровна змия!

Но смъртта никога не би могла да излъчва подобна топлина, каза си полковник Ху. В главата му продължаваха да звучат стенанията на мъртвите, но заедно с тях потрепна и едно непознато желание. Искаше да я прегърне и да я притисне до себе си. Нищо повече. Но някои органи на тялото му бяха на друго мнение. Поведе тежка битка със себе си. Битка, която не се знаеше как ще завърши, ако Ки-лин не беше поела инициативата в свои ръце.

Ръката й се вдигна в най-простия жест на света. Чист, някак академичен… Пръстите й се обвиха около главичката на свещения му орган. Докосването беше толкова наелектризиращо, че полковник Ху подскочи и изведнъж остана без дъх. Съпротивата го напусна и той покорно се остави в ръцете й.

В същия момент навън заваля, тежките дъждовни капки започнаха да блъскат по стъклата, вятърът подкара зловещата си песен.

Полковник Ху усети как копчетата на панталона му се отварят едно по едно, топлината се усили. Вдигна ръце и започна да разкопчава блузката на Ки-лин. Беше от обикновена памучна материя, също като широкия й панталон с ластик вместо колан. Нямаше нищо общо с облеклото на затворниците — това също влизаше в плановете за психологическата й обработка.

Оголи твърдите й гърди в мига, в който пръстите й се увиха около извадения му член. Потръпна и я притегли към устата си. Засмука първо едното зърно, после другото…

Ки-лин навлажни длан с език и манипулациите й станаха наистина влудяващи. Буря се надигна в гърдите на полковник Ху. Много по-силна от тази, която бушуваше зад прозореца. Обзе го непреодолимото желание да докосне голите й бедра, но пръстите му се оплетоха в шнурчето на колана. Ки-лин изчака малко, после му помогна.

Свлече панталона си, без да докосва земята. Остана само по блузка, разкопчана на гърдите. Това накара полковник Ху буквално да полудее, свещеният му орган затрепери по-силно дори от ръцете му.

Погали бедрата й и изведнъж откри, че са топли, а не мраморно студени, както беше очаквал. Мазолестите му длани с наслада се плъзнаха по гладката и мека кожа. Докосна кадифето между краката й, от устата му излетя възбудено стенание.

Ки-лин се залови за работа. Пръстите й нежно докосваха върха на члена му, бавно и с безкрайно търпение го насочваха към пламналата й женственост. Опря го там и застина.

Усещаше единствено възбудените му пулсации.

Полковник Ху отново простена, свещените му торбички станаха тежки като олово. Ръцете й се плъзнаха по гърдите и раменете му, влажните й устни докоснаха за миг шията му. Тялото му се разтърси, кръвта нахлу в зачервения му пенис като пенлив поток.

Усети пръстите й в ушите си и разбра, че вече не може да се сдържа. Нададе дрезгав вик, тазът му се стрелна нагоре. Вкамененият му член започна да прониква в нея с влудяваща лекота.

В същия миг хватката на Ки-лин стана страшно болезнена. Държеше главата му между дланите си, лакътят на лявата й ръка притисна лицето му. Дясната се възползва от опората на раменната кост и рязко натисна. Главата му се завъртя.

Вратът му би трябвало да бъде строшен. Ки-лин изпълни хватката от „гон лоу-фу“ абсолютно правилно — точно както я бяха учили. Но по ирония на съдбата полковник Ху оцеля благодарение на страстта си. Рязкото повдигане на таза доведе до изменения в разположението на цялото му тяло. Вратът му изпука, но вместо да утихне, той гневно започна да ругае. Ки-лин усети как вътрешностите й се превръщат в желе.

Ушите на полковника писнаха, погледът му се замъгли. Някъде из нервната му система пулсираше нетърпима болка. Почти изпадна в шок, реакциите му бяха бавни и разконцентрирани, главно поради силния приток на кръв към слабините му.

Въпреки това моментално си даде сметка какво става, в съзнанието му звънна гласът на Джин Канже: Опасна е като отровна змия!

Ръцете му се оказаха притиснати от стегнатите й бедра. Направи опит да ги освободи, остра болка прониза шийките му прешлени. В главата му с нова сила екна хорът на обречените — сякаш плачеха агнета, видели касапския нож. Пред очите му блесна жълтеникавото небе на Камбоджа, прорязано от смъртоносните чадъри на напалма и вихрения блясък на трасиращите куршуми и снаряди.

Положението му беше сериозно. Два пъти рискува живота си по време на престоя в онази прокълната страна. Но и двата пъти съдбата се оказа благосклонна към него. И сега няма да умре, полковникът беше убеден в това. Стегна мускули, измъкна дясната си ръка и й нанесе тежък удар в гърдите. Тя извика от болка, но тялото й беше подготвено да поеме удара.

Полковник Ху имаше чувството, че юмрукът му попада в торба цимент. Погледът му се проясни, но все още му се гадеше, а пред очите му се въртяха червени кръгове.

Най-странното беше, че членът му продължаваше да е дълбоко в нея, прониквайки още по-навътре благодарение на начина, по който се огъваха телата им. Болката не оказа никакво влияние на твърдостта му и това най-много го учудваше. Удари я в корема, но размахът му беше слаб, тъй като телата им бяха прекалено близо.

Освободи другата си ръка и й нанесе силен удар в гърдите. В същия момент ръцете й се насочиха към главата му и той разбра, че нападението ще бъде повторено. Стегна се да го посрещне. Намираше се в неизгодна позиция, тъй като беше полулегнал и голяма част от мускулите му се оказаха блокирани. А и тя беше успяла да нанесе значителни поражения на нервните възли по шията му.

Полковник Ху насочи палеца си към меката плът, покриваща вдлъбнатината на ключицата й. Търсеше сънната артерия, но тя рязко се дръпна. Ръцете й стиснаха слепоочията му.

Той отвори уста, направи опит да преглътне, почти прехапа езика си. Задави се и започна да кашля, устата му се напълни с кръв.

Усили натиска си и чу пропукването на тънката кост. Тя изкрещя от болка и заби лакът в очите му. Макар и зашеметен, полковник Ху продължи движението на ръката си. След миг напипа оголената й шия, в душата му нахлу тържество. Сънната артерия! Натисна с цялата си сила и усети как тежестта в слепоочията му намалява.

После го връхлетя болката. Заслепяващо силна, страхотна! Появи се между краката му и бързо тръгна нагоре. След миг сърцето му се оказа стиснато в стоманен юмрук.

Палецът му омекна и Ки-лин получи възможност да избере мястото на удара си.

Ръбът на дланта й го улучи в слепоочието, тялото на полковник Ху се изви като дъга, сякаш улучено от светкавица. Ки-лин бавно слезе от него и започна да обува панталона си. Очите й нито за миг не изпускаха лицето му. Закопча блузката си, намръщи се от болката в счупената костица, после бавно напусна стаята.

Навън валеше като из ведро, чести светкавици посребряваха гъстите дъждовни струи. Тя знаеше къде да намери пистолета на полковника. Извади го от чекмеджето на масичката и провери пълнителя. Беше зареден догоре. Тикна оръжието в колана си, после се наметна с куртката му и излезе.

Останал сам, полковник Ху бавно се свлече от стола. Падането го посъживи, но главата му остана неестествено извита на една страна. В ушите му се появи звук на течаща вода, сякаш някой беше развъртял крана на чешмата.

Не беше в състояние да стои прав, не можеше и да седи. Оставаше пълзенето. Стигна до отворената врата бавно, с цената на огромни усилия. Зрението му се проясняваше за броени секунди, през останалото време виждаше ясно само лагера на Червените кхмери, в който беше изкарал почти две години от живота си. Чуваше груби гласове, наподобяващи вой на гладни вълци, тътена на бомбите… По кожата си усещаше лепкавите късчета топла човешка плът, разкъсана от прякото попадение…

Пред очите му се появи дълга редица пленници. Стояха на колене, с източени напред оголени вратове. Това бяха жертвите на Ангка — тайнствената организация на Червените кхмери, за която се разказваха легенди. Убиваха ги един по един, с изстрел в тила. Това е милостиво избавление, уведоми го една ухилена маймуна с петлици на лейтенант.

— Преди време, когато все още се борехме за власт и нямахме вашата цинична подкрепа, ние пестяхме куршумите и изпълнявахме смъртните присъди с тояги… — изплю се в калта и добави: — Така беше по-добре, защото поддържахме физическата годност на войниците си…

Полковник Ху умираше. Дъждът обливаше сгърченото му тяло, но той не усещаше нищо. Съзнанието му ту се проясняваше, ту отново потъваше в яркия пурпурен огън на болката. В промеждутъка между двете той изведнъж разбра, че шуртенето на водата, което го преследваше навсякъде, всъщност звучеше вътре в него… Дробовете му тежаха, поемайки глътки въздух с цената на огромни усилия.

Сви се на земята, пръстите на краката му задраскаха в калта. Това беше последният звук, който долетя до слуха му. Но той беше доволен, защото стоновете на обречените най-сетне започнаха да затихват и в душата му нахлу така жадуваното спокойствие…

Пътуването от летище Нарита до центъра на Токио отне почти три часа. Модерните магистрали бяха задръстени от коли, но това беше нещо съвсем нормално за съвременна Япония. Когато таксито най-сетне стовари Джейк пред хотел „Окура“, той беше толкова изтощен, сякаш беше летял през океана за втори пореден път.

Носачът се зае да разопакова багажа му, а Джейк хвърли върху леглото купчината вестници, които беше купил на летището. Всички без изключение отразяваха гангстерската война на първите си страници. Полицията работеше денонощно, но, както обикновено става в страните без опит в борбата с насилието, резултатите от дейността й бяха отчайващи.

По изрично искане на министър-председателя Накасоне в борбата срещу престъпността беше включена и специална антигангстерска групировка на полицията. Тя извършила серия от арести, последният от които рано сутринта, но в мрежата й попаднали предимно дребни риби. Оябуните на Якудза действаха на свобода и „Асахи Шимбун“ беше публикувал гневна статия срещу некадърността на полицията.

Името на Микио Комото не се споменаваше никъде, макар че сводките сочеха участие и на неговия клан в уличните сражения. Добър признак ли бе това? Джейк не можеше да стигне до категоричен отговор.

Най-сетне останал сам, той се замисли за Блис. От гласа й го делеше само един телефон, но ръката му не посегна към слушалката. Сега не беше време за сърдечни разговори, нямаше никакво желание да се размеква. Предстоеше му опасна работа, всяко размекване и разсеяност можеха да се окажат фатални.

Насочи поглед навън, в съзнанието му отекна гласът на Зи-лин. Все още не можеше да се отърве от чувството за близкото му присъствие, все още усещаше аромата на тялото му — топъл и щедър, странно успокоителен. Спомни си за плажа Шек-О, където стояха с часове под гальовните лъчи на слънцето, потопили крака в топлата вода. Разговаряха на всякакви теми, а понякога мълчаха. Просто се наслаждаваха на близостта си…

Сега всичко рухна. Баща му си отиде завинаги.

Имаме врагове в много страни по света. Те ще направят всичко възможно да разбият „юн-хюн“…

Дали сред тези врагове не бяха и якудза? Каква е връзката между японските гангстери и „юн-хюн“?

Облегна лакти на коленете си и притисна с длани пламналата си глава. Усещаше тялото си така, сякаш току-що беше приключил 15-рундов боксов мач с шампиона в тежка категория. В главата му се блъскаха десетки въпроси без отговор.

Изпъшка, стана и зашляпа с боси крака през стаята, обзаведена в японски стил. Влезе в банята и дълго стоя под горещата струя на душа. Вдигнал лице, той сякаш се опитваше да отмие умората, болката и страха, които се бяха натрупали в душата му. Даваше си ясна сметка, че навлиза в опасна територия. Вътрешният кръг е обект на натиск и ако не успее да открие откъде идва той, крехката мрежа от съмишленици, която баща му беше изградил преди близо петдесет години, лесно щеше да се превърне в прах. Особено дълбоко обезпокоени ще бъдат драконите на триадите, каза му веднъж Ши Зи-лин. Те постоянно търсят начин да се наложат над конкуренцията, затова ние трябва да сме единни. Допуснем ли разцепление, с нас ще бъде свършено…

Страх прониза гърдите на Джейк. Страхът от провал. В момента той беше на планинския склон — слаб и беззащитен. А баща му го беше издигнал до поста Джуан — върховен ръководител на една могъща тайна организация. Може би е сгрешил, може би е бил заслепен от обичта към единствения си син? Може би много му се е искало именно Джейк да бъде Джуан… Нима наистина ще се окаже, че Ши Зи-лин е направил погрешен избор?

Джейк се подсуши с дебелата хавлия и започна да се облича. Сложи си тъмносин ленен костюм, гълъбова риза и вратовръзка на ситни точици. Застана пред огледалото с гребен в ръка и се загледа в отражението си. Видя напрежението в очите си под тежките клепачи, направи поредния безуспешен опит да приглади чупливата си черна коса — наследство от дядо му по майчина линия. Захвърли гребена, разпредели дребните вещи по джобовете си и излезе.

В ранния следобед улиците на Токио бяха само оживени, без обичайната блъсканица. Джейк хапна на борда на самолета, но изобщо не усети вкуса на храната. Напълни стомаха си и толкоз.

Уличните платна бяха задръстени както обикновено. А и на него му се ходеше пеш. Денят беше слънчев, въздухът — необичайно чист. В него още се усещаше хлад, но вишневите дръвчета вече бяха напъпили.

Извървя Сотобори-дори чак до края, после свърна наляво и пое по широкия булевард, който щеше да го отведе в района на Акасака. Малко преди сградата на театър Микадо се спусна под земята и се качи на метрото. Слезе след три спирки, в Харажуку. В дните след Втората световна война тук беше разквартирувана голяма част от американската окупационна армия.

Днес Харажуку беше богаташки квартал. По улиците блестяха витрините на скъпи бутици, между тях имаше ресторанти, в които се предлагаше европейска храна. Ако човек има настроение за хамбургер с пържени картофи вместо обичайните „суши“ и „соба“, тук беше мястото, където можеше да ги открие…

Офисът на Микио Комото се намираше именно в Харажуку. Всеки би очаквал да го открие сред небостъргачите на Шинжуку — деловия център на града, но по редица причини Комото беше избрал този тих и далеч по-спокоен квартал.

Решението му се беше оказало изключително мъдро. С течение на времето Шинжуку се пренасели, атмосферата заприлича на лудница. Все повече бизнесмени започнаха да се изнасят оттам и да търсят спокойствието на Харажуку и другите по-отдалечени квартали на Токио.

Офисът на Микио се намираше на Сейшо номер 1, точно срещу храма Того, разположена парка с Южното езеро, известен в целия град с прекрасните си ириси. До него имаше ултрамодерно кафене от типа „кисатен“, където чашка кафе вървеше по два долара, а и повече. Тази сума очевидно включваше и наема за масичката, от която се разкриваше прекрасна гледка към парка. Един сравнително нов обичай, който японците без свян бяха откраднали от европейските си колеги в туристическия бранш.

Заведението носеше странното име „Лаеща риба“. Стените му бяха от зеленикав мрамор, осветлението — тръби синкав неон, скрити в окачения таван. Край малките мраморни масички бяха наредени тъмносини лакирани столчета.

Джейк подмина вратата от опушено стъкло на „кисатен“ и влезе в съседната сграда. Качи се в асансьора и натисна бутона за последния етаж. Прекоси широкия хол с настилка от безупречно полирани мраморни плочи и спря пред една от масивните врати, на която с бронзови букви на английски и канджи беше изписано:

Комото — Шому Когио

В приблизителен превод това означаваше „Комото — търговия и промишленост“. Едно доста неясно название, под което можеше да се крие всичко.

Джейк нямаше представа как компанията печели парите си. Микио се интересуваше от всичко: електроника, оптични влакна, роботи… Всичко, което влизаше в списъка на МИТИ — Министерството на търговията и индустрията, стоки с приоритетно производство и експортна ориентация. МИТИ е огромната бюрократична машина, която направлява дейността на частния бизнес в годините след края на войната. От него зависи в коя област на промишлеността да се насочат усилията на търговско-промишлените конгломерати, то прави и съответните отстъпки.

Първостепенно значение след войната имаха химическата и стоманодобивната промишленост, но в наши дни ударението се поставяше и върху електрониката, роботиката, новите поколения компютри и пр.

Приемната и външните канцеларии на Микио бяха облицовани с „кьоки“ — японски кипарис. Бюрата, шкафовете и компютърните конзоли блестяха с черния си лак. На пода имаше дебел мокет в богати сиво-кафяви тонове, а столовете за външни посетители представляваха редица скачени помежду си дървени табуретки, покрити с татами.

Джейк пристъпи към плексигласовата преграда. Служителят в приемната беше млад, безупречно облечен мъж. Попита за името и целта на посещението му. Дочула името му, една жена от служителите на Микио се обърна да го погледне. По всяка вероятност изпълняваше длъжността завеждащ канцелария. Носеше строг костюм от черен лен, а косата й беше сплетена в старомоден кок. Големите й очи се заковаха върху лицето му, после главата й рязко се отмести. Сякаш някой затръшна вратичката на капан.

— Моля, седнете — обади се младежът на рецепцията, поел визитната картичка на Джейк. — Ще се свържа със секретарката на господин Комото. — Говореше английски правилно и бавно, сякаш се страхуваше да не сбърка.

— Благодаря — отвърна Джейк и се насочи към дъното на приемната. Там вече чакаха няколко бизнесмени с черни костюми, еднакви като врабчета на жица. От една врата излезе дребен служител и с поклон покани поредния посетител. Деловите отношения очевидно вървяха бързо и гладко, тъй като никой от посетителите не се бавеше прекалено дълго, хората в приемната намаляваха. Малко преди да изтече първият час на чакането, Джейк стана и надникна през плексигласовата преграда.

— Моля за извинение, но какво стана с моята картичка?

— Предадох я лично в ръцете на секретарката на господин Комото — отвърна младежът с тон, който би трябвало да обясни всичко.

— Това беше преди петдесет минути.

— Днес е натоварен ден — рече онзи. Блестящата му коса стърчеше нагоре като четка, вероятно намазана с някакъв гел. Интеркомът зажужа и той извърна глава: — Моля за извинение… — Натисна някакъв бутон, после каза няколко думи в микрофончето, прикрепено върху слушалките на главата му.

Джейк го изчака да свърши и каза:

— Аз съм близък приятел на господин Комото — с крайчеца на окото си видя, че завеждащата отново обръща глава. Защо го наблюдава тази жена? — Кога ще мога да го видя?

— Това не зная — отвърна младежът.

— Мога ли да говоря със секретарката му?

Младежът хвърли поглед към блестящата с разноцветните си лампички конзола и поклати глава:

— Съжалявам, но в момента говори по телефона. Моля, седнете.

След двадесет минути Джейк отново се изправи пред прозрачната преграда. Младежът вдигна глава и го изгледа с леко разочарование.

— Да?

— Къде е тоалетната?

— Последната врата по коридора вляво.

Джейк кимна и излезе. Тоалетната беше модерна и блестяща като всичко останало в сградата. Съвсем малка, само с два уринатора. Джейк се принуди да отстъпи плътно до стената, за да направи място на някакъв мъж, който влезе след него.

Тишината се нарушаваше единствено от тихото шуртене, с което двамата се облекчаваха. Непознатият беше широкоплещест японец някъде около четиридесетте, с гъста прошарена коса. Носеше задължителния за всички токийски бизнесмени тъмен костюм, но очевидно не се чувстваше добре в него. Мускулите му опъваха тънката материя, на бузата му имаше дълбок белег. Гледаше право пред себе си, сякаш хипнотизиран от бялата стена.

Джейк привърши пръв, дръпна ципа си и тръгна да излиза.

— Чаша кафе може би ще ви се отрази добре — изведнъж се обади мъжът. Каза го бързо, но ясно и отчетливо.

Джейк се обърна да го погледне, но очите на мъжа продължаваха да са заковани в стената. Сякаш въобще не забелязваше присъствието му. Приключи с ритуала си, закопча се и излезе.

Джейк остана край умивалника. Не беше сигурен, че този човек изобщо е проговорил. След кратък размисъл реши, че чакането в „Комото Шому Когио“ няма да му донесе нищо.

Излезе в коридора и се огледа. Нямаше никой. Взе асансьора и се спусна в просторния вестибюл. Излезе от сградата и след кратко колебание пое по тротоара наляво. Мина край шикозен бутик „Кензо“, обзаведен по модерния напоследък минималистичен маниер: голи сиви стени, черни рафтове от покрита с гума тел, сив мокет и купища дрехи, нахвърляни сякаш напълно безразборно.

Хвърли кратък поглед към витрината и отмина. После спря и се върна обратно. На витрината беше поставен един стилизиран манекен. Косата беше оранжево-червена, ноктите бяха с цвят на топаз. Но вниманието му беше привлечено от костюмчето — близнак на онова, което носеше завеждащата канцелария в офиса на Микио.

Възможно ли е това? Една чиновничка трудно би могла да си позволи дреха от „Кензо“, която струваше поне колкото годишната й заплата. Каква е тази жена?

Чаша кафе, може би ще ви се отрази добре.

Джейк се върна още няколко метра и тръгна към входа на кафенето, разположено в съседство със сградата на Микио. „Лаещата риба“, ултрамодерен „кисатен“. Влезе и спря на крачка от вратата, за да привикнат очите му към осветлението. Неоновите тръби хвърляха синкави отблясъци върху лакираните до блясък стени.

После видя костюмчето от „Кензо“ край една от мраморните масички. Чиновничката на Микио беше преметнала крак върху крак по европейски маниер, в ръката й димеше цигара. Пред нея имаше миниатюрна чашка кафе, на лицето й грееше приятелска усмивка.

Джейк се насочи натам и седна на свободния стол. Сякаш имаха предварително уговорена среща. Поръча си кафе, изчака отдалечаването на сервитьорката и попита:

— Коя сте вие?

Чувствените й устни закачливо се нацупиха:

— Държите се грубо, господин Мейрък…

— Извинете варварските ми маниери — премина на японски той.

— Така е по-добре — усмихна се тя и също изостави английския. — Радвам се, че получихте съобщението ми — в очите й проблеснаха весели искрици. — Чудех се какъв е капацитетът на пикочния ви мехур!

На Джейк съвсем не му беше весело.

— Къде е Микио? — остро попита той. — Добре ли е? Трябва да говоря с него!

Блестящите очи продължаваха да го наблюдават с нескрит интерес. Върху плоското лице доминираха дълбоко хлътналите скули и гъстите вежди. За Джейк това едва ли можеше да бъде идеал за женска красота, но за други мъже не гарантираше.

— Знаете ли къде е Тцуки? — попита тя.

— Да.

— Бъдете там утре сутринта, между четири и половина.

— Там ли ще е Микио? — попита той, но костюмчето „Кензо“ вече се надигаше. Жената, му отправи продължителен поглед, обърна се и бързо напусна заведението.

Блустоун седеше в кабинета си и наблюдаваше играта на светлината, пречупена през прозрачните, изящни стени на безценна ваза от епохата Кин. Тя стоеше на специална стойка край една от стените и беше единственото украшение в просторния кабинет, чийто бледозелен цвят нарушаваше хармонията на черно и китайско червено, с което се отличаваше обзавеждането.

Таванът беше покрит с блестящ слой черен лак, тапетите по стените бяха специална поръчка — матирано черни квадратчета върху лъскав, също така черен фон, над който доминираха изящни кървавочервени хризантеми.

Диванът срещу стената с вазата беше от мека черна кожа, такива бяха и креслата. Дебелият килим също беше черен, на ситни червени точици. Старинното писалище в римски стил беше изработено от изящно гравиран ебонит — второто и последно произведение на изкуството след скъпоценната ваза.

Седнал зад бюрото, Блустоун не отделяше поглед от изящната фигурка, но това не му пречеше да слуша доклада на Као Белоокия с необходимото внимание.

— Проследих Голямата локва пикня до обичайните му контакти с печатните издания. Моите хора потвърдиха, че вече си е отворил устата — разбира се, срещу съответното заплащане…

— Това е хубаво — кимна Блустоун. — Да не дава Господ този боклук изведнъж да надскочи обичайните рамки на поведението си!

Китаецът изглеждаше като джудже в огромното кресло. На Блустоун това му харесваше, особено когато светлината попадаше в сляпото му око.

— Това е изключено! — засмя се Као Белоокия.

— Добре — въздъхна Блустоун. — Достопочтеният Пок не подозира, че информацията за злоупотребите в „Саут-ейша“ му е подхвърлена нарочно, нали?

— Сто процента — отвърна Као. — Неговите хора трябваше да положат доста усилия, за да съберат отделните й фрагменти.

— Това е хубаво — очите на Блустоун продължаваха да фиксират изящната ваза. — Много съм впечатлен от начина, по който се отърва от Тек Яу — главния финансов ревизор на „Сойър & синове“.

— За мен беше удоволствие — отвърна Као. — Този плужек беше по-противен дори от „чуждестранните дяволи“! — върху лицето му се изписа жестока усмивка. — Третият ми братовчед, онзи дето работи в касапницата на улица „По Ян“, прие задачата с огромно удоволствие… Мрази „чуждестранните дяволи“ в червата и с радост е осъществил поредната доставка за големите хотели… Ха-ха! Дали гадните „гуай-лох“ са харесали вечерята си?

— Дръж си езика! — скастри го Блустоун. — Аз също съм „чуждестранен дявол“.

— Не — поклати глава Као и в гласа му прозвуча страхопочитание. — Вие сте комунист. Вие кроите планове за цяла Азия, за целия свят. Зная каква огромна помощ оказвате на бедните народи, пъшкащи под ботуша на „гуай-лох“. Вие сте по-различен…

— Вярно — кимна Блустоун, все така загледан в играта на светлини и сенки около вазата. — Различен съм.

Зажужа телефонът. Той вдигна слушалката, изслуша съобщението и кимна с глава:

— Добре. Поканете го.

Блустоун имаше секретарка и в дома си, тъй като често предпочиташе да работи тук, вместо в лудницата на голямата кантора на „Файв стар пасифик“. Най-важните си решения вземаше в този кабинет, сякаш въодушевен от излъчването на безценната ваза, от тържеството на човешкия гений над силите на природата.

Као Белоокия извърна глава към вратата и видимо се стресна от появата на сър Байрън Нолин-Кели. Гостът беше едър шотландец с побелели бакенбарди и безупречно подрязани мустачки със завити върхове. Бялата му коса беше сресана право назад, челото под нея беше широко и загоряло. Месестият нос на клоун му придаваше добродушния вид на провинциален чичко, но на практика този човек беше тайпан на „Пасифик оувърленд трейдинг“ — една от най-старите и най-уважавани чуждестранни компании в Колонията. Сър Байрън беше нещо като пожизнен владетел на „Пасифик оувърленд“, която вече петдесет и пет години управляваше с желязна ръка, без да се впечатлява от периодичните опити на роднините си да го отстранят от властта. Беше зъл и властен човек, Блустоун употреби доста усилия, докато успее да го прикотка.

Сър Байрън най-много обичаше да бъде победител. Съответно най-много мразеше да губи. В каквото и да е, но най-вече в неща, които засягат бизнеса му. Затова Блустоун беше изключително доволен от факта, че консорциумът от известни тайпани, създали обединената компания „Интер-ейша трейдинг“, е обречен на провал. Финансовите проблеми на банковата корпорация „Интер-ейша“ бяха доведени до знанието на сър Байрън, останалите членове на консорциума също бяха запознати с тях.

— Добър ден, тайпан — поздрави сър Байрън.

Блустоун отвърна на поздрава и се обърна към Као Белоокия:

— Това е Пин По, един от моите търговски агенти.

Както очакваше, сър Байрън небрежно кимна на китаеца и моментално забрави за съществуването му.

— Току-що пристигам от Макао — избоботи той и отказа с вдигане на ръка предложеното му питие. — Леонг Лау „Черния“ и Шестопръстия Пин са намерили пари.

— Започнаха ли да купуват? — приведе се напред Блустоун и в очите му блесна неподправен интерес.

— Да — кимна сър Байрън. — Боби Чан има грижата за това. Книжата са разхвърляни между голям брой независими брокери, връзката би могла да бъде открита само след една продължителна и задълбочена проверка.

— Значи ние двамата започваме да купуваме утре.

— Както се договорихме — кимна сър Байрън.

Блустоун внимателно го наблюдаваше. Все още не знаеше причините за появата му тук. Получената информация би могла да бъде предадена и по телефона.

— Сигурен ли сте, че няма да седнете? — попита той и махна с ръка към стола, дискретно освободен от Као Белоокия. Китаецът беше прекосил широкия кабинет и разглеждаше изящната ваза до стената с израз на смаяно страхопочитание.

— Добре де, ще седна — въздъхна сър Байрън и сковано се отпусна в мекото кресло. В стойката му се долавяше нещо от кариерата на полковник в оставка, което явно щеше да го придружава, докато е жив. — Преди началото на съвместната акция искам да получа отговор на няколко въпроса.

— В неделя на яхтата имахте достатъчно време за това — отбеляза с леко свиване на раменете Блустоун.

Сините очички на сър Байрън се заковаха в лицето на домакина с хладно презрение.

— Не обичам да говоря пред местните, стари момко — тежко отрони той. — Особено за неща, които засягат единствено нас двамата.

И Као Белоокия, когото очевидно вече приемаш като част от мебелировката, добави наум Блустоун.

— Искам точна оценка на фактора „риск“.

— Рискът е голям — отвърна без всякакво колебание Блустоун. Беше убеден, че всеки друг отговор би накарал сър Байрън да си вземе шапката и на съвместното им начинание щеше да се сложи точка. — Изправени сме срещу силни и умни тайпани. Но тяхната мощ се топи, в това съм сигурен. Ши Зи-лин е мъртъв, а синът му изчезна…

— Изчезна?

— Поне от Хонконг — кимна Блустоун. — Кой ще управлява „Интер-ейша“? Сойър? Старецът е затънал в тайнството на сенилността. Тцун-Трите клетви? Неговият бизнес е свързан с морето, там му е силата. На сушата търси чужда помощ и винаги го е правил…

— Изпитват остър недостиг от капитал и нашите шансове по отношение на проекта „Кам Сан“ силно нарастват. Успеем ли да вземем контролния пакет, Хонконг ще е в краката ни. Да не забравяме, че там се изгражда уникална инсталация за обезсоляване на морската вода, излишно е да ви обяснявам какво означава това за Колонията. „Кам Сан“ ще ни позволи да държим кранчето и да определяме по своя воля цената на водата…

Сър Байрън се замисли, в стаята настъпи тишина.

— Добре, този отговор ми е достатъчен — кимна най-сетне той. — Ще дам мнението си и на останалите.

— Отлично — изправи се Блустоун, безпогрешно доловил близкия край на разговора. Двамата тайпани се ръкуваха, после Нолин-Кели излезе. Блустоун се обърна към Као Белоокия: — Как мислиш, дали ми повярва?

— Разбира се — отвърна онзи. — Нали всички искат това? Най-голямото им желание е да ви повярват. Не биха могли да знаят истинските причини за интереса ни към „Кам Сан“ и си въобразяват, че ламтим за пречиствателния завод! — на лицето му се изписа презрение. — Достатъчно е човек да го погледне в очите, за да открие алчността. Тези типове могат да мислят единствено за власт и пари…

Блустоун се върна в стола си, очите му отново се насочиха към прекрасната полупрозрачна ваза.

— Как ли ще реагира уважаемият сър Нолин-Кели, ако разбере, че е на път да даде съществен финансов принос за съветското проникване в Хонконг? — замислено се усмихна той.

В мрака на тунела разговорите някак изведнъж преминаха в шепот. Миризмата на сажди нарасна, после изведнъж изчезна. Тролеят изскочи на светлия и просторен площад „Маяковски“, с въодушевено дрънкане профуча край хотел „Пекин“ и закова на спирката пред московския Планетариум. Михаил Карелин сподели, че това място му харесва особено много, тъй като срещу Планетариума, притисната между високите стени, се гушеше къщичката музей на Антон Чехов.

В просторните затъмнени зали величествено се въртяха комети, блестящите им опашки от изкуствена пара хвърляха хиляди искри върху гъстата коса на Даниела. Минаха бавно покрай щедро уголемения модел на космическия кораб „Салют“, предназначен да посреща и впечатлява хилядите туристи, които се точеха тук в неспирен поток.

Небето навън беше сиво, валеше дъжд. Това все пак представляваше някаква промяна, просто защото снегът беше омръзнал на всички. Но вътре беше съвсем различно. Човек неволно се поддаваше на илюзията, че е част от величествената, лишена от въздух и тегло пустош на Космоса. Тук всичко се подчиняваше на вечните природни закони, придържаше се към собствената си орбита, напрежението и тревогите на обикновения живот изглеждаха незначителни от огромното разстояние. В Космоса тревога не съществуваше…

Но Даниела се тревожеше. Причина за това беше Малюта. Не знаеше какво да предприеме срещу него, а времето й изтичаше. Направи зад гърба му каквото можа, но сърцето й се вледеняваше при мисълта, че Малюта ще усети машинациите й със сър Джон Блустоун и ще се намеси в операцията. Сега, след като най-сетне получи представа за мащабите на „юн-хюн“, организиран от Ши Зи-лин, тя разбра защо старият китаец е взел всички предпазни мерки за тяхното прикритие.

Блустоун, или агентът „Митре“, беше успял да се добере до истината. В резултат на сложни маневри Хонконг и Пекин бяха сближили своите становища и тя с тръпка на ужас си представи очертанията на политико-икономическия гигант, който бързо придобиваше плът и кръв. Вече си даваше сметка, че проникването й в „юн-хюн“ няма да бъде достатъчно. Или трябваше да поеме безусловен контрол над него, или трябваше да го унищожи.

Знаеше, че ако Малюта надуши нещо, той незабавно ще й отнеме ръководството на операцията. Това обаче не биваше да става. Но как да надделее над човек, който изпълваше душата й с ужас? Досието му беше чисто като току-що навалял сняг.

— Какво има? — попита Карелин, забелязал загрижените бръчици около носа й. — Пак ли Малюта?

Тя кимна с глава.

— Страхувам се, че унищожих и двама ни, Михаил… Малюта ни държи в шепата си. Ти не можеш да идеш при Геначов, особено след като знаеш какво е отношението му към личния морал. А Малюта всеки момент може да направи връзката ни обществено достояние…

— Но още не го е сторил, нали? — загрижено попита Карелин.

— Не — съгласи се Даниела. Но само защото иска да се възползва от мен, а и от теб…

Една комета с пурпурна опашка се появи в звездното небе над тях и профуча ниско над главата на Даниела. За миг скулата й блесна на изкуствената звездна светлина, после отново потъна в мрак. Сърцето на Карелин се сви. Очите му лакомо поглъщаха очертанията на стройната й фигура, тежестта между краката му отново се появи. В нейно присъствие това беше нормалното му състояние.

— Спестяваш ли ми нещо, Данушка?

Чернотата на Космоса изведнъж стана непоносима, най-самотното и отчаяно място на света.

— Той ме превърна в своя пионка — дрезгаво прошепна тя. — Изпълнявам заповедите му, но всичко е за моя сметка и на моя отговорност. Ако нещо се обърка, ще изгоря аз, докато той ще си остане чист и неопетнен.

— Какво по-точно иска от теб?

Цял следобед беше вървяла по ръба на бръснача и решителният миг дойде. Не знаеше как да постъпи. Най-лесно би било да облегне глава на рамото му и да му разкаже всичко, от игла до конец. Така ще затвърди ролята му на изповедник в живота си, веднъж завинаги ще се отърве от гъстата мрежа на лъжите, в която се беше оплела. Вече не беше в състояние да понася лъжите, единственото й желание беше да се върне в света на нормалните и почтени хора. Имаше чувството, че е неизлечимо болна, че напразно се надявана чудодейно избавление.

Отдръпна се от него и направи няколко крачки към Юпитер, който грееше с хладна, зеленикава светлина. По лицето й пробягаха бледи отражения. Карелин стоеше на място и безмълвно я наблюдаваше. Приличаше му на горска самодива, появила се на огряна от луната полянка; на извънземно създание, преодоляло някак атмосферната обвивка на земята, за да се изправи пред него. В съзнанието му отново изплува сравнението с Цирцея, душата му потръпна в преклонение пред тази необикновена жена. Още от първия миг на близостта им си даваше сметка, че тази връзка е глупава и опасна. Но беше безсилен да я прекрати. Душата му се раздвои. Не… По-скоро същността му се раздвои… Разумът протестираше срещу безумието на това увлечение, но винаги отстъпваше пред другата, по-силната и по-притегателна сила, която казваше: Какво от това? Карай нататък, опасността не съществува…

После, преди около шест месеца, неизбежното се случи. Яви се под формата на послание със сложен шифър, което съдържаше една-единствена дума. Селена. Кода за активизиране. Селена, богинята на Луната. Дали си представи самодивата на обляната от луната полянка под въздействието на тази кратка думичка?

— Става въпрос за една операция в Хонконг — промълви Даниела и неволно въздъхна. Още една лъжа, още една крачка към смъртта… Тежката болест й се стори по-неизлечима от всякога. — Малюта ми отне Митре, нашия главен агент в Азия. — „Лъжата става най-убедителна, когато съдържа частица от истината“, помисли си тя. — Сега поема и контрола над текущите операции там…

Почти му призна. Почти спомена за проекта „Кам Сан“. Господи, това би било истинско нещастие! Тон несъмнено би се втурнал при Геначов с настояването да изтръгнат от Джейк Мейрък всички подробности за проекта „Кам Сан“. И с това би подписал смъртната присъда и на двамата…

Малюта веднага ще разбере откъде е изтекла информацията и ще изпълни заплахите си. Доказателствата за предумишленото убийство ще бъдат предадени където трябва, към тях ще се прибавят и подробностите от интимната им връзка. И това ще бъде краят.

Познаваше достатъчно добре характера на Карелин. Той притежаваше две качества, към които се придържаше с фанатична страст: чувство за справедливост и непреклонна вярност. Първата му и вероятно единствена реакция ще бъде да се втурне при Геначов. И нито за миг няма да се замисли за последиците, които ги очакват.

Време. Това най-много й трябва сега. Време, за да открие начин да неутрализира Малюта. Но този тип е нетърпелив, той иска незабавното ликвидиране на Джейк Мейрък.

Усети призрачната светлина върху лицето си и започна да й обръща гръб.

— Недей! — прошепна Карелин и хвана ръката й. — Искам да те погледам!

Света Богородице, безмълвно простена Даниела. Не му позволявай да открие истината! Умът й бясно препускаше. Трябва да открия пътя към спасението, трябва! В името на живота, заради нас!…

Той я притегли към себе си. Косата й погали бузата му, познатият аромат на парфюма й го удари в ноздрите. Бледата светлина продължаваше да пада върху лицето й. Тя затвори очи и облегна глава на гърдите му:

— О, Михаил! Той ми отнема всичко! Допусна ли това, с мен ще бъде свършено!

— Все още разполагаш с Химера — напомни й Карелин.

— Вярно — кимна Даниела. — Никога не съм подозирала, че ще се издигне толкова високо. Но сега положението е такова, че дори човек от ранга на Химера не може да ме спаси! Май ще е най-добре да застрелям Малюта и всичко да приключи!

— Бум, бум, а? — усмихна се той. — Точно както става в романите на Мики Спилейн!

— Не ми се подигравай! — извика тя.

— А ти престани да се държиш като хлапе! Проблемите не се решават с оръжие. Кой по-добре от теб знае това?

— Но досието му е безупречно! — отчаяно го погледна тя. — Няма нито едно слабо място, за да го притисна! — Куражът бързо започна да я напуска, главата й отново легна на гърдите му. Има ли смисъл да обяснявам как се чувства човек под ботуша на Малюта? Кой би ме разбрал?

Той я прегърна, лицето му потъна в гъстата й коса. Изведнъж си даде сметка, че никога през живота си не беше обичал по този начин друго човешко същество.

— Следващия месец заминавам за Женева с Геначов — прошепна Карелин. — Може би ще намеря начин да те включа в делегацията…

— Какво ще правим в Женева? — учудено го погледна тя.

— Още не знам — сви рамене той и бавно се огледа: — Може би ми влияе обстановката… Тук човек забравя, че е в Москва. И това ме наведе на мисълта за Женева… Едно спокойно място, далеч от интригите и напрежението, далеч от Малюта…

Даниела с мъка сдържа сълзите си. Колко е трогателен, как иска да й помогне! А тя продължава да плете интригите си, продължава да го лъже!

— Стоя и гледам Юпитер… — продължи Карелин, без да забелязва вълнението й. — Гледам го и си мисля, че за хора като нас дори Женева е на края на света…

Съзнанието на Даниела изведнъж се изпразни, в главата й отекна нещо познато, нещо страшно… Краят на света…

Да, точно така. Това беше ироничният глас на Малюта:

Представяш ли си? Те ще тръгнат да те търсят и накрай света! Защото са ти продали душите си, защото са се прекланяли пред теб, защото доброволно са споделяли онези тайни, които са ги направили силни… — Студените му ръце се плъзнаха по бюста й: — За това… — После се смъкнаха към слабините й: — И най-вече за това!…

Но тук, в тази извънземна обстановка, думите на Малюта изведнъж придобиха ново звучене. Прекланяли са се пред теб, доброволно са споделяли… Сякаш е била богиня. Или магьосница, като онази Цирцея на Карелин… Значи дори Малюта признава, че у нея има някаква сила. Което означава, че вероятно се страхува от нея… Това ли е причината за презрението и омразата му?

Какво е видял в нея Малюта? В какви умения — истински или въображаеми, я подозира? И накрая — как тези умения биха могли да се използват срещу него?

Даниела извика в паметта си всички подробности от този отдавнашен разговор и с ужас откри, че ще трябва да направи това, от което най-много се страхува: да скочи с главата надолу към черната дупка, която засмуква всичко, която отрича живота… Черната дупка в душата на човека, наричащ себе си Олег Алексеевич Малюта.

Рибата го наблюдаваше с безжизнено златисто око. Лежеше на една страна, голяма и червена риба тон. Под главата й беше окачено листче с теглото и размерите й.

Беше само една от хилядите риби, нахвърляни по сергиите на Тцуки — голямото рибно тържище на Токио, разположено на брега на река Сумида.

Часът беше пет без четвърт сутринта. Лек ветрец гонеше облаците по небето с цвят на слюда. Градът все още спеше. В далечината се виждаха стъклените кули на небостъргачите в Шинжуку. Сребристите им върхове се криеха в облаците.

До сергиите на Тцуки рибата тон се превозваше с лодки и камиони, като голяма част от нея, колкото и странно да звучи това, пристигаше със самолет чак от Монтаук, Лонг Айлънд. Джейк помнеше една от летните си ваканции там, със собствените си очи видя как японските търговци трескаво наддават за улова на дълбоководните траулери, които бавно се приближаваха към кея…

Младежи по къси гащета подреждаха едрите риби на цимента с помощта на железни куки, които забиваха между хрилете им. След тях пристъпваха хора с маркучи в ръце, водата плющеше върху блестящите червеникави люспи. Над бетона се издигна ситна вода мъгла, проблясваща с всички цветове на дъгата.

В пет без пет всичко беше готово. Измити и свежи, рибите чакаха първите си клиенти.

Пазарът оживя. Търговци на едро, собственици на заведения, зяпачи и туристи — това беше приблизителният състав на тълпата, която бавно запълваше пространството между бетонните сергии.

— Мейрък-сан.

Джейк извърна глава и видя как един дребен японец изскача иззад някакви кашони с миди.

— Кашикаши-сан!

Размениха си дълбоки поклони, спазвайки официалностите на Якудза.

— Когато ви видях за последен път, бяхте вързан…

— От собствените ви ръце, Мейрък-сан.

— Хиляди извинения. Но такива бяха обстоятелствата…

Кашикаши кимна с глава:

— По-късно Комото-сан ми обясни всичко…

— Именно заради него съм тук — каза Джейк. — Къде е Комото?

— Да идем да закусим — предложи Кашикаши и тръгна покрай циментовата вада, в която течеше окървавена морска вода. Ресторантчето беше по-скоро един тезгях, над който беше опъната шарена тента.

Поръчаха суши и бира „Кирин“. Кашикаши отпи една глътка и каза:

— Комото-сан ви изпраща специални поздрави.

Джейк замълча.

— Той се извинява за начина, по който са ви посрещнали. Но такива са обстоятелствата…

— Война.

— Пристигате в крайно неподходящо време — кимна Кашикаши и разчупи едно охлювче, изкусно оформено като пеперуда.

— Зная.

— Говори се, че войната ще се разширява…

Буда, въздъхна в себе си Джейк. Нима не им стига досегашната касапница?!

— Времената са трудни, Мейрък-сан — продължи Кашикаши. — Петнадесет минути проверявах дали не сте си довел и опашка.

— Кой би ме проследил? — учуди се Джейк.

— Врагове колкото щеш — промърмори Кашикаши и изсмука соса на една мида. — Особено напоследък…

— Дни наред се опитвах да се свържа с Комото-сан — въздъхна Джейк. — Накрая реших, че са го убили…

— Обичайните мерки за сигурност, Мейрък-сан — отвърна Кашикаши и поръча две порции сашими. — Комото-сан не искаше да ви излага на опасност…

— Късно е — поклати глава Джейк. — Вече съм тук.

Лицето на Кашикаши видимо потъмня.

— Страхувам се, че трябва да ви помоля да заминете.

— Да замина?

Кашикаши му подаде тънък плик:

— При това веднага!

Джейк отвори плика и извади отвътре самолетен билет до Хонконг.

— Какво означава това?

Очите на Кашикаши станаха тъжни.

— Изпълнявам желанието на своя оябун — поясни той.

Джейк сложи билета на тезгяха между двамата.

— Това не го изпраща Комото-сан! — заяви рязко той.

— Съжалявам, но нямате избор, Мейрък-сан — промърмори, без да го гледа Кашикаши. — Не би трябвало да прибягвам до подобен тон, когато разговарям с приятел, но и аз нямам друг избор… — извади няколко банкноти, хвърли ги на тезгяха и добави: — Моля ви, не пропускайте полета си!

— Искам да видя Комото-сан.

— Сбогом, Мейрък-сан.

— Ще го видя, Кашикаши-сан — повиши глас Джейк. — Просто защото трябва!

Но фигурата на Кашикаши вече се стопяваше в мъглата. Джейк прибра билета, излезе от ресторантчето и предпазливо тръгна през пазара. Часът беше пет и половина, първото наддаване вече беше започнало. Тълпата беше достатъчно гъста, за да му създава прикритие.

Зърна фигурата на Кашикаши и внимателно го последва. Избираше пътя си така, че да не попада в полезрението му.

Дребничкият японец спря на края на пазара, хвърли поглед зад гърба си и пое надясно по крайбрежната улица. Джейк го последва, сменяйки често тротоарите и прибягвайки до витрините за своето неотстъпно наблюдение. Едновременно с това държеше под око и пространството зад себе си. Беше чисто, преследвачи не се виждаха никъде.

Кашикаши навлезе в района на Асашичо и се насочи първо към „Джисаку“ — един от малкото ресторанти, в които посетителите все още можеха да бъдат обслужени от истинска гейша. Разбира се, много по-вероятно беше жената край масата да се окаже шейсетгодишна, тъй като младите отдавна предпочитаха да продават телата си по протежението на Гинза. Традицията на гейшите безвъзвратно отмираше.

Заведението приличаше на храм с високите си тавани и извитата покривна конструкция. Кашикаши спря в сянката край входа.

Джейк се закова на място и започна да се оглежда. Край тротоара бяха паркирани няколко коли, между които позна служебния мерцедес на Микио. Стъклата бяха огледални и не можеше да се разбере дали вътре има някой. Но утринният въздух беше достатъчно хладен и от ауспуха се проточваше едва забележима струйка кондензат. Моторът работеше, мерцедесът беше готов да потегли.

Кашикаши потъна във входа на заведението, а Джейк предпазливо се премести на ръба на бордюра и спря едно такси. По това време на деня свободните таксита, слава Богу, не бяха проблем. Автоматичната врата се отвори, Джейк се наведе и каза няколко думи на шофьора. В ръката му се появиха две-три едри банкноти и сделката беше сключена.

Шофьорът прибра парите и кимна с глава. Джейк се изправи и понечи да тръгне към ресторанта, но в същия миг вратата се отвори и на прага се появи Кашикаши, следван от едър якудза. Започнаха да оглеждат улицата и Джейк побърза да им обърне гръб, облягайки се на отворената врата на таксито.

В стъклото видя третата фигура, която излезе от ресторанта. Миг по-късно групичката забърза към паркирания мерцедес.

Джейк скочи в таксито, вратата изсъска и се затвори. В облегалката беше монтиран портативен телевизор, който работеше, вероятно забравен от предишния клиент. Джейк го изключи и насочи вниманието си към трите забързани по тротоара фигури. Интересуваше го най-вече човекът, който последен излезе от заведението. Огромният телохранител го закриваше почти изцяло, но той все пак успя да зърне тесния кръст и широките рамене, над които сивееше гъста като четка коса.

Микио!

Значи през цялото време е бил тук!

Нещо в походката му не беше наред, може би е ранен. Джейк понечи да изскочи от купето, но край отсрещния тротоар изръмжа двигателят на мощен нисан.

— Мерцедесът — напомни на шофьора той и се облегна назад.

Микио и хората му се качиха в колата, до слуха му достигна лекото форсиране на двигателя.

— Изчакай синия нисан — добави Джейк. Очите на шофьора го стрелнаха в огледалцето, в изражението им се долови тревога.

После тръгнаха, пробивайки си път сред оживеното движение на Токио. Микио, Джейк и неизвестният враг, който някак беше успял да научи за срещата.

В главата на Джейк предупредително звъннаха думите на Кашикаши: Говори се, че войната ще се разширява…

Тони Симбал караше бавно по тесния път, който водеше към Грейсток. Беше свалил чергилото на спортния „Сааб“, велурените седалки бързо попиваха топлината на слънчевите лъчи. Високите стволове на боровете и чинарите от двете страни на пътя се поклащаха от лекия, но необичайно топъл за сезона ветрец. Сред клоните подскачаха птички, очевидно доволни от настъпването на пролетта. По небето плуваха пухкави облачета, фазани и зайци уплашено бягаха от пропукването на чакъла под колелата. Очите му за миг уловиха задницата на сърна, която направи огромен скок и изчезна сред гъсталаците.

Симбал напълни дробовете си с въздух и изведнъж осъзна, че цяла зима беше дишал плитко и учестено, вероятно като защитна реакция. В този смисъл човек почти не живее през зимата, рече си той. Опаковани в топли дрехи, всички бързат да обърнат гръб на късите и мрачни часове на деня, да избягат по-далеч от щипещия мраз и зачервените носове.

После се замисли за Бирма, за високите плата Шан, за тайнствените убийства на Питър Кърън и Алън Тюн. Така и не усети кога спря пред величествената сива постройка, строена през XIX век и предадена в разпореждане на Агенцията и нейния директор. Имението беше разположено на площ от петдесетина акра и се намираше в просторната, хълмиста долина Грейт Фолс на щата Вирджиния.

Всичко тук все още напомняше за Алтъни Беридиън — основател и пръв директор на Агенцията, убит съвсем наскоро от Хенри Ундерман. Говореше се, че Ундерман е бил агент на генерал Даниела Воркута, проникнал в организацията на противника под кодовото име „Химера“.

Беридиън бил страстен колекционер, коридорите и стаите на Грейсток все още бяха задръстени от какви ли не вещи с антикварна стойност.

Симбал завъртя ключа, басовото боботене на турбодвигателя стихна. Както обикновено, Донован се беше наврял, под капака на своя „Корвет“, модел 1963, и човъркаше нещо. Тази кола беше голямата му страст, отнемаше цялото му свободно време.

Главата на Донован се показа над ламарините. Усмихна се и махна за поздрав с гаечния ключ, който държеше в ръка. Днес беше неделя и шефът на Агенцията носеше стари маратонки, избеляла от пране тениска на „Ралф Лаурън“ и също такива гащета. До него зеленееше сандъче с инструменти, а на капака на багажника беше закрепена табла с лимонада, метален съд за лед с няколко бири „Лайт“ и високи чаши.

— Обслужвай се сам, Тони — извика Донован и главата му отново изчезна под капака.

Симбал пристъпи към подноса и си отвори една бира. Отпи едра глътка и отправи равнодушен поглед към приведения гръб на директора. Знаеше почти всичко, което трябваше да знае за автомобилите — на това го беше научил животът сред джунглата. Можеше да разглоби двигател на съставните му части и за броени часове да го събере отново, но това съвсем не означаваше, че е влюбен в колите. Другите неща в живота бяха по-важни.

Хвърли поглед наоколо. Между розовите храсти се виждаше приведеният гръб на градинаря. Не след дълго всичко наоколо щеше да потъне в омайващия аромат на добре поддържаните цветя.

— Какво откри? — попита Донован, без да вдига глава.

Симбал остави празната бутилка върху подноса и се облегна на затопления калник.

— Помниш ли една жена на име Моника Стар?

— Името ми е познато… Гадже или колежка?

— И двете — отвърна Симбал и кръстоса ръце на гърдите си. — Имахме нещо общо, докато работех за Администрацията по наркотиците. Оная нощ случайно се сблъсках с нея.

— Така ли? Къде?

— На един купон.

— Да не би да си ходил на шантавата сбирка на Макс Тренъди?

— Там бях — призна Симбал. — Защо питаш?

— Просто така… Искам да знам къде си завират носовете оперативните ми агенти…

— Ти не харесваш Макс, нали Роджър?

— Да го харесвам ли? — учуди се онзи. — Никога не съм се замислял по този въпрос. Да кажем, че не одобрявам Администрацията по наркотиците и толкоз. Прекалено бюрократична за моя вкус, прекалено вързана за онези лигльовци в Конгреса. Лизането на задниците, които се разхождат из Капитолия, не е донесло добро на никого. Особено на хора от нашата професия. Нас политиците трябва да ни оставят на мира. Без автономия не можем да си вършим работата. Трябва да премахнем изцяло секретните сведения, които препращаме на онези задници, а не само да ги клъцваме оттук-оттам…

Откъм двигателя нещо издрънча, после Донован изсумтя и добави:

— Умът не ми побира как си издържал толкова време там… В сравнение с нас Администрацията по наркотиците е една куха фасада на буржоазното общество.

— Може би си прав, но именно в нейния компютър открих ключа към разрешаване на проблема с „Дикуи“…

Донован най-сетне напусна убежището си.

— Тъй ли? — прояви умерен интерес той, избърса ръце в омаслен парцал и си сипа чаша лимонада: — Разказвай.

Докладът на Симбал беше сбит и точен. Започна от разговора си с Моника и очевидното й нежелание да говори за Питър Кърън. После премина върху убийството на Кърън и не пропусна нищо. Въпреки това остана със странното впечатлен ние, че секретната информация е получил не от Макс Тренъди, а от проклетия му служебен компютър.

— Как успя да се добереш до компютъра? — попита Донован. — Чрез мадамата ли?

Симбал кимна с глава.

— Значи продължаваш да гониш фустите, а? — замислено се усмихна Донован. — В колежа само това правехме…

— Бяхме истински ужас — усмихна се Симбал.

— Но нямахме чувство за отговорност.

— Нямахме и власт…

Донован извърна глава и го погледна. Бистрите сини очи и безупречните черти на лицето му го правеха лика-прилика с манекенките от плакатите на „Калвин Клайн“.

— Имахме власт, Тони — възрази той. — Съвсем реална власт над жените. Всички искаха да бъдат с нас, не помниш ли?

— Помня — неохотно се съгласи Симбал. — Но сега вече не съм толкова убеден, че тази власт е била реална… По-скоро ние вярвахме, че е така…

— Какво искаш да кажеш? — остро попита Донован. — Имахме ги с купища, вкарвахме в леглото която си пожелаем…

— С изключение на Лесли.

Донован остави чашата, свали подноса от багажника и заповяда:

— Сядай зад волана и чакай да ти дам сигнал — наведе се под капака, раздрънка инструментите си и след малко извика: — Давай!

Симбал завъртя стартерния ключ и моторът замърка като сит котарак.

— Супер! — светна лицето на Донован. Затегна някакво болтче и спусна капака. — Дай да направим едно кръгче.

Симбал му отстъпи мястото зад волана и се премести вдясно. Донован включи на скорост и рязко подаде газ. Корветът се стрелна напред, изпод колелата му се вдигна истинска стена от дребни камъчета.

— Те знаят ли за всичко това? — попита Симбал, отчаяно вкопчен в седалката.

— Кой?

— Онези от държавната фирма, дето ни плаща застраховките! — повиши глас Симбал, за да надвика воя на двигателя. Кратка справка с арматурното табло го информира, че се движат с над 160 километра в час.

Донован само се засмя.

— Колко вдига тая бабичка? — изкрещя Симбал.

— Ей сега ще разберем — отвърна Донован и натисна педала докрай. Влезе в завоя на тесния път с такава скорост, че шийните прешлени на Симбал пропукаха. Пред тях се разстла права отсечка, стрелката на километража скочи на 220.

— Какво ще кажеш? — тържествуващо изкрещя Донован.

Симбал не отговори. Чувстваше се по-добре зад волана на някой раздрънкан джип от Втората световна война или пък върху магарешки гръб, тези скорости му бяха непознати. Единствената му грижа в момента беше да не разпилее съдържанието на стомаха си.

Измина цяла вечност, преди Донован да отпусне педала на газта. Лъчите на слънцето затопляха тапицерията през сваления покрив, хълмовете наоколо вече започваха да се раззеленяват, нетърпеливи да посрещнат пролетта.

— Защо спомена Лесли? — попита след известно време Донован.

— Не знам — сви рамене Симбал. — Може би случайно се сетих за нея… Май попадаме в плен на носталгията. Не зная как е при теб, но спомня ли си за колежа, все Лесли ми се привижда. Лесли „Недосегаемата“…

Донован намали още, вече се движеха със съвсем прилична скорост и по нищо не се отличаваха от обикновени туристи.

— Тя май беше лесбийка — промърмори той.

— Лесбийка ли?! — извърна се да го погледне Симбал, после се разсмя. — Какво те кара да мислиш така?

— Не проявяваше никакъв интерес към нас, нали? Единствената от всички, приятелче!

— Казах, че е недосегаема, а не, че не се е интересувала от нас — поясни Симбал.

— Все тая — тръсна глава Донован.

Симбал му хвърли кос поглед, усмивката му бавно се стопи.

— Забравих, че си много чувствителен, когато нещата опират до мадами — въздъхна той. — Но трябва да погледнем истината в очите, Роджър… Не всички си падаха по тъпите ни номера. Ние искахме да чукаме и нищо повече. Два броя мъжкари с наточени копия. Интелектуалните упражнения пазехме само за аудиторията… — Раменете му едва забележимо се свиха. — Вероятно това е причината за равнодушието на Лесли.

— Господи Исусе, аз все още не мога да я забравя! — каза с неочаквана страст Донован и Симбал благоразумно замълча. — Превърна се в неосъществената мечта на живота ми!

Скоростта намаля още повече, после корветът напусна пътя и спря на банкета. Настъпи внезапна тишина.

— Помня как се развяваше дългата й руса коса… Беше гъста, с цвят на горски мед… А сивите й очи сякаш ме пронизваха целия… — Донован облегна глава назад и замечтано прошепна: — Господи, колко я исках!

— Как не — усмихна се Симбал. — Искал си я, защото не буташе… Защото без нейната катеричка колекцията ти не беше пълна…

— Грешиш — поклати глава Донован. — Исках я заради самата нея. Исках Лесли. — Очите му се насочиха нагоре, птичата песен ги обливаше в гальовни трели.

— Никога не съм ти казвал това, Тони — промълви унесено Донован. — Една вечер, малко след като се дипломирахме, аз отидох на гости у Лесли… Ако си спомняш, къщата на родителите й беше съвсем близо до университета…

— Не се обадих предварително, нямахме среща. Просто не посмях да го направя. Още помня къщата — уютна и подканяща в здрача. Представях си я край масата, седнала да вечеря със семейството си. И изведнъж изпитах желанието да бъда там, с всички тях…

— Помня как изкачих каменните стъпала, помня старата юка с разкошни синьо-зелени листа, които изглеждаха почти черни в настъпващия мрак.

— Натиснах звънеца… Направих го веднага, след като се изправих пред вратата. Защото си давах сметка, че ако се забавя, изобщо няма да го направя…

— Очаквах да отвори някой от родителите й и си бях подготвил встъпителната реч. Но стана друго.

— Отвори ми Лесли. Последните лъчи на слънцето запалиха огън в медената й коса, погалиха очертанията на тялото й. Мигът беше магически… Сякаш най-безумните ми фантазии се бяха превърнали в действителност…

— После някой отвътре извика „Кой е?“. Глас на млад мъж, а не на баща й. Копелето изникна на вратата зад нея, прегърна я и я притисна към себе си: „Кой е този човек, скъпа?“

Всичко това беше толкова неочаквано, че нямаше как да реагирам. Просто се обърнах и изтичах обратно по стълбите. Спрях се след цяла пряка и повърнах в храстите…

Донован млъкна, въздухът бавно напусна дробовете му.

Симбал помълча, после колебливо поклати глава:

— Извинявай, Роджър. Не знаех, че ще събудя подобни спомени в душата ти…

— Няма смисъл да се извиняваш — отвори очи онзи. — Аз и без това непрекъснато мисля за нея… — тръсна глава и прочисти гърлото си. — Лесли отдавна се е превърнала в нещо като Светия Граал… Поне за мен. Може би изобщо я няма, може би е плод на нашата развинтена фантазия…

Помълча майко, после завъртя стартерния ключ:

— Времето тече, а ние имаме работа — направи маневра и пое по обратния път.

— Какво ще кажеш за онази Моника не знам коя си?

— Стар — поясни Симбал. — Моника Стар. Какво искаш да ти кажа?

— Означава ли нещо за теб?

— Тя ходеше с Питър Кърън.

— Но Кърън е мъртъв, ако не ме лъже паметта… Била ли е влюбена в него?

— Не зная.

— А влюбена ли е в теб?

— Това няма значение.

За пръв път от началото на разговора Донован избухна в смях:

— Добрият стар Тони! Ти май продължаваш да ги любиш и разлюбваш! Е, поне в този случай това е за добро… Знае ли някой какво крие в ръкава си чичо Макс? Не ми пука, че някога си работил за него, тъй като сега не е така… В тази връзка едва ли ще му е много приятно да се ровиш го неговите територии…

— Но какво общо има Моника с това?

Донован ясно показа, че не харесва въпроса.

— Всеки си има слабо място, Тони — въздъхна той. — Твоето е Макс. Не допускаш ли, че нарочно ти е пробутал тази Моника?

Пред очите на Симбал отново се появи картината от предишната нощ: Моника изкачва стъпалата към дома на Макс Тренъди, той й отваря… Тогава беше изпитал само лек хлад в стомаха, но сега наистина му се пригади.

— Какво има, Тони? — погледна го разтревожено Донован. — Не изглеждаш добре…

Симбал реши да приключи с въпроса веднага, на място.

— Честно казано, изобщо не вярвах, че Макс ще ми върти номера… Отначало се правеше на загрижен, любимият ми вуйчо от Холандия… После допря до мен Моника Стар, изчака да види дали ще прехвръкнат искри и бащински ме посъветва: „Върви и я използвай, приятелче… Тя ще бъде твоят гид в чистилището на секретните правителствени терминали…“

— Какво от това? — попита Донован. — Открил си каквото търсиш. Едуард Мартин Бенет. Какво повече искаш?

Симбал му разказа за случката в края на вечерта.

— Е, сам си се убедил, че Тренъди е като всички останали в занаята — промърмори Донован и даде газ да задмине малък нисан с двойка възрастни хора. — Взел е всички мерки да те държи под око. На твое място не бих си позволил да свалям гарда в присъствието на човек като него…

— Не мога да разбера какво иска да получи от цялата работа.

— Не бъди напрегнат, дразниш ме — хладно го сряза Донован. — Иска да хукнеш подир тоя Едуард Мартин Бенет. Ако Бенет има нещо общо с Питър Кърън, той стопроцентово знае кой му е видял сметката. Но кучката си я бива… Тая компютърна постановка, дето са ти я устроили, изисква бая време и майсторлък… Което, от своя страна, показва колко горещо иска да те върже твоят приятел Макс…

— Нима не виждаш как стоят нещата, Тони? Ти си идеалният изпълнител. Бивш оперативен агент на Администрацията по наркотиците, умен и опитен. Знаеш пътечките, освен това вече не работиш за тях. Чист си отвсякъде. Спускаш се в дупката с адски огън, запален Бог знае от кого, а през това време чичо Макс си подсвирква…

— Но тази операция е наша, на Агенцията…

— Използвай главата си, Тони — стрелна го Донован. — Всяка твоя стъпка ще бъде следена и съответно регистрирана. Кой според теб ще се появи, когато ножът опре до кокала? Добрият чичо Макс. Да се поклони пред завесата и да обере лаврите. Като междувременно получи и малкия си реванш за отстранените пионки… — Донован имаше дразнещия навик да нарича „пионки“ всички оперативни агенти, които не бяха под негово разпореждане.

Симбал мрачно кимна с глава. Какъв следобед, Господи!

— Е, добре — въздъхна след кратка пауза Донован. — Вече имаш представа за правилата на играта. Сега иди да пипнеш тоя Бенет, или всеки друг, който се окаже забъркан в кашата. Ако ти трябва помощ — казвай.

— Не работя в екип — поклати глава Симбал. — По време на операция предпочитам сам да нося отговорност за живота си.

— Да, знам — кимна Донован и отново даде газ. Последните лъчи на слънцето за миг пробягаха по челното стъкло. Наближаваха Грейсток.

— Какво да правя с Макс? — попита Симбал.

Донован спря колата пред портала и подаде на пазача картите с лазерен код. След миг бариерата се вдигна и корветът пое по извитата, застлана с чакъл алея.

— Нищо.

Вятърът шепнеше в листата на кленовете, в далечината се чуваше моторът на косачка за трева.

— Ще оставим Тренъди да виси на въжето, което сам си е оплел… Вече знаеш какъв лъжец е той, Тони… Сам ще избереш момента, в който да ритнеш столчето…

Тошима-ку. Микио очевидно се връщаше у дома. Водейки там и враговете си, които по всяка вероятност щяха да го убият. Канаме-чо, един от кварталите в близост до Тошима-ку.

Джейк познаваше тази част на града, познаваше и къщата на Микио Комото. Преди време беше проникнал в нея, за да търси доведения си брат Ничиреншу.

Утринната мъгла се вдигна, небето беше ясно, без нито едно облаче. Ако човек се намира в реактивен самолет, който бавно се снижава към летище Нарита, той без съмнение ще види тънкия слой мъгла, който се стеле над Токио двадесет и четири часа в денонощието. Но тук, на повърхността на земята, въздухът изглеждаше кристалночист. Първите лъчи на слънцето огряха старите японски кедри, изправени като стражи пред къщата на Микио.

Пред очите на Джейк се появи желязната порта, вградена в триметровата ограда от жилав бамбук. Покривът на къщата се спускаше полегато, отвъд него зеленееше игрището за бейзбол на университета Рикио. Там вече тренираха, до слуха му достигнаха глухите удари на бухалките.

Накара шофьора да спре на хълмчето, което се издигаше малко встрани от имението. Мерцедесът се плъзна между железните врати и изчезна. Джейк плати и слезе, таксито направи обратен завой и изчезна.

Вниманието му беше насочено към синия нисан. Колата спря до оградата, точно на мястото, срещу което се намираше кабинетът на Микио. Информацията на врага беше точна.

Извади от джоба си сгъваем бинокъл „Дайс“ и се зае да разглежда колата. Слънцето се отразяваше в стъклата, нямаше как да види хората вътре.

Побърза да свали бинокъла. Човек не трябва да гледа прекалено дълго през увеличителните лещи, тъй като има опасност да пропусне нещо важно в общото разположение на силите. Така го бяха обучавали, на подобни мъдрости се беше научил и от играта на „уей ки“. При нея концентрацията върху отделен сектор на дъската означава сигурна загуба.

От страничната врата се появи тъмен силует. Залепи се за бамбуковата ограда, огледа се и внимателно притича към нисана. Едно от стъклата на колата се плъзна надолу и Джейк бързо вдигна бинокъла.

Кашикаши!

Микио беше предаден от най-близкия си помощник! Дребният японец посочи с ръка най-уязвимото място в оградата и хукна обратно. Вратичката остана незаключена.

Кашикаши е предател! Джейк не можеше да повярва на очите си. До какво ли не води коварната война, въздъхна той. Особено скритата война между гангстерските кланове. Може би Микио губи почва под краката си и Кашикаши иска да си осигури топло място при победителите… Всичко е възможно.

Джейк свали бинокъла и предпазливо тръгна напред. Избираше пътя си така, че нито за миг да не изпуска от очи синия нисан със свалено стъкло. Долови някакво движение в купето и бързо вдигна бинокъла. В колата имаше двама души. Онзи до шофьора държеше нещо продълговато в ръце. Дано се продъни в Ада, неволно подсвирна Джейк, разпознал оръжието. Ръчен гранатомет „Ривъртън Бизон“, който изстрелва осколочни гранати със скорост сто метра в секунда. Ето как са решили да ликвидират Микио — един изстрел през стената и тялото на оябуна ще се превърне на пихтия.

Понечи да тръгне към колата, но в същия момент в ръцете на шофьора се появи картечен пистолет „Гион 30-09“. Пръстът му вдигна предпазителя, дулото на оръжието се зае да изследва околността сантиметър по сантим етър. Тоя тип беше професионалист и вършеше работата си безупречно.

Джейк се прикри зад ствола на близкото дърво и огледа обстановката. Нисанът беше паркиран изключително сполучливо, никой не можеше да го доближи, без да бъде забелязан.

Насочи вниманието си към къщата с предчувствието, че времето му изтича. Прибра бинокъла в джоба си, направи широк кръг и наближи оградата откъм обратната страна. В ръката му се появи тънко найлоново въже с кука накрая, острите зъби захапаха ръба още при първото хвърляне.

Започна да се изкачва.

След миг вече беше отвъд. Приземи се в тревата с присвити колене, напълно безшумно. Дори птичките не прекратиха своята песен. Грохотът на автомобилите по далечния булевард беше глух, едва доловим тътен. До ушите му достигаха дори тъпите удари на бухалките за бейзбол в съседство.

Къде са се изпокрили всички, в името на Буда?! Какво става с прехвалената охрана на Микио? Надигна се и бързо тръгна към къщата, пресичайки по диагонал площадката за стрелба с лък, на която преди време се роди здравото му мъжко приятелство с домакина.

Хвърли поглед на часовника си и установи, че проникването в къщата му е отнело доста време. Пристъпи към терасата и дръпна прозореца с оризова хартия. Беше заключен, от него се влизаше в стаята, която граничеше с кабинета на Микио. Нямаше време за игра с ключалката. Вдигна ръка и мазолестият ръб на дланта му строши като клечка рамката от солидно дърво.

Връщане вече нямаше. Нито за миг не забравяше за опасността от гранатомета, трябваше да действа светкавично и да измъкне Микио.

В къщата цареше необичайна тишина. Грубото му проникване би трябвало да вдигне тревога, охраната да изскочи в коридора. Нищо подобно не стана.

Джейк прекоси тъмната стая и отвори вътрешната врата. На два метра от себе си видя Кашикаши — по всяка вероятност единственият човек, който се беше разтревожил от шума.

— Амида! — ахна човечето и се закова на място. — Мейрък-сан!

— Мухон-нин! — изрева Джейк. „Предател“. Сграбчи дребния японец през кръста и го заби в пода, светкавично елиминирайки съпротивата му. После скочи напред и рязко отвори фузумата, която водеше към кабинета на Микио.

— Бягай оттук!

В ушите му отекна болезненият стон на Кашикаши, очите му обхванаха неподвижната фигура на Микио. Отпуснат на колене върху татамито, приятелят му беше потънал в дълбока медитация. Върху гърба на кимоното му беше избродиран знакът на клана — голямо колело с три симетрични спици. Главата му бавно започна да се завърта по посока на вратата.

— Микио! — изкрещя Джейк. Сграбчи края на кимоното и започна да го тегли към себе си. В същия миг прозорецът се пръсна.

Гранатометът, проплака съзнанието на Джейк. О, Буда, закъснях!

В стаята връхлетя ураган от жълтеникави светкавици, въздухът натежа от вонята на експлозиви, стените се срутиха. После лумна огън, могъщ и яростен като вулканична лава.

Зима 1949 — Пролет 1950

Пекин

Генералисимус Чан винаги беше вярвал, че който държи армията, той ще постигне крайната победа. Според него войната бе единственото средство за решаване на конфликтите.

Мао също възприе това убеждение, но му придаде свойствената си сентенциозна форма. Политическата власт се крепи на щика на пушката.

Това отношение не можеше да не тревожи американците. Те обаче най-много се страхуваха от един друг факт — че стратегическите цели и намерения на Мао бяха толкова скрити за тях, колкото и за широките народни маси в Китай. Липсата на прозрачност ги плашеше, караше ги да допускат дори най-лошото. Естествено, американците не хранеха илюзии, че могат да манипулират Мао по начина, по който бяха манипулирали Чан за утвърждаване на своята политика в Китай.

Единствен Мао, разположил се на върха на пирамидата от съмишленици, която му даваше неограничена власт, знаеше, че е постигнал всичко това, благодарение на двама души: Сун Тцу му показа как да пази в тайна своите планове, а Зи-лин му даде дефиницията, кратка и ясна: В политиката заплахата с насилие често се оказва по-ефективна от самото насилие.

На практика обаче както Зи-лин, така и самият Мао имаха желанието да обсъдят американската идея за коалиционно правителство в следвоенен Китай. Мао си даваше ясна сметка, че евентуалната военна интервенция на САЩ ще бъде решаващ фактор за бъдещето на страната, а Зи-лин знаеше на какво се дължи това — на обидите, с които го засипаха Сталин и Молотов, окачествявайки го като „кашкавален комунист“.

Зи-лин беше сред първите, които анализираха притесненията на Москва относно китайската разновидност на комунизма и си извадиха съответните поуки. Сам железен диктатор, Сталин бързо надуши собствените си черти у новия лидер на Китай и това беше основна причина за безпокойството му. Зи-лин беше убеден, че в Москва изпитват истински ужас от възхода на Мао. Не само заради намеренията му да гради различно комунистическо общество от съветското, а и от собствената му личност.

Зи-лин отдавна беше убеден, че Сталин е гений. Доказателство за това беше начинът, по който успя да манипулира Рузвелт след края на войната, да не говорим за качествата му на стратег, проявени по време на самата война.

Според теорията на Зи-лин, съветският диктатор беше направил задълбочена преценка на качествата на Мао и веднага беше открил, че те до голяма степен съвпадат с неговите.

Сталин и Молотов наричаха „кашкавалени комунисти“ Мао и неговите последователи, тъй като революцията в Китай беше извършена от селяните, а не от пролетариата — както диктуваха догмите на Маркс.

А Мао се обиди, въпреки усилията на Зи-лин да го убеди в безсмислието на подобни твърдения.

— Китай е уникална страна — твърдеше съветникът. — Основният поминък на хората е земеделието, а територията й е толкова огромна, че Маркс едва ли е имал някаква представа за мащабите й, да не говорим за ефективното й управление. А ние го направихме, другарю Мао. Ние държим властта в ръцете си. Това е убедително доказателство за лъжите на Сталин!

— Грешиш, другарю Зи-лин — клатеше глава Мао. — Боли ме, но трябва да призная, че Сталин и Молотов са прави. Нашата революция — истинската комунистическа революция, наистина трябва да бъде осъществена от пролетариата…

— Москва се опитва да ни разедини и това е всичко — отсече Зи-лин.

— Не. Ние наистина сме аграрна страна. Но за да оцелеем, в близкото бъдеще нещата трябва да се променят. Икономиката ни след края на войната е в плачевно състояние. Единственият път за нас минава през индустриализацията. Така ще се роди и китайският пролетариат. Но не мислиш ли, че тази индустриализация трябва да се осъществи по капиталистически път? Само по този начин ще постигнем висока производителност, само така ще се роди една наистина нова класа.

— Тя — новата класа, ще осигури модерното ни икономическо развитие през втората половина на века. А не неграмотните селяни…

— В това отношение американците могат да ни бъдат изключително полезни. Само те притежават достатъчно опит и капитал, за да раздвижат колелото. В тежките следвоенни години Москва едва ли ще ни отпусне помощ в размерите, от които се нуждаем. Руснаците просто нямат толкова пари.

— Така е — призна Зи-лин. — В това отношение американците са единствената ни надежда.

Мао беше прав. Балансираната политика на САЩ по отношение на Китай в последните години на войната и непосредствено след нея несъмнено би отворила много врати, би създала онази солидна основа, която след време ще превърне Китай в една от най-напредналите страни на азиатския континент.

Но едрият капитал съвсем не беше склонен да се ангажира с „комунистическия начин на живот“, всички негови представители бяха готови да заложат на генералисимус Чан, в лицето на когото виждаха единствената сила, способна да спре настъплението на комунизма. Те бяха слепи и глухи за политическите настроения в страната, нямаха никаква представа за това, което ставаше в чисто психологически план. Не бяха в състояние да прозрат един прост факт, който Зи-лин беше предсказал преди години — че комунизмът е единственото средство за обединение на една толкова голяма и толкова бедна страна като Китай.

По тази причина американците подкрепяха само генералисимус Чан. В началото на гражданската война — когато вашингтонските политици все още имаха възможност за обективна преоценка на ситуацията — те просто засилиха помощта си за националистите, изпращайки им храна и оръжие посредством морски конвои и въздушни мостове. Не ги спря дори оръжейното ембарго, наложено от собственото им правителство в периода август 1946 — май 1947 година. Стотици хиляди тонове оръжие и амуниции от складовете на американската армия в Китай бяха тайно предадени на Националистическата армия именно през този период.

Така американците лишиха Мао от избор. През декември 1949 година той замина за Москва и постави подписа си под Съветско-китайския договор за сътрудничество, подготвен от Сталин. Така се реши съдбата на съвременен Китай. Америка беше изключена от формирането на външната политика на страната, а това автоматически я превърна в безпомощен наблюдател на процесите в целия азиатски континент. В продължение на десетилетия тези процеси щяха да се развиват под диктовката на СССР и Китай, докато американското участие в тях щеше да става все по-символично.

След събитията в Чункин между Зи-лин и Хуайшан Хан се установиха близки отношения. Двамата често се срещаха и обсъждаха някои неотложни въпроси на управлението. Затова беше съвсем в реда на нещата Зи-лин да вземе Хуайшан Хан със себе си на срещата с Ло Джуи-чин — министър на вътрешните работи и сигурността с изключително широки пълномощия.

Зи-лин и още няколко души от обкръжението на Мао отдавна вече се бяха уверили в качествата на Хуайшан Хан, в очите им той беше отличен специалист по проблемите на сигурността. Което, казано на по-прост език, означаваше само едно — този човек е отличен шпионин. Сега беше дошло времето да го използват в по-широки мащаби.

Срещата се проведе малко след като Мао се върна от Москва. Последвалите месеци бяха изключително напрегнати. Макар да живееха през една стена, двамата приятели почти не се виждаха.

Резултатите от московското посещение на Мао бяха неубедителни — такова поне беше личното мнение на Зи-лин.

— Точно по тази причина не те включих в делегацията — посочи Мао. — Слабото ти място е политиката по отношение на руснаците, приятелю. Моето беше политиката с американците — и ти правилно отбеляза този факт. Но сега тази политика вече е без значение. Американците ни обърнаха гръб и ние сме принудени да търсим други източници за финансиране на програмата си.

Но това, което Мао наричаше „източници за финансиране“, не съвпадна съвсем точно с очакванията му. Сталин се съгласи да отпусне на Китай сума, която се равняваше приблизително на триста милиона американски долара. Но тази сума беше отпусната под формата на кредит, а не на дарение или обикновен заем. Което означаваше само едно — Китай се обвърза пряко с икономиката и политиката на СССР. Кредитът трябваше да бъде използван не за изграждането на нова и независима национална промишленост, а за пълното обвързване на страната със съветската икономика. Китай се задължаваше да използва съветски промишлени технологии, съветски специалисти и съветски суровини.

— Това беше най-доброто, което успях да постигна — сподели Мао, очевидно с понижено самочувствие след посещението в Москва. — Сталин не ни вярва, постоянно повтаряше името на Тито и „карикатурната му комунистическа държава“… До гуша ми дойде, имах чувството, че слушам развалена грамофонна плоча…

— Същевременно нямах солидна база за преговори… В крайна сметка и руснаците настояваха за коалиционно правителство, също като американците… Но ние пренебрегнахме съветите им и започнахме гражданската война… „Как искате да ви се доверявам след всичко това?“, заяви ми в лицето Сталин…

Зи-лин не беше изненадан от развоя на събитията, но премълча. Просто нямаше смисъл да влиза в конфликт с Мао, който добре познаваше антисъветската му позиция. Дори Мао да беше предоставил неопровержими доказателства, че гражданската война е започнал Чан, Сталин пак щеше да намери причина да му откаже отпускането на помощи. Защото такава беше съветската политика по отношение на Китай — един потенциално опасен съсед.

След обилна и продължителна вечеря в резиденцията на Мао двамата излязоха да се разтъпчат в градината. Беше студено, валеше сняг. Нямаше никакъв вятър и снежинките падаха почти отвесно от схлупеното над главите им сиво небе.

Мао вдигна яката на палтото си.

— По време на визитата ми в Москва попаднах под ударите на снежна виелица — промърмори той. — Казаха ми, че в северните покрайнини на града се натрупали петметрови преспи… Представяш ли си, другарю Ши?

Зи-лин не отговори. Беше му ясно, че причината да са навън в студа е само една — сигурността. Сърцето му прескочи един такт. Каква ли е тайната, която Мао иска да сподели единствено с него?

— Има и друг проблем — промълви Председателят. Очите му гледаха към високата, обрасла с бръшлян стена в дъното на градината. — Сталин повдигна въпроса за Корея… — помълча малко, после добави: — Комунистическият режим в Северна Корея се готви да нападне Юга с пълната подкрепа на Москва…

— Кога?

— През юни.

— Това означава война — въздъхна Зи-лин.

Мао мрачно кимна с глава.

— Горкият ни народ — тъжно прошепна той. — Още не се е оправил от разрухата на гражданската война…

— Значи Сталин не ти остави избор, така ли?

— Никакъв — отвърна Председателят и бавно тръгна да се прибира.

— Открих я!

Облечен в новичка униформа, Хуайшан Хан се втурна като вихър в канцеларията и Зи-лин вдигна глава от бумагите пред себе си.

— Открих я, приятелю! — Слабото му лице грееше от възбуда.

Зи-лин забеляза някаква неясна фигура на прага и се приведе да я види по-добре.

— Влизай, Сен-лин — нетърпеливо махна с ръка Хуайшан Хан. — Влизай!

Тази жена цял живот е била слаба, механично отбеляза Зи-лин. Но сега е направо мършава. Изпитото й лице носеше следи от някогашна красота, но от цвета на кожата личеше, че има проблеми със здравето. В огромните й блестящи очи се четеше страх. Клепачите й потрепваха — още един признак за душевен смут.

Хуайшан Хан я побутна напред, Зи-лин не пропусна болезнената гримаса, пробягала за миг по лицето й.

— Другарю Ши — тържествено се изпъна Хуайшан Хан. — Позволи ми да ти представя Сун Сен-лин, моята съпруга!

— Твоята съпруга?!

Зи-лин беше толкова изненадан, че за миг изгуби желязното си самообладание. Възстанови се светкавично, стана и се поклони. Жената посрещна познатия жест на възпитание с нещо като усмивка, която бързо се стопи. Лицето й стана още по-изпито.

— Добре ли сте, Сен-лин? — приятелски попита Зи-лин.

— Разбира се, че е добре — побърза да се намеси Хуайшан Хан. — А ще бъде още по-добре, след като я заведа в болницата. Просто за всеки случай, нали разбираш?

Зи-лин й предложи стола си. Жената беше млада, едва ли имаше тридесет… Което означаваше, че е поне с двадесет години по-млада от Хуайшан Хан. Седна, по лицето й се изписа открито облекчение.

Зи-лин й предложи чай, ръцете й стиснаха чашката с такава сила, сякаш искаше да попие цялата топлина. Промърмори някакви благодарности, сведе глава и жадно отпи. Зи-лин остана с чувството, че не е вкусвала истински чай от месеци. Очите му въпросително се преместиха върху лицето на Хуайшан Хан.

— Била е в плен на комунистите — поясни онзи.

— В плен ли?

— Командирът им знаел името ми. Един известен националист… Нали съм такъв за всички, с изключение на теб и другаря Мао? — ръцете му безпомощно се разпериха. — Следователно тя е била враг… Съпругата на националиста Хуайшан Хан не може да бъде нищо друго, освен враг на народа. Затворили я, подложили я на изтезания… Сигурен съм, че е така, макар тя да не го признава… На практика дума не мога да измъкна от устата й…

— Не знаех, че си женен — промълви Зи-лин, вътрешно потресен от варварството на собствения си народ. Потресен, но не и изненадан. Беше се нагледал на жестокости, както по време на гражданската война, така и след нея. Но тази безпомощна жена, попаднала без вина между зъбците на идеологическата омраза, го впечатли далеч по-дълбоко от всичко видяно досега. Изведнъж усети цялата тежест на несправедливостта, целия абсурдна сложната игра, противопоставила брат срещу брат, баща срещу син… Игра, на която той беше един от главните инициатори. — Трябваше да ми кажеш — тихо промълви той. — Щях да изпратя хора да я приберат…

— Времето не беше подходящо за лични чувства, другарю Ши — отвърна Хуайшан Хан и отмести очи. — Имах задача, при това не от най-леките… Двойната игра е опасна, трябваше да преценявам всяка своя стъпка… А тунелът, в който ме пратихте двамата с другаря Мао, беше тъмен и пълен с неизвестност… — обърна се да го погледне и добави: — Ти най-добре от всички ще ме разбереш, твоят живот също не е бил лек…

Думите бяха казани като комплимент, като израз на топли чувства, но въпреки това пронизаха дълбоко сърцето на Зи-лин. Защото бяха истина. Отдавна беше напуснал съпругата си Атена и малкия Джейк; по същия начин постъпи и с любовницата си Шен Ли, от която се роди момчето, по-късно нарекло себе си Ничиреншу. Сторил бе това в името на Китай, в името на едно по-щастливо бъдеще за страната си. Отказа се от всичко, което му беше скъпо на този свят…

Очите му опипаха униформата на Хуайшан Хан:

— Какви са тези дрехи? За пръв път ги виждам…

— Официалната униформа на Силите за обществена сигурност — гордо се изпъна приятелят му. — Ло Джуи-чин ме назначи за областен директор на Пекин.

— Тайната полиция, значи — поклати глава Зи-лин.

— Това ми позволи да открия Сен-лин, приятелю. Вътрешните войски са организирани отлично, влиянието им ежедневно расте. Изпратих подчинените си да я търсят и те не ме разочароваха. — Обърна се към жена си, гласът му видимо се смекчи: — Време е да тръгваме, Сен-лин…

Зи-лин мълчаливо я наблюдаваше. Жената се изправи, подаде му празната чаша и дълбоко се поклони.

Излязоха, той отново седна на мястото си. Изписаните с туш йероглифи се размазаха пред очите му. Направи безуспешен опит да се съсредоточи, после се отказа. Пред очите му бяха слабичките ръце на Сен-лин, стиснали порцелановата чаша. Пръстите и бяха тънки и деликатни, бели като сняг. Красотата им се нарушаваше единствено от ноктите — грозни и изпочупени…

При следващата им среща ноктите й вече бяха пораснали, отдалеч личеше намесата на специалист. Бяха лакирани, с елегантна извивка, като лебедова шия.

— Не зная какво да правя с нея — сподели след вечерята Хуайшан Хан. Освен него и жена му Зи-лин беше поканил една своя приятелка и двойка близки познати. Това се наложи, тъй като искаше да избегне цифрата четири — фатално число според китайските обичаи. Двойката имаше малко дете у дома и бързо си тръгна, а двамата приятели се настаниха в кабинета на Зи-лин.

— Какъв ти е проблемът?

Хуайшан Хан пушеше тънка руска цигара с черен тютюн, пръстът му постоянно почукваше пепелта. Жест на човек, който прелива от енергия, отбеляза мислено Зи-лин. Приятелят му трудно понасяше паузите между поредните задачи, искрено мразеше бумащината.

Сега скочи на крака и започна да крачи по виненочервения килим.

— Проблемът ми е там, че Сен-лин не е жената, с която се разделих преди войната!

— Преживяла е много, вероятно ще й трябва време да се възстанови — отбеляза Зи-лин.

— Нямам време! — отсече Хуайшан Хан. — До гуша съм затънал в работа, главата ми гори! Сам знаеш с какви въпроси се занимавам, поне у дома ми е необходимо спокойствие!

— Какво ти пречи у дома?

— Какво ли не! Доктори, изследвания, визитации! — гласът на Хуайшан стана писклив, думите излитаха от устата му неясни и разпокъсани. Не спираше да крачи напред-назад, приличаше на тигър в клетка.

— Какъв по-точно е проблемът на Сен-лин?

— Не зная.

— Все пак можеш да кажеш дали е от медицинско или от чисто емоционално естество…

Хуайшан Хан издуха облак дим, дъхът му излетя със свистене, като на митичен дракон.

— Никой не може да каже това — поклати глава той. — Докторите са в недоумение. Опитаха какво ли не — акупунктура, акупресура, билки… Ако продължавам да изреждам, сигурно ще отиде цялата нощ…

— А Сен-лин?

— Нали я видя по време на вечерята? Не слага нищичко в уста, абсолютно нищо! Това не е ли странно?

— Сигурно не е била гладна…

— Буда! — разпери ръце Хуайшан Хан. — Тя никога не е гладна! Налива се с чай и толкоз!

— Отслабнала е…

— Естествено — сви рамене Хуайшан Хан и изпусна нов облак дим. — Всеки на нейно място ще отслабне…

— Когато я намери, вече беше достатъчно слаба.

— Да, доста под нормалното…

— Следователно, ако ми казваш истината, тя би трябвало да е мъртва — заключи Зи-лин. Другият прекрати разходката си и се втренчи в лицето му. — Но тя е жива, може би именно този факт затруднява докторите…

— Може и да е така — кимна Хуайшан Хан и отново закрачи напред-назад. — Но те не откриват нищо, а времето изтича…

— Как така?

— Другарят Ло ми възложи задача от изключително важно значение и скоро трябва да напусна Пекин… — Хуайшан Хан прекрати разходката си и седна на ръба на креслото: — Заминавам на юг, приятелю. Първо в Хонконг, а после може би и в Тайван. Правителството в изгнание, което се крие в Тайпе, подготвя агенти на Гуоминдан и ги прехвърля в наши военни подразделения, а по мнението на другаря Ло — дори и в партийния апарат. — Лицето му стана мрачно. — Може би наближава времето за основна политическа чистка в армията и партийните структури… Ще трябва да изкореним предателите от редиците си, това ще се превърне в първостепенна задача за всеки от хората ми, за целия народ…

Зи-лин отбеляза, че приятелят му за втори път употребява израза „хората ми“, очевидно имаше предвид подчинените си от Силите за обществена сигурност. Май става като в европейската поговорка за онзи, дето станал по̀ католик от папата, каза си той. Направил решителния скок от национализма към комунизма, Хуайшан Хан се превръщаше в по-убеден комунист дори от старите партийни кадри.

— Не мога да оставя Сен-лин сама… — добави приятелят му.

— Ще й вземеш домашна помощница, някоя семейна приятелка…

— Не става — поклати глава Хуайшан Хан. — Никакви домашни помощници! Нямам желание да превръщам жена си в инвалид. А за достатъчно близки семейни приятелки просто не се сещам…

— Тя не може да няма роднини, нали?

— Разбира се, че има. Но тя е Сун, ако тази фамилия ти говори нещо. Дори в Тайван не можеш да откриеш никой от тях. Всички отдавна са избягали в Щатите заедно с богатството си — поклати глава и натисна фаса в пепелника. — Затова искам да помоля теб да поемеш грижата за Сен-лин. Ти си мъдър и спокоен, никой друг не би разбрал по-добре от теб как я гризе отвътре…

Зи-лин замълча. Отдавна предчувстваше, че Хуайшан Хан ще поиска нещо подобно и тази мисъл го ужасяваше. Не можеше да си представи Сен-лин в собствения си дом, но едновременно с това нямаше как да откаже. Защото това би означавало да плюе на едно дългогодишно приятелство.

— Добре — кимна най-сетне той.

Хуайшан Хан се изправи. Военната му стойка беше безупречна. За политик като Зи-лин това беше сигнал за тревога. Защото политиците умеят да използват военните, но никога не им се доверяват.

— Колко красиво е това езеро! — промълви Мао.

Двамата със Зи-лин бавно крачеха по брега на езерото Кунмин, което беше част от парка на Летния дворец. Тук, на единадесет километра от центъра на Пекин, бяха представени различните стилове на китайската архитектура. Разпръснати из парка с изтънчена артистичност, наоколо се виждаха красиви летни павилиони, храмове и пагоди, свързани помежду си с извити пътечки, цветни градини и прелестни изкуствени островчета. Сред тях бяха намирали прохлада и спокойствие няколко поколения китайски императори, тъй като през лятото климатът в имперската столица е тежък и влажен, доста труден за понасяне.

— Дори ти не знаеш колко пъти е променяло формата и размерите си това езеро, другарю Ши — продължи Мао. — Всяка династия е имала свой екип архитекти, който е правил корекции според желанията на господарите си… — Скръсти ръце зад масивния си гръб и отново закрачи напред. — Но езерото продължава да е тук, все така красиво и пълноводно. Човек може да извлече сериозна поука от този факт… Често идвам тук и наблюдавам водите му. Давам воля на фантазията си, правя опит да си представя всичките му предишни форми на живот… — главата му тъжно се поклати. — Но въпреки това не мога да възприема посланието му…

— Китай трябва да се промени, другарю Ши. Не се заблуждавам, че това ще стане лесно. Напротив — ще бъде болезнено, ще се пролее кръв…

— Не стигат ли досегашните кръвопролития?

— Ш-т-т! — шеговито го стрелна Мао и на лицето му изплува характерната загадъчна усмивка: — Тези думи не подхождат на един истински революционер! Отдавна зная, че имаш твърда душа. Но смъртта е част от промяната, другарю Ши. Всяко въстание, всяка революция се съпътства от проливането на кръв. Старото трябва да отстъпи място на новото, именно кръвта на стария режим напоява земята за новия стопанин…

— Но нашите революционери коват мечове, а не плугове.

— За момента е така — кимна Мао. — И вероятно винаги ще бъде така. Това решаваме не ние, а нашите врагове. Китай прекалено много е търпял присъствието на арогантните варвари империалисти. Вече никога не бива да бъдем обект на външна инвазия, не бива да бъдем слаби… Самите американци се погрижиха за създаването на нашия железен юмрук. Заливат с помощи Тайван, обучават агенти на Гуоминдан за диверсии срещу Континента, правят всичко възможно да разрушат новото ни общество. Но това няма да стане, другарю Ши! Няма да стане и толкоз!

Зи-лин погледна Председателя с нов интерес. Почти същите думи беше чул от устата на Хуайшан Хан.

— Разговарял ли си с Ло Джуи-чин? — попита той.

— Да — призна Мао. — Както и с Хуайшан Хан…

Спряха в подножието на Огледалния мост. Отвъд гладката водна повърхност се издигаше красива пагода. Това беше Храмът на драконите, построен на Южното островче. Връзката със сушата се осъществяваше от невероятно красив мост, състоящ се от седемнадесет скачени една с друга арки. Сградите, боядисани в яркозелено, оранжево и кървавочервено, се издигаха сякаш направо от синята, кристалночиста вода, в която величествено плуваха чапли и бели лебеди. Огледалната повърхност се разлюляваше от движенията на птиците, които забиваха клюнове под повърхността, хващаха някоя сребриста рибка и я поглъщаха с грациозно извиване на дългите си шии.

— Виждаш как се хранят птиците — продължи Мао. — По същия начин действат и империалистите. Забиват нокти в телата ни и ни откъсват от естествената ни среда. Десетилетия наред смучат националното ни богатство, пет пари не дават за страданията и бедността на народа…

Зи-лин си помисли за управляващите династии, които бяха вършили абсолютно същото, но в продължение на хилядолетия. Естествено, запази тези мисли за себе си. Още повече че умът му напрегнато обработваше казаното току-що от Мао.

— Мислех, че Хуайшан Хан получава заповеди директно от другаря Ло — промълви той.

— От няколко месеца насам вече не е така — поклати глава Мао. — Каква находка е този човек! Държа го под око от момента, в който го назначихме в Министерството на обществената сигурност. — В очите му се появи неприкрито възхищение. — Поздравявам те, другарю Ши! Защото ти го откри и успя да го привлечеш на наша страна. Той не знае какво е страх, доказа това вече в няколко поредни мисии!

— За пръв път чувам това — поклати глава Зи-лин.

— Естествено — кимна Мао и продължи разходката си. — Не е твоя работа да се занимаваш с вътрешната сигурност. Освен това зная, че не одобряваш твърдите методи, до които съм принуден да прибягвам… Защо тогава да те тревожа с подробности от някои… хм… доста неприятни операции?

— Какви задачи е изпълнявал Хуайшан Хан?

— О, той просто е част от държавната машина — леко отвърна Мао. — Вероятно ти е дошло до гуша от твърденията ми, че държавната машина е инструмент за потискане и принуда, нали?

— Точно от това се тревожа…

— Защо? — учуди се Мао. — Нима ти не си част от тази машина?

Зи-лин не отговори. В главата му изплува изразът, до който Хуайшан Хан често прибягваше: „Моите хора“… Силите за обществена сигурност бяха създадени от Ло Джуи-чин като обикновен отдел в повереното му министерство, но бързо се разшириха и вече представляваха огромен репресивен апарат. Сподели тези мисли на глас, а Мао само поклати глава:

— Глупости. Нашата революция доведе до радикални промени в обществото — както са го правили всички революции в историята. Естествено, има хора, които продължават да вярват в старото, които не приемат радикалните промени… А нашата задача е изключително тежка, тъй като трябва да установим контрол над разбитата следвоенна икономиката едновременно с това да изградим национална административна структура, която безпрекословно да се подчинява на указанията на Пекин… Картината няма да бъде пълна, ако не прибавим към нея и постоянната външна заплаха в лицето на националистите, щедро подкрепяни от САЩ…

— Понякога авторитарните методи са единствената алтернатива. Без тях в страната ще настъпи хаос, социално-икономическите промени ще излязат от контрол. Има ли друг начин да се управлява една огромна страна в подобна ситуация, другарю Ши?

Зи-лин крачеше с наведена глава и мълчеше. Забрави за прекрасните храмове наоколо, не забелязваше красивите пътечки и високите дървета край тях. Ясно видя, че пъпната връв, която свързва Китай с нерадостното минало, продължава да съществува. Но едновременно с това си даваше сметка, че връщане назад няма. Традициите ще бъдат забравени, всичко старо ще бъде пометено от вихъра на революцията.

Когато отново вдигна глава очите му попаднаха на величествените сгради около езерото, сърцето му се изпълни с тъга. Разбра, че хората, които са ги строили, вече са му чужди, вече нямат нищо общо със зова на кръвта…

— В очите ти има тъга — промълви тя. — А сърцето ти е свито от болка…

Сен-лин. Името й означаваше „гъста гора“ и някак странно й подхождаше. В нейно присъствие Зи-лин наистина се чувстваше изгубен сред горските пущинаци.

През целия си живот беше следвал стратегията, която усвои още като невръстно момче от Джиана — пръв и последен наставник на Ши Зи-лин. Джианът живееше в Сучоу — града на най-прекрасните градини в света. Именията се наричаха „юан-лин“ и на практика представляваха безупречно поддържани цветни лехи, разположени симетрично около красиви вили. Джианът обитаваше едно от тези имения. Бавно и с безкрайно търпение той разкриваше пред младия Зи-лин тайните на „юан“, умението да се изграждат малки хълмчета и изкуствени езерца, които да влизат в съвършена хармония с творенията на природата. А Зи-лин от своя страна започна да схваща, че това изтънчено изкуство може да намери приложение и извън границите на „юан“. Човек може да се превърне в това, което пожелае, особено ако умее да използва притворството според изискванията на конкретната обстановка.

С такава нагласа Зи-лин се присъедини към Китайската комунистическа партия, решението му беше прагматично, напълно освободено от идеологически илюзии. Той вярваше, че това е единственият път към голямата цел в живота му — да бъде истински Небесен пазител на Китай. И защото рано откри, че само комунистическите идеи могат да бъдат онзи обединяващ фактор в разпокъсаната от враждуващи фракции страна, чрез който властта най-сетне ще попадне в ръцете на собствените й поданици.

В това отношение разчиташе преди всичко на своето „ки“, което го тласкаше напред. Благодарение на него той виждаше какво се таи в сърцата на околните, възползваше се от мечтите им за своята цел…

Но „гъстата гора“ Сен-лин се оказа една от редките представителки на човешката раса, пред които неговото „ки“ беше безсилно. Душата й беше загадка за него, единственото нещо, което със сигурност успя да определи, бе, че тази жена също притежава могъщо „ки“. Почти толкова могъщо колкото неговото. И едновременно с това — някак неуловимо, изплъзващо се, неподлежащо на идентификация… Едва ли някой би я нарекъл „силна“, съпругът й — най-малко от всички…

После дойдоха моментите на прозрение, кратки, но изпълнени със съдържание. Тя сякаш виждаше правилния път през гъстата мрежа на притворство и лъжи — нещо, което не успяха да сторят нито Атена, нито Май…

Седяха в тишината на нощта, вилата тънеше в мрак. И тя отново го направи. Зи-лин вече не беше в състояние да отрече пристъпите на невероятно силно прозрение в душата й. Когато го направи за пръв път, тя само го погледна с раздалечените си, блестящи като черни въгленчета очи и тихо попита:

— Имаш ли причини да ме лъжеш?

Той се вцепени от изненада. Но в гласа и изражението на лицето и нямаше нищо друго, освен откровение. Отвори уста и каза каквото мисли като невинно дете. Едновременно с това обаче от цялото й поведение лъхаше мъдростта на възрастен и доста препатил човек. Стана така, че през следващите седмици Зи-лин на няколко пъти беше принуден да си спомни това изражение…

Сега само поклати глава и тихо отвърна:

— Тъжно ми е, защото виждам какво става с нас.

— Не разбирам.

Имаше навика да извива глава на една страна, блестящата черна коса се спускаше като водопад към рамото й.

— По всичко личи, че за момента държавата може да функционира единствено чрез репресии — поясни той. — Натискът отвътре и отвън е прекалено силен. Вече преживяхме силни политически и социални трусове, но имам предчувствието, че агонията ще продължи. Много хора ще изгубят живота си, ще има нови кръвопролития. Бруталното настояще неминуемо ще доведе до нови жестокости в бъдещето.

Сен-лин внимателно го наблюдаваше на меката светлина на лампата.

— Посъветвай се с Буда — промълви тя. — Нали всички трябва да търсим закрилата му?

— За съжаление Буда няма място в съвременното общество — поклати глава Зи-лин.

— Това го пише в съчиненията на другаря Мао, така ли? — погледна го тя. — Тогава ще е най-добре да се отървеш както от него, така и от такива като съпруга ми… — рязко извърна глава, по скулите й пробягаха сенки.

Каква е причината за неочакваното й избухване, запита се Зи-лин. Враждебно отношение към революцията или нещо друго? Хуайшан Хан очевидно му беше спестил част от истината. Излъга, че е бил назначен от Ло Джуи-чин, освен това спомена името на министъра точно когато не трябва… Защо? Ако е било само в името на сигурността, Зи-лин положително би проявил разбиране и едва ли би подложил ситуацията на задълбочен анализ. Но Хуайшан Хан се промени, поведението му нямаше нищо общо с човека, на когото Зи-лин се довери там, в полите на Копринената планина…

Сърцето на Хуайшан Хан се превръщаше в камък, като новата власт в Китай. Размахваше революционните принципи като знаме, осъществяваше Бог знае какви операции, използвайки за прикритие философията на Мао…

Той е част от държавната машина… Отговорът на Мао, завоалиран и измамно плъзгав, светна като червен сигнал в съзнанието на Зи-лин. Хуайшан Хан искрено вярва, че действията му допринасят за сигурността на страната. Най-лошото е, че може би ще се окаже прав… Зи-лин си даваше ясна сметка, че когато приятелят му изчезваше в провинцията или в чужбина по поръчение на Мао, резултатът винаги бе отнемането на човешки живот… Жив инструмент за репресии, той изпълняваше заповедите си бързо и хладнокръвно, без никакви душевни терзания.

Дали Сен-лин има представа за дейността на съпруга си, запита се той. Дали подозира в какво се е превърнал?

Стана и пристъпи към прозореца. Славей пееше в нощта, във въздуха се усещаше приближаването на дъжда. Напълни дробовете си, очите му механично бяха привлечени от далечни светкавици на хоризонта.

— Бурята бързо ще отмине — промълви той, след като изчака грохота на гръмотевицата. — Утре времето ще е чудесно, може би ще излезеш на разходка…

Сен-лин напускаше вилата само когато трябваше да ходи на медицински прегледи.

Тя не каза нищо и той се обърна да я погледне. Би трябвало да й напомни, че не може да остане тук завинаги, но нещо го спря. Подобни думи биха прозвучали естествено в устата на Хуайшан Хан, но не и в неговата.

Беше изключително крехка жена. Осветена от меката светлина на настолната лампа, кожата й изглеждаше съвсем тънка и нежна. Блестящите й очи спокойно отвърнаха на погледа му, зад зениците не личеше никакво вълнение. А Зи-лин за пръв път се запита каква ли е магията, която й позволява да прикрива състоянието на душата си.

— Преди да замине, Хуайшан Хан на няколко пъти ме предупреди, че ти няма да разговаряш с никого — промълви той. — Страхува се, че не си съвсем наред…

Сен-лин протегна ръце, лакираните й нокти хвърлиха кървави отблясъци.

— Тук лежи един свят — прошепна тя и вдигна дясната си ръка. — А тук — лявата я последва, — тук се намира съвсем друг…

— Но докторите…

— Докторите обичат загадките — меко го прекъсна тя. — И когато не могат да ги открият у пациента, те си ги създават сами…

Зи-лин се отдалечи от прозореца и седна до нея.

— Това означава ли, че си здрава?

Сен-лин мълчаливо го наблюдаваше.

— Ще излезеш ли утре, ако дойда да ти правя компания?

— Външният свят не ме интересува — отвърна тя и по лицето й пробяга електрическият заряд на неизвестна емоция. — Външният свят е грозен и груб, натежал от силите на злото… Мечтая за дните преди началото на войната…

— Те никога няма да се върнат — поклати глава Зи-лин.

— Колко си жесток! — прошепна тя и под клепачите й блеснаха бисерни капчици.

— Казвам истината, нищо повече…

Огромните очи се отделиха от лицето му, гласът й се превърна в едва доловим шепот:

— Преди малко искаше да ме попиташ защо разговарям с теб, а със съпруга си мълча… Сам си отговори, нали?

Зи-лин се замисли за миг, после вдигна глава:

— Той те е лъгал, така ли?

— Само защото е лъгал и себе си — отвърна тя.

Потвърждението на подозренията му проблесна като електрическа искра. Забеляза мекото пулсиране на слепоочието й и реши да смени темата:

— Не можеш да останеш във вътрешността на вилата до края на живота си… Това би било една разновидност на смъртта.

— Какво значение? — сви рамене тя. — Аз отдавна съм мъртва.

В очите й се появиха зеленикави пламъчета, а Зи-лин изпита чувството, че наблюдава непозната вселена. Не знаеше как да й помогне, но беше твърдо решен да я изтръгне от това странно, насочено към дълбините на душата й страдание.

Навън тресна гръмотевица. Сен-лин се стресна, главата й механично се извърна към прозореца. Първите дъждовни капки върху стъклото посрещна неподвижна, с широко отворени очи…

— Няма нищо — успокоително се обади Зи-лин. — Просто заваля…

Тялото й потръпна, очите се затвориха. Той разпери ръце и тя леко се плъзна в прегръдката му.

Лицето й беше съвсем близо, топлината на тялото й беше опияняваща. Зи-лин имаше чувството, че е погълнал на един дъх цяла бутилка уиски…

Притегли я към себе си, без да съзнава какво точно иска да направи. Главата му се въртеше.

— Сен-лин…

Устните й бяха полуотворени, сладкият й дъх погали бузата му като пролетен дъждец. Тежката й коса сякаш оживя, докосването й беше изключително приятно… Стори му се, че държи в ръцете си някакво митично същество, изскочило направо от древните легенди… После изведнъж си даде сметка, че душата и започва да руши ледената си обвивка, а тялото й се разтърсва от емоции. Вкопчени един в друг, двамата имаха чувството, че ги отнася могъща приливна вълна.

Главите им бавно се приближаваха, Зи-лин усети мекотата на кожата й.

— Не! — изкрещя почти безгласно тя, изтръгна се от обятията му и изтича към насрещната стена.

— Сен-лин!

— Моля те!… — стонът й потъна в грохота на гръмотевицата. — Моля те!…

Той стана и пристъпи към нея, уплашен от тона, с който произнесе тези кратки думички.

По разкривеното й от болка лице се появиха тъмни точици, измина доста време, преди Зи-лин да осъзнае, че това са сенките на водните капчици върху стъклото. Ръцете й се вкопчиха в бравата на двойната остъклена врата и рязко я дръпнаха. Бурята връхлетя в кабинета с воя на разгневен тигър.

Капаците на прозорците изтракаха и Сен-лин се втурна навън, сякаш стресната от шума. Зи-лин хукна след нея. Нощта беше непрогледна, вятърът виеше в клоните на невидимите дървета, вдигаше вихрушки в ъглите кран високата ограда. Сякаш стенеха душите на невидими страдалци…

Зи-лин я настигна в момента, в който небето се раздра от поредната ослепителна светкавица. В призрачната светлина видя как тялото й потръпва, обръща се и полита в обятията му. Главата й потъна в рамото му, цялата й тънка фигурка се притисна в него с неподозирана сила.

Той понечи да я притегли обратно към вилата, но тя не помръдна. Главата й се повдигна, устните й бяха полуотворени. Дъждът мокреше лицето й, вятърът рошеше косата й… Зи-лин изпита чувството, че се намира на гърба на жребеца, с който той и Рос Дейвис бяха препускали по тесните пътечки в подножието на Копринената планина… Двамата политнаха едновременно и паднаха на мократа трева.

Ръцете му трескаво сваляха дрехите й, тя вършеше същото с неговите. Никога през живота си не беше изпитвал такава изпепеляваща страст. Нито със съпругите и любовниците си, нито с останалите жени, които бяха заемали място в леглото му… Това не беше страст на плътта, не беше и изблик на емоции. Беше нещо далеч по-могъщо и от двете, но той не можеше да определи какво е то…

Кожата му настръхна от докосването на пръстите й, устните й имаха вкус на божествен нектар. Дъждът продължаваше да плющи върху тях, листа и клечици покриваха голите им тела… Но всичко това само усилваше възбудата им.

Ушите им писнаха от грохота на гръмотевицата, сякаш над тях се носеше някаква гигантска и неизвестно защо разгневена котка…

Зи-лин оголи гърдите й и хлъцна от възбуда. Пръстите му се плъзнаха по опияняващо гладката кожа на тялото й, устните му неволно последваха техния път надолу…

Откри топлината в сенчестия кладенец между бедрата й, докосна го с устни, предизвиквайки възбуденото й стенание. Стройното й тяло се изви като тръстика, главата й увисна. Отворила уста, тя жадно поглъщаше топлите дъждовни капки.

Миг по-късно вече го обхвана с две ръце, пръстите й нетърпеливо го насочваха към листенцата на пламналата и женственост, които покорно се разтваряха. А той изведнъж изпита чувството, че сънува прекрасен сън. Така става в Китай… Човек заспива, неговият дух, наречен „хун“, изскача от върха на главата му — там, където костта е най-тънка и беззащитна… И сънят се смесва с действителността. Каквото сънуваш — това и усещаш… Просто и ясно. Сънищата са не по-малко реални от живота.

Зи-лин проникна в меката женственост на Сен-лин и усети как духът напуска тялото му. Преодолявайки кинетичната съпротива на природната стихия, той се доближи до духа на партньорката му и се сля с него.

Поеха нагоре, към сърцето на урагана, окъпани в цветове, движения, аромати… Сладката миризма на мокра трева се допълваше от песента на двойка дъждосвирци, намерили подслон сред игличките на високия бор, осветлението предоставяше бурята със своите чести светкавици, движението принадлежеше на вятъра и гръмотевиците…

Сила.

„Ки“.

Възбудените им стонове се сляха с воя на бурята и Зи-лин за пръв път усети могъществото на нейното „ки“… След което всичко му стана ясно.

— Война!

Зи-лин позна хубавото време на следващия ден, но настроението на Мао беше мрачно.

— Войната е навсякъде около нас! — кипеше той. — Не можем да издържим икономически, особено ако се наложи да защитаваме Корея! Народът копнее за мир, очаква от нас да му дадем стабилност и хляб, а не да проливаме кръвта му на чужда земя.

— Може би трябва да потърсим изгода от тази война — подхвърли Зи-лин.

— Нищо не разбираш! — нетърпеливо го прекъсна Мао. — Американците и националистите са като гладни акули, надушили плячката. Те само това чакат — да се намесим във войната и да бъдем изтощени докрай. След което ще нанесат своя удар. В момента контрареволюционерите са слаби и сравнително малобройни. Но нещата ще се променят в момента, в който започнем да воюваме. Националистите ще им окажат подкрепа и те ще се превърнат в сериозна заплаха за нашата сигурност. Нима предлагаш да позволя това?

— В никакъв случай — поклати глава Зи-лин.

Мао стоеше напълно неподвижно. Намираха се в един от централните хотели на Пекин, превърнат в щаб на висшия партиен и държавен апарат. Зад прозорците се виждаше широкият и пуст площад „Тянънмън“, около който се точеха плътните редици на велосипедистите.

— Искам всичко да е ясно — продължи Председателят. — А не после да дойдеш и да молиш за прошка, просто защото е започнала да те гризе съвестта…

— За какво по-точно става въпрос? — попита Зи-лин. От съседната канцелария се чуваше равномерното потракване на батарея от стари пишещи машини, на които опитни служителки чукаха пропагандните лозунги на новата власт.

— Само за едно — тръсна глава Мао. — Войната в Корея ще ни доведе до катастрофа, независимо от изгодите в международен план, за които намекваш. Икономиката ще рухне и това по всяка вероятност ще бъде краят и на нашата политическа власт. За да предотвратим тази катастрофа, ние сме длъжни да се облегнем на здравата ръка на Министерството на обществената сигурност.

— Тайната полиция…

— Да, след като ти е по-приятно да ги наричаш така.

— Не мога да оправдая една власт, която се крепи на насилието.

По бузите на Мао се появи женствена руменина и Зи-лин разбра, че е отишъл твърде далеч. Последвалото мълчание беше наситено с напрежение, гъсто като сироп. Зи-лин имаше чувството, че може да го захапе.

Мао седна и уморено разтърка клепачите си. Изчака още малко, вероятно за да възвърне спокойствието си, после каза:

— И двамата нямаме избор. Ти си убеден, че войната с Корея е неизбежна…

— Неизбежна и желана — натърти Зи-лин.

Зад стената пишещите машини продължаваха да тракат, тих звън съобщаваше за края на реда върху хартията. Някакъв министър надникна от вратата за неотложен съвет, но Мао бързо го отпрати.

— Изясни се, другарю Ши — уморено промълви той. — Нямам настроение за шеги.

— Мисля, че ме познавате, другарю Председател.

Чул официалното обръщение, Мао изненадано вдигна глава:

— Да прекратим това напрежение, приятелю. То не ни носи нищо добро. Нямам желание да бъда на нож с най-близкия си съветник.

В потвърждение на тези думи Председателят се приближи до масичката и се зае да запарва чай. Не проговориха нито дума за работа, докато не взеха в ръце малките порцеланови чашки с ароматната течност. Разменяха си кратки, съвсем обикновени реплики и нищо повече.

После направиха мажа пауза и Мао вдигна глава:

— Моля да ми обяснил подробно своите виждания за войната с Корея.

Зи-лин кимна и допълни чашата си.

— От теб зная, че Сталин е твърдо решен да се изправи срещу американците, ако те дръзнат да прекосят река Ялу и да нахлуят в Корея.

— Казах, че е твърдо решен да наложи комунистическия начин на живот в цяла Корея — поправи го Мао. — А това означава, че в случай на военен конфликт руските войски ще се намесят.

— Това би довело до ситуация с непредвидими последици не само за Русия и САЩ, но и за целия свят — поклати глава Зи-лин. — Защото американците без съмнение ще се притекат на помощ на Южна Корея… Не, другарю Мао. Ключът за дилемата на Сталин е в наши ръце, в ръцете на Китай. С негова помощ ние ще отворим вратата за собственото си спасение.

— Как?

— Ще заявим на Сталин, че ако генерал Макартър прекоси Ялу, ние ще изпратим войските си в Корея. Това ще бъде един далеч по-логичен жест от евентуалната инвазия на Червената армия, тъй като имаме оправдание — просто помагаме на братята си да отблъснат чуждата агресия. Нима Западът ще се усъмни в искреността ни? Нима някой ще подозира, че корейците не са ни никакви братя? По този начин можем да се включим в конфликта, дори ако Съединените щати се решат на интервенция. Те ще се окажат в доста деликатна ситуация, тъй като не могат да ни атакуват фронтално. Световната общественост ще се обяви против подобен акт на агресия.

— Разбирам — бавно поклати глава Мао. — Така Сталин ще ни бъде задължен и аз ще мога да разчитам на нова руска помощ, този път без унизителни условия. Но как виждаш нещата с реалното изпращане на войски?

— Ще изпратим там останките от пленената армия на Гуоминдан, които и без това сме длъжни да храним и обличаме. Така ще ги принудим да пролеят кръв за нашата кауза, ще ги превърнем в първите китайци, които се борят срещу прочистването на Америка в северната част на Корейския полуостров… — Зи-лин остави чашата върху масичката. — А ние с теб знаем, че това наистина ще стане, другарю Мао… Проучили сме достатъчно добре тактиката на Макартър и знаем, че той наистина ще прекоси Ялу!…

— Значи такава е съдбата ни — въздъхна Мао. — Трябва да се превърнем в марионетки на Москва, за да спечелим както доверието на руснаците, така и икономическата им помощ…

— Такава е съдбата на слабите — каза Зи-лин. — Но историята доказва, че всичко тече и всичко се променя. Един ден ще бъдем достатъчно могъщи, за да накараме Москва да се страхува от нас…

Първото нещо, което видяха, беше Транспарантът на духовете. В средата му беше изрисуван символът на Сътворението, познат на всеки китаец — костенурка и змия, вплели се в здрава прегръдка.

Около централния символ бяха разположени осемте триграми. Те представляваха плетеница от прави и начупени линии, символизиращи мъжа и жената. Митичният император Фу Хси твърдял, че триграмите са основата на математиката. В тях се съдържали всички възможни аритметични комбинации, освен това били в състояние да изразяват власт и подчинение, воля и слабост, характерните черти на всички животни, свързани с китайската митология, а дори и посоките на компаса…

Транспаранта на духовете беше поставен нарочно. Съгласно правилата на „фен-шуи“ — древното изкуство на геомансията — такива транспаранти се поставят там, където витаят зли духове. За да преодолеят транспаранта, духовете трябва да завият надясно — нещо, което всеки китаец знае, че те не могат да правят…

Във фоайето имаше едно огромно огледало. Размерите му бяха точно копие на транспаранта отвън. То беше ново доказателство за присъствието на зли духове, които, както е известно, бягат от огледалната повърхност.

Видяла огледалото, Сен-лин почти се препъна. Транспарантът отвън я доведе пред прага на нервната криза, а това тук вече окончателно я довърши.

Обърна се с гръб към огледалото, тялото й потръпна и се притисна до Зи-лин.

— Всичко е наред — прошепна той, насочил поглед в отраженията им върху огледалното стъкло. — Няма от какво да се страхуваш.

— Защо ме доведе тук? — попита с тъпичък като на дете глас тя.

— Защото имаш нужда от помощ — меко отвърна Зи-лин. — В едно отношение мъжът ти е прав — болестта ти не е за доктори. Затова дойдохме тук…

— Но това място е пълно със зли духове?

— Не — поклати глава Зи-лин. — Злите духове просто обичат да се навъртат тук. Именно по тази причина го е избрал Фаз-хан — човекът, който владее изкуството на „фен-шуи“ по-добре от всеки друг. Той привлича злите духове, оковава ги и отнема силата им…

— За какво тогава са му транспарантът отвън и това огледало? Нали и те изпълняват същите функции?

— Злото не е в къщата на Фаз-хан, няма го и в градината му — поясни Зи-лин. — То се крие в кладенеца на душата — един бездънен кладенец, според учението на Фаз-хан. Той го открива именно там, поставя му окови и го обрича на вечен затвор.

Нещо в гласа му я накара да го погледне.

— Но ти не вярваш на всичко това, нали?

— Вярвам, че в градината на Фаз-хан съществува „ксин джин“ — бавно отвърна Зи-лин. — Но не съм сигурен, че зная какво се крие в неговите дълбини…

Сен-лин потръпна, напълни дробовете си с въздух и каза:

— Аз обаче зная.

Фаз-хан имаше жестоко монголско лице. Кожата, която се виждаше над гънките на дългата черна роба, беше дебела и матова като на слон. Над слабото тяло доминираше издължена и тясна глава, от фигурата му се излъчваше мрачна сила.

Този човек притежаваше титлата „чернокапец“ — една от най-старите и най-уважавани титли сред майсторите на „фен-шуи“, която се отличаваше с дълбока мистичност.

Чернокапците произхождат от Индия, родното място на Буда. Оттам тяхното изкуство се прехвърлило на север, към Тибет. Няколко века по-късно разчупило оковите на непристъпните планини и започнало да се разпространява в Китай. Било силно и завладяващо, попило в себе си мъдростта на хилядолетните култури, сред които се развивало…

Зи-лин се поклони пред магьосника, Сен-лин стори същото. В душата й се появи тръпка на ужас.

— Здравей, Велик лъв — промълви Фаз-хан, прибягвайки до буквалното значение на името Зи-лин. — Радвам се да те видя отново. — Гласът му беше плътен бас, стаята сякаш се разтърси от тътен на гръмотевица.

— Истинско щастие е да бъда тук, Сребърно копче — отвърна Зи-лин и подаде на домакина тънък червен плик. Хартията проблесна само за миг, после потъна в гънките на черната роба.

Сен-лин наблюдаваше развоя на събитията мълчаливо, но с явен интерес. Никой от двамата не прибегна до модерното и вече почти задължително обръщение „тон-жи“ — другарю. Освен това използваха прякори — факт, който несъмнено доказваше наличието на близки отношения между тях.

Зи-лин представи Сен-лин и сбито описа проблемите й. Фаз-хан се раздвижи още преди да чуе края на историята. Зи-лин се дръпна в ъгъла, оставяйки Сен-лин сама в средата на стаята.

Не беше в състояние да издържа на мрачния огън в очите на магьосника, затова се зае да оглежда помещението, в което се намираха. Стаята беше девет метра широка и точно толкова дълга. Таванът беше ослепително бял, по стените бяха окачени множество транспаранти с красиво изписани йероглифи. Сен-лин не успя да ги разчете, тъй като бяха на старо наречие и в орнаментиран стил, но беше убедена, че това са „сутра“, или по-скоро цитати от „сутра“, които често са толкова големи, че биха запълнили страниците на дебела книга. Беше странно, че знае това, но изобщо не се запита откъде и как е успяла да го научи…

Зи-лин приключи разказа за заболяването й в момента, в който магьосникът направи три пълни обиколки около нея. Спря на метър от лицето й и бавно каза:

— Притежава излъчване на феникс и това е добре. Фениксът е царствена птица, управлява богатството на Китай заедно с дракона…

Запали три ароматични пръчици и ги постави пред малката зелена статуетка, изправена редом с позлатен Буда.

— Моля, кажете ми нещо — обърна се към Сен-лин той и тя неволно потрепна от гръмотевичния му глас. Изпита чувството, че от него се излъчва някакъв специфичен аромат. Не, това е невъзможно, гласовете нямат миризма. Вероятно се влияе от запалените пръчици пред статуетката. — Вас са ви изтезавали, нали? — въпросителната интонация липсваше.

— Да — прошепна тя.

— Как по-точно?

— Хей, Сребърно копче… — направи опит да се намеси Зи-лин, но магьосникът го спря с вдигната ръка.

Втренчила се в издълженото монголско лице, Сен-лин изпита чувството, че вижда друг, смътно познат човек.

— Ако ви е трудно, просто си представете болката от дълбока рана, която съществува, дори когато тази рана е вече зараснала…

— Имаше сенки — започна тя. — Навсякъде около мен имаше сенки… Може би на хората, които се движеха около огньовете. Казах ли ви, че навсякъде пламтяха огньове? — гласът й придоби странен тембър, сякаш долиташе от далечно разстояние с помощта на ехото. — Мъжете дойдоха оттам, огньовете останаха зад гърбовете им… Не успях да видя лицата им. Усещах присъствието им като изчезване и поява на топлината от огньовете — в зависимост от тяхната позиция… Но ясно виждах единствено пламъците… Във въздуха се носеше отвратителна воня, от нея ми се повдигаше. Видях купчини почернели кости, очевидно ги бяха държали в огъня…

— Сенките обясниха, че това са костите на японци и националисти. Една от тях се наведе и когато отново се изправи, в ръцете си държеше отрязана ръка…

— „Виждаш ли как постъпваме с гадните националистически предатели?“ — попита, после тикна отрязаната ръка в огъня. Кожата се разцепи, кръвта съскаше в пламъците… И изведнъж пръстите й се раздвижиха!… Започнах да крещя, а сенките избухнаха в смях. Пръстите продължаваха да потрепват, а ръката бавно се печеше…

— Най-сетне изгоря, сянката захвърли овъглената кост някъде в нощта… Оттам се разнесе кръвожадното ръмжене на гладни псета…

— После сянката ме сграбчи и започна да сваля въжетата, с които бяха усукали ръцете и краката ми. Вече бях разбрала на какво се дължи противната воня — на изгоряла човешка плът. Гледах как войниците режат половите органи на жертвите мин, а после ги натикват в устата им… Беше ужасно!…

Гърдите на Сен-лин бурно се повдигаха и отпускаха, въздухът с мъка си пробиваше път до дробовете й. Всеки момент щеше да се задуши, тялото й се разтърси от конвулсии. Зи-лин понечи да пристъпи напред, но „фен-шуи“ отново го спря.

— Току-що казахте, че жертвите са били „мин“ — бавно и отчетливо промълви Фаз-хан.

Сен-лин подскочи, сякаш я беше дамгосал с нажежено желязо.

— Така ли казах? — с мъка промълви тя. — Не помня… Труповете бяха на японски войници… Разбира се, точно така. — В очите й се появи недоумение. — Защо съм казала „мин“? Династията Мин е била унищожена преди триста години!

Фаз-хан се обърна и запали нови три ароматични пръчици. Постави ги до първите, вече изгорели до половината.

— През 1644 година, ако искаме да бъдем точни — промърмори той. — Но упадъкът на династията Мин започва още в края на XV век. От север настъпват безмилостните монголски орди, източното крайбрежие е обект на нападения от японските пирати. Населението става все по-бедно, хиляди селяни превиват гръб по господарските ниви… В търговските центрове по крайбрежието започват бунтове.

— Не помага бруталността на новосъздадената тайна полиция, хората искат справедливост и са решени да се борят за нея. Властта на Мин се руши, в края на века император Ван-ли я предава почти изцяло в ръцете на Съвета на евнусите.

— През 1621 година, малко след смъртта на Ван-ли, противниците на Мин окупират Пекин. Това е сигналът, който Манчу очакват от години. Войските им нахлуват от север и потапят в кръв имперската столица. Завземат властта и обявяват началото на династията Кин…

Пластове синкав дим изпълваха стаята. Стана горещо, сякаш в близост пламтеше невидим огън.

— Какво общо със Сен-лин имат Манчу и Мин? — обади се Зи-лин.

— Изкуството на „фен шуи“ се докосва до цялото многообразие на света — отвърна Фаз-хан. — Част от него може да се види ясно, друга остава дълбоко скрита в мрака. Обикновено човек се докосва до „ру-шър“ — това, което е опознал чрез опита си. В такива случаи лечението не е особено трудно, тъй като става въпрос за общопознати елементи: земя, огън, вода, метал, дърво… Всеки от нас притежава опит в боравенето с тези елементи, той се измерва посредством специална таблица… Нарушеният баланс в опита с петте основни елемента е причина за възникването на душевни проблеми…

Фаз-хан запали още три ароматични пръчици и ги нареди при останалите. Така бройката стана девет — най-щастливото число в китайската нумерология.

— В отделни случаи „ру-шър“ се оказва недостатъчен — продължи той. — Когато човек изчерпва познанието си върху елементите, той по необходимост търси помощ. И я намира в „шу-шър“ — областта извън опита…

През пластовете дим Зи-лин видя как тялото на Сен-лин се разтърсва от могъща тръпка.

— Моля те, върни ме във вилата! — извърна се към него тя. — Моля те!

Зи-лин отмести очи от болезнено свитото й лице и ги спря върху „фен шуи“ — спокоен и неподвижен като черна статуя. За пръв път в живота си изпита раздвоение, не знаеше на чия страна да застане. Разумът го караше да остане, но сърцето му се гърчеше от жалост и го подтикваше да хване ръката на Сен-лин и да бяга по-далеч оттук…

— Зи-лин, моля те! — изстена отново тя. — Тук е царството на злото! — Очите й бяха огромни, изпълнени с ужас. — Усещам го, ще ме погълне!

— Точно това ще стане, ако си тръгнеш — обади се Фаз-хан.

— Не! — проплака задавено тя.

— Не мога да ти попреча — разпери ръце Фаз-хан. — Зи-лин също… Никой няма това право, Сен-лин. Трябва да останеш доброволно, в противен случай няма да те спася…

— Да я спасиш ли? — учудено го погледна Зи-лин. — От какво?

— От това, което разяжда душата й.

— И какво е то?

— Чу-шър — кратко отвърна високият мъж.

Сен-лин нададе отчаян стон. Зи-лин пристъпи към нея, хвана я за ръка и побърза да я изведе навън.

Тръгнаха по дълъг, зле осветен коридор. Воплите на Сен-лин долитаха до слуха му някак отдалеч, сякаш през дебела стена.

В антрето отново се натъкнаха на огледалото. Сен-лин се обърна да му хвърли един поглед и спря толкова рязко, че Зи-лин почти изгуби равновесие.

— Не! — прошепна с друг глас тя. — Не мога да си тръгна. Все още не мога… Злото…

Нещо помръдна, двамата едновременно обърнаха глави към тъмния ъгъл на помещението. От сянката се отдели високата фигура на Фаз-хан, само Буда можеше да каже как се бе озовал тук преди тях.

— Време е — прогърмя магьосникът. — Земя, огън, вода, метал, дърво… Нито един от петте основни елемента не може да ни даде отговор. Значи остана „чу-шър“… — обърна се и ги поведе към вътрешността на къщата.

— Къде отиваме? — попита Зи-лин.

— На ръба на „ксин джин“ — отвърна Фаз-хан. — Кладенецът на духовете.

Градината тънеше в мрак. Растителността се състоеше предимно от бели черници — основна храна за скъпоценните копринени буби.

Особената миризма на подправки беше непозната за обонянието на Зи-лин. Лунният сърп хвърляше студена светлина. Рогата на дракона — така народът нарича небесното светило в тази фаза. Най-доброто време за лов на нощните хищници.

Обиколиха малката градина точно девет пъти. Числото девет е символ на дълголетието, в мандаринското наречие двете думи се изписват напълно еднакво. Голяма част от китайската нумерология произтича от предпоставката, че езикът навсякъде е един и същ, въпреки стотиците диалекти и наречия. Цифрите често звучат като съвсем други думи и по естествен начин възприемат тяхното значение.

— Тази вечер, „деветката“ е особено важна — промълви магьосникът „фен-шуи“. — Може би от решаващо значение. Днес е двадесет и четвъртият ден на четвъртия месец. Четири — двадесет и четири — това е най-неблагоприятната дата в календара…

Зи-лин владееше кантонското наречие не по-зле от Фаз-хан и веднага разбра какво се крие зад думите му. Числото четири на кантонско наречие се произнася като думата „смърт“. Следователно комбинацията „четири — двадесет и четири“ звучи като многократно повторение на смъртта — нещо, което на всяка цена трябва да бъде избягнато. Защо доведох Сен-лин именно тази нощ? — запита се той.

— Вече сте тук — промълви Фаз-хан, сякаш в отговор на безмълвния му въпрос. — Един сам по себе си многозначителен факт. Значи съдбата е решила, че комбинацията „четири — двадесет и четири“ е най-подходяща за вас. Така да бъде. Според учението на Тао за постоянната промяна, светлината може да се роди единствено от мрака…

Фаз-хан ги поведе към центъра на градината. Тук имаше гъсти лози, в ноздрите ги удари аромат на рози, макар че сезонът съвсем не беше подходящ за цъфтежа на тези прекрасни цветя.

Магьосникът ги накара да спрат в центъра на малка площадка, заобиколена отвсякъде от черници.

— Сен-лин, обърни се с лице към склоновете на черната планина — нареди той. — А ти, Зи-лин, ще останеш тук, в близост до скалите, които наподобяват алена птица феникс. Аз пък ще заема място ей там, до устата на зеления дракон… — Продълговатата му глава се сведе към гърдите: — Сега ще дадем шанс на „ки“… То ще бликне като разтопена лава от дълбините на земята и ще залее всичко наоколо.

Сен-лин се втренчи в непрогледния мрак и тихо попита:

— Какво е това?

— Кладенецът на духовете — отвърна Фаз-хан.

Въздухът беше абсолютно неподвижен, по небето нямаше нито едно облаче. Сребристият сърп на луната приличаше на въпросителен знак върху черното кадифе на небето.

Фаз-хан отвори уста и започна да припява странен псалм. Думите бяха на някакъв непознат диалект, Зи-лин никога не беше го чувал. Може би това изобщо не е китайски, помисли си той. Може би е някакво древно индийско или тибетско наречие…

Изпитаха чувството, че горещината на стаята с благовонните аромати на „сутра“ ги последва и тук, сред пролетната нощ, която би трябвало да бъде хладна и приятна. Въздухът натежа от задушна жега, листата на черешите клюмнаха, от телата на тримата бликна пот.

Зи-лин хвърли поглед към Сен-лин. Отворила широко очи, тя напрегнато наблюдаваше тъмното пространство пред себе си. После краката й бавно се раздвижиха, като в транс. Направи крачка напред, после втора… Спря на ръба на кладенеца, ръцете й, посребрени от лунната светлина, леко докоснаха каменната зидария. Главата й започна да се навежда, лицето й се скри в тъмната дупка, от която сякаш струеше мастилен мрак.

Сен-лин не беше в състояние да диша. Направи опит да си поеме дъх, но дробовете й, сякаш попаднали в безвъздушно пространство, изведнъж отказаха да функционират. Престана да чува напевните псалми на Фаз-хан, вместо това започна да ги усеща с тялото си. Думите й бяха непонятни, но въпреки това я караха да се чувства особено — сякаш помагаха на душата й да се измъкне от тленната си обвивка… Отново изпита онова чувство на опиянение, което за пръв път позна в дъждовната нощ на физическото си сливане със Зи-лин.

Горната част на черепа й сякаш се разтопи и от отвора надникна нещо познато; нещо, което беше част от същността й. После я прониза нетърпима болка и тя разбра, че в душата й се крие някой друг…

Именно той, този безлик и безформен непознат, беше източник на злото. Това зло се оказа вътре в нея, а не в градината на Фаз-хан… И то усети заплахата. Не заплахата за Сен-лин, а за самото себе си.

Стиснала зъби, Сен-лин гледаше надолу с насълзени очи, в душата й се появи агонизираща болка. Остри, закривени като куки нокти разкъсваха вътрешностите й, зейнаха грозни рани. Направи опит да извика, но от устата й не излезе нито звук.

Олюляваше се над безвъздушната яма на кладенеца и положително би се сгромолясала в бездънното му гърло, ако не беше невидимата мрежа, с която я обви Фаз-хан.

В главата й блесна ослепителна светкавица и Сен-лин изведнъж се оказа отвъд океана на времето. Попадна в Пекин, точно по време на обсадата му от враговете на династията Мин. Видя жестокостта на агресорите, стана свидетел на кървавата агония на една вековна династия. Беше част от свитата на императора, а сред враговете разпозна лицето на Ли Зи-чен — генерала, с когото някога се беше любила, но днес беше сред смъртните й врагове.

Ли Зи-чен отне живота на императора с един-единствен удар, после я грабна, вдигна я над главата си като парцалена кукла и я запрати срещу стената. Тя бръкна в пазвата си и извади малък кинжал, решена да се брани до смърт. Но той само се изсмя и й нанесе такъв удар, че кинжалът изтрака на плочите. После се стовари отгоре й. Изнасили я грубо и брутално, но членът му остана огромен и твърд. Направи го втори път, прониквайки дълбоко във вътрешностите й. Най-сетне задоволил долните си страсти, Ли Зи-чен я остави на шиниците. Заповяда им да я изнасилят и те с готовност се подчиниха. Вършеха го по двама-трима наведнъж, жестоко и със садистична наслада.

Умираше дълго и мъчително. Тялото й отдавна премина границата между живота и смъртта, но духът й остана жив. Дори нещо повече — потръпваше от желание за мъст, за унищожение. Нищо друго, абсолютно нищо!

Зи-лин, разбира се, не можеше да знае какво става в душата й. Научи го много по-късно от собствения й разказ. Сега виждаше само как тялото й се надвесва над кладенеца, разтърсено от ужасни конвулсии, а устата й се разчеква в непоносимо болезнена гримаса.

После блесна ослепителна светкавица, която прогори зениците му. От този миг нататък не беше сигурен дали беше видял нещата в действителност, или всичко е било плод на въображението му…

От устата на Сен-лин излитаха гъсти облаци дим, сякаш беше погълнала всичките девет ароматични пръчици в ритуалната зала на магьосника. Този дим се носеше във въздуха и едновременно с това сякаш бълбукаше като непозната течност. В ноздрите го удари тежката сладникава миризма, която му беше описала Сен-лин и която сам добре познаваше от войната. Миризмата на изгоряла човешка плът.

Пушекът започна да се извива, оформяйки някакъв непознат силует. Пред очите му бавно изплува призракът на млада жена. Очите й бяха скрити в тъмни дупки, на мястото на носа зееше празно пространство.

Призракът имаше и ръце, които завършваха с издължени пръсти. Не, това не бяха пръсти, а по-скоро дълги, закривени нокти, които висяха на половин метър над земята. Призракът имаше и тяло — тънко и извито като на отровна змия.

Зи-лин гледаше като омагьосан, неспособен дори да помръдне. Влечугото бавно започна да се увива около Сен-лин. Първо около раменете, после се плъзна нагоре — към шията и главата.

От устата му се откъсна дрезгав вик. Сякаш очаквал това, Фаз-хан бързо отстъпи назад и освободи достъпа до скалата, известна като Устата на Зеления дракон.

Зи-лин усети вятър върху лицето си и неволно се обърна да потърси източника. Но листата на черешите бяха все така неподвижни и оклюмали, както преди малко.

После изведнъж разбра, че леденият вятър излита право от скалата на Зеления дракон, набраздена от многобройни, хоризонтално разположени пещери.

Призрачното същество, което се беше впило в Сен-лин и очевидно се опитваше да я умъртви, извърна глава по посока на ледения вятър и потръпна.

После се появи водата. Бурна и студена, като от внезапен порой. Но за разлика от обикновения дъжд, тези водни струи не падаха вертикално, а хоризонтално!

Ледената вихрушка се стовари върху главата на призрака. Разнесе се пронизително съскане, издигнаха се облаци пара. Грозното създание нададе ужасен вой и изчезна. Заедно с него изчезна водата, стопи се и вятърът. Градината отново блесна под сребърните лъчи на луната, тиха и спокойна.

Фаз-хан се наведе и помогна на Зи-лин да се изправи.

— Какво стана? — попита Зи-лин, едва сега успял да напълни дробовете си с кислород.

Фаз-хан се усмихна и леко разтвори полите на черната си роба.

— Моите сребърни копчета все още са тук, Велик лъв — промълви той. — Нищо не се е променило.

— Но аз видях…

— Нищо не се е променило — натъртено повтори Фаз-хан.

— А Сен-лин?

— Градината е на ваше разположение. Можете да правите каквото пожелаете. Кладенецът на духовете вече спи…

Останал сам под кичестите клони на черниците, Зи-лин изчака да се успокои и едва тогава пристъпи към потръпващата фигурка на Сен-лин. Ръцете й продължаваха да стискат каменната зидария, но когато очите й се извърнаха да го посрещнат, в тях се четеше дълбоко спокойствие.

— Тя си отиде…

Зи-лин не каза нищо. Все още се питаше дали всичко не беше халюцинация.

— Ху-чао… Жената от свитата на последния император на Мин…

Пълни глупости, помисли си Зи-лин. Значи всичко е било халюцинация. Тялото на Сен-лин се поклащаше. Сякаш се връща от продължителна нощна оргия, рече си той. Вероятно не знае какво говори. Протегна ръце и я стисна в прегръдката си.

— Нейният любим се превърна в жесток враг… — прошепна унесено Сен-лин и безсилно склони глава на гърдите му.

— Генерал на име Ли Зи-чен…

Клепачите й уморено се склопиха. Зи-лин я вдигна на ръце и я понесе по тясната извита пътечка.

После се върнаха във вилата. Зи-лин я сложи да си легне и отиде в кабинета си. Започна да се рови в библиотеката и скоро откри това, което му трябваше — книга върху историята на средновековен Китай. Нетърпеливо я разлисти и откри периода на упадък на династията Мин.

Оказа се, че войските на Манчу, превзели Пекин през 1621 година, действително са били командвани от генерал на име Ли Зи-чен. Споменаваше се и за някаква фаворитка на императора, но учените не бяха счели за необходимо да посочат името й, тъй като по това време почти цялата власт вече е била в ръцете на евнусите.

Зи-лин търпеливо изчете всичко, но името на тази жена така и не изскочи отникъде. Наложи се да прибегне до помощта на Националната библиотека. След неколкодневно упорито търсене му донесоха едно овехтяло и доста разпокъсано томче на Средновековната история. И в него откри името на фаворитката.

Ху-чао.

Книга трета

Виварта

Формация

Пролет, в наши дни

Джиао / Хонконг / Маями / Киото / Москва / Пекин / Вашингтон / Каруизава

Аз съм животно, помисли си Ки-лин. Дъждовните струи безмилостно шибаха тялото й, пронизвано от остра болка в продължение на безкрайно дълги месеци бях животно, но сега трябва да се превърна в човек. Иначе няма да оцелея.

Беше по-лесно да го помисли, отколкото да го стори в действителност. Вдигна кална ръка и неволно попила пурпурния белег на шията си. Целувката на вампира. Мазолестият палец на полковник Ху беше счупил ключицата й, вероятно с удесеторена сила, предизвикана от агонията. Болката пулсираше в главата й, но тя беше свикнала с нея и почти не й обръщаше внимание.

Болката беше верен приятел и другар, единствен спътник в безкрайните нощи, през които полковник Ху я убеждаваше, че бялото е черно, че любовта е омраза… Че болката е чувство, а удоволствието е обратното: че смъртта е живот…

Прибегна до „прана“ — дълбоко вдишване и издишване. След няколко секунди болката беше заключена в изолирана килия на съзнанието й, вече беше в състояние да провери дали може да използва ръката си. Оказа се, че всичко е наред, стига да не я вдига над нивото на рамото. Над тази линия счупените костици започваха да се трият и цялата й ръка изтръпваше — от рамото чак до ноктите. Това означаваше, че има засегнат нерв и няма да се оправи без услугите на лекар.

Това едва ли ще представлява проблем, но сега й предстояха далеч по-неотложни задачи.

Първата от тях е да стигне гората. Имаше нужда от почивка, но беше беглец и трябваше да мисли преди всичко за замаскиране на следите си. Пеша, особено в това време, едва ли ще стигне далеч…

Преследвачите несъмнено ще направят съответните изчисления и ще очертаят кръга за претърсване около централната точка на лагера. Следователно посоката е без значение — ще я открият накъдето и да тръгне. Изходът е един — да прогони от съзнанието си инстинктивното желание за бягство и да се опита да ги надхитри.

Вдигна глава и дъждовните струи с пълна сила шибнаха потрепващите й клепачи. Бавно осъзна какво трябва да стори — да преодолее болката и да вдигне ръце високо над главата си. Не успее ли, чака я смъртта…

Стисна зъби и започна. Болката беше страхотна, но ръцете й продължиха движението нагоре. Успя да се вкопчи в клона на близкото дърво и бавно започна да се набира. Оказа се, че е избрала гигантски бор, издигащ се на повече от сто метра над земята. Изкатери се почти до върха, преметна крак през един клон и потъна в мъртвешки сън.

Събуди се малко преди разсъмване. Подуши въздуха и започна внимателно да се спуска надолу. В един момент до слуха и долетяха гласове, тялото й се притисна в дебелия ствол и замря. Гласовете бавно заглъхнаха в далечината. Скоро стъпи на земята, огледа се и побърза да се отдалечи.

Измина около два километра. Пред очите й се появи самотна селска къща. Промъкна се вътре и успя да отмъкне някакви дрехи и малко храна. Съзнаваше, че с това оставя ясни следи за преследвачите си, но друг изход нямаше.

Незабележимо се присъедини към група отрудени жени, които превиваха гръб в близкото оризище. Цял ден скуба нежните стръкчета, без да вдига глава. В замяна получи купа ориз в каросерията на раздрънкана камионетка. Запозна се с жената до себе си и започнаха да разговарят. Научила името й, Ки-лин се прехвърли в другия край на оризището и продължи да работи. Там вече се представи за четвърта братовчедка на новата си позната. Никой не прояви любопитство, жените не й зададоха почти никакви въпроси.

На свечеряване успя да се добере до града. Грозните бараки за живеене, подредени като войници от двете страни на шосето, се редуваха с фабрики, заводи и леярни, над които се стелеше алено зарево. Без особени усилия откри къщата на лекаря и почука на вратата. Наложи се да почака, вероятно защото времето беше напреднало. Най-сетне прозорчето на втория етаж се отвори. От него надникна главата на мъж, уличното осветление се отрази в кръглите метални рамки на очилата му. Мъжът махна с ръка по посока на ъгъла.

Ки-лин зави в тясна странична алея и се озова пред малка врата.

— Кажи, сестрице?

Беше ниско закръглено човече с невероятно криви крака. Върху пижамата си беше наметнал старомодно палто, дългите му мустаци смешно помръдваха. Очилата му отразяваха светлината на лампата, движейки се в такт с малката устица, от която излизаше топъл, приглушен гласец.

Ки-лин пристъпи прага и след светкавична преценка на шансовете си реши да прибегне до старомодна любезност.

— Уважаеми вуйчо — започна с традиционната форма на обръщение тя. — Хиляди извинения за безпокойството, но тази сутрин се подхлъзнах на един корен и паднах насред оризището… — пръстът й небрежно докосна червения оток на шията. — Май съм си счупила някаква кост…

— Трябваше да дойдеш веднага — изцъка с език закръгленото човече.

— Нямаше начин, уважаеми вуйчо — отвърна Ки-лин и очите й умолително се закръглиха. — Не мога да пропусна нито една надница, защото момчето ми — то е само на три години — лежи в болница… Всеки ден пътувам дотам, защото плаче за мама… — В очите й се появиха сълзи. — Нали то има право да иска майка си?… А имам и други деца, които трябва да храня… Сама съм, без мъж…

— Но държавата… — понечи да се намеси докторът.

— Държавата, държавата! — извика гневно Ки-лин. — Не искам да бъда храненик на държавата, не желая подобна съдба и за децата си!

— Сигурно знаеш какво казва Конфуций за гордостта — въздъхна докторът, очевидно трогнат. Пристъпи напред и протегна ръце: — Я дай да видя колко си пострадала…

Ки-лин го остави да разкопчае блузката й, после попита:

— Ще ми кажеш ли къде се намирам, уважаеми вуйчо?

— Намираш се в „шен дао“ — Пътя на духовете, по който са пътували към вечното си жилище императорите от великата династия Мин… — Докосването на пръстите му беше леко и издаваше опит. Но въпреки това тя неволно изохка, когато започна да опипва мястото на счупването. Той съжалително изцъка с език, после продължи: — Това селище се казва Джиао Жуан Ху, може би си го чувала… Свързано е с новата история на Китай…

— По време на войната селяните прокопали сложна мрежа от подземни тунели. Там се криели, оттам шпионирали японските агресори… Издържали докрай и днес са пример за смелост и кураж на целия народ… Един от тях минава тук, точно под къщата…

Замълча, почисти мястото на счупването със спирт, после заби в кожата две дълги игли. Болката изчезна почти мигновено и Ки-лин изненадано вдигна глава.

— Сега трябва да наместя счупеното, сестрице — промълви докторът. — По-добре не гледай…

Ки-лин с мъка се сдържа да не избухне в смях. Ох, старче, старче! Ако знаеш колко кръв съм видяла! Повече от теб, макар да си два пъти по-възрастен… Въздъхна и покорно извърна глава.

— Ето, готово — обади се след известно време докторът, намаза подутината с билков екстракт и започна да я превързва. После пристъпи към вътрешността на малката стаичка и сложи вода на примуса.

Ки-лин го наблюдаваше от мястото си. Старецът започна да вади тапите на разни буркани и шишенца, разбъркваше съдържанието им в малко вода и го сипваше в съда върху огъня. Извади някакъв твърд предмет от малък контейнер, отряза парченце от него и го счука на прах. Изсипа го във водата и започна да си тананика.

Накара я да изпие врящата течност с противен вкус и едва тогава седна зад малкото бюро. Взе четчица за писане и разтвори някакъв формуляр.

— Сега ми дай името, адреса и работния си номер, сестрице — рече той.

Първите две изисквания не бяха трудни, но с работния номер нещата стояха доста по-различно. Той искаше да й напише болничен лист, за целта ще му трябват документите й. Които, разбира се, тя не притежаваше… Но сега, завръщайки се в цивилизацията, тя беше длъжна да си набави редовни документи. Нещо, което не е много лесно в комунистически Китай…

— Тунелите… — промърмори тя и спусна крака от масата за прегледи.

— Моля?

— Прочутият подземен лабиринт, за който говореше преди малко — поясни тя и бавно пристъпи към бюрото — Много ми се иска да ги видя, ще ме заведеш ли?

— Кога? Сега ли?

— Разбира се, че сега — отвърна тя и придаде на гласа си необходимата доза ентусиазъм. — Нали нашите деди са шпионирали японците именно през нощта?

— Да, но…

— Тогава какъв е смисълът да ги видя на дневна светлина? — усмихна се тя. — Освен това в момента искам да не мисля за болното си рамо…

— Добре — кимна след кратко колебание докторът. Ки-лин беше успяла да намери ключа към душата му, полковник Ху положително би изпитал гордост от факта, че се е оказала толкова добра ученичка.

Докторът тръгна напред. В ръката му се появи магнезиева факла, стълбите към мазето блеснаха на ярката светлина. Ръката му опипа някаква издутина в скалата и пред тях се откри таен проход.

Ки-лин пристъпи в тесния тунел, обърна се и погледна възрастния човек право в очите.

— Искам да ми покажеш пътя за Пекин.

Докторът спря, очите му станаха загрижени.

— Не можеш да отидеш в столицата без документи — прошепна той.

— Ти ще ме снабдиш с паспорт.

— Не съм фалшификатор, сестрице — поклати глава той.

— Видях снимката на бюрото ти — усмихна се Ки-лин. — Видях и обувките в ъгъла… Имаш дъщеря, нали?

Ръката с факлата се вдигна високо над главата му, сенките затанцуваха по влажните стени.

— Коя си ти?

— Аз съм китайка — отвърна Ки-лин. — И едновременно с това не съм…

Той усети мрачната нотка в гласа й.

— Не си тукашна…

— Не съм.

— Не си и от континента…

Тя мълчаливо го наблюдаваше.

— Тайван! — извика старецът.

— Не съм враг — засмя се тя. — Не съм от Гуоминдан.

— Но ще ме убиеш без колебание, нали?

— Уважаеми вуйчо — поклати глава тя. — Дори насън не можеш да си представиш живота, който съм водила…

— „Небето е високо и нищо не може да го промени; земята е необятна… Нищо не може да спре слънцето и луната, живите същества са обречени да растат и умират“… — Цитатът беше от Лаотцъ.

— Значи ще ми дадеш документите на дъщеря си — завърши вместо него Ки-лин.

— Споровете са излишни — отвърна докторът и впи очи в измъченото й лице. — Ти си по-стара от мен, сестрице — въздъхна той и кимна с глава. — Виждам го и отстъпвам пред желанието ти…

Заведе я обратно в кабинета си и й даде всички документи, необходими за безопасното й придвижване. После се върнаха в дупката и поеха по тесните тунели.

Спряха пред полуизгнила дървена стълба, която водеше нагоре.

— Като изкачиш тези стъпала, ще излезеш право на пътя — махна с ръка докторът. — Там все някой ще те вземе в желаната посока…

— Все още мога да те убия — обади се Ки-лин.

— Можеш.

— Познаваш лицето ми, знаеш накъде съм тръгнала…

— Познавам и лицето на лисицата, която прескача в двора ми — отвърна възрастният мъж. — Зная в коя посока духа вятърът… Другите напразно ще искат да научат това, което аз вече зная…

— Защо?

Погледът му беше умен и проницателен, Ки-лин неволно потръпна. Този човек беше далеч по-умен, отколкото беше допускала.

— Те не преследват Тао — тихо прошепна докторът. — Те преследват враговете си, което означава, че и враговете им преследват тях…

— Като мен…

— Ти вече си убивала, сестрице. От очите ти наднича смъртта…

— Убивала съм, за да оцелея.

— Но междувременно си убила и себе си — меко отвърна той.

Тя само изсумтя, но сърцето й се сви от болка.

— Искаш да ме накараш да повярвам, че желаеш да ми помогнеш…

— Не притежавам такава власт, сестрице.

— И не ми вярваш, че съм убивала по необходимост — продължи да настоява тя.

— Сигурно е така…

Болката в душата й стана непоносима, тъмнината заплашваше да я погълне. Именно тази тъмнина, или по-скоро страхът от нея — я тласна към убийството на полковник Ху.

— Той ме създаде… — глухо, сякаш на себе си прошепна тя. — А аз го убих…

Старецът безстрастно я наблюдаваше с черните си като копчета очи. Лицето му не издаваше никакви чувства, макар ясно да виждаше агонията на душата й.

— Той забърка глината, от която се родих… А после ме превърна в нещо друго…

— Но вече го няма, нали?

— Вече съм свободна.

— Сама усещаш фалша в думите си — поклати глава той.

Ки-лин замълча. Знаеше, че трябва да го убие с един удар и нещата да приключат дотук. Не можеше да си позволи да го остави жив — това би означавало сигурното й залавяне.

— Може би твоят създател те е направил такава — промълви старецът. — Един безпощаден войник. Трябва ли да ти напомням, че войниците са инструменти на злото? Това го е казал самият Тао. „Онзи, който контролира околните, разполага и с мускулната им сила. Но истинската сила се проявява само тогава, когато човек успее да постави под контрол собствената си душа…“

Тя притисна длан към пламналото си чело.

— Дори не помня на какво ме обучаваше! Нещо се мярка в главата ми, после изчезва… Неясна сянка върху стената…

Лицето на стария човек видимо потъмня.

— Дори Тао не може да промени това, което са ти сторили — промълви той.

Сенките се гонеха пред очите й, главоболието стана непоносимо. А след сенките настъпваше Мракът… Ки-лин простена и удари с юмрук слепоочието си.

— Ти си опасен! — задъхано прошепна тя. — Чрез теб могат да ме пипнат!

— Значи трябва да се погрижиш това да не стане. — Каза го толкова открито и спокойно, че Ки-лин неволно зяпна.

— Не се ли плашиш от смъртта?

— О, да — кимна старецът. — Но смъртта е нищо в сравнение с реките, които се вливат в океана…

— Какво искаш да кажеш?

— Онези, които умеят да се примиряват с неизбежното, но едновременно с това знаят как да се борят за победа, ще живеят дълго — отвърна спокойно възрастният доктор. — Всички останали са обречени да умрат млади…

Ки-лин дълго го гледа. Чуваше ударите на сърцето си, усещаше тласъците на кръвта във вените си. Факлата пукаше, пламъкът й видимо намаля. Сенките по стените се удължиха и плъзнаха към тавана. Всички останали са обречени да умрат млади…

Погледна го за последен път, очите й сякаш искаха да го запомнят завинаги. Натика документите под колана си и пое по паянтовите стъпала. Не го уби. Победа ли беше това, или поражение? Спря за миг в мрака и извърна глава:

— Сбогом, уважаеми вуйчо…

— Не забравяй реките, които се вливат в океана — долетя някъде отдалеч приглушеният глас на стареца.

Затвореше ли очи, Блис виждаше скъпоценния камък. Сиянието му беше ту златисто, ту пурпурно, ту с бронзови оттенъци. Доминираше над безбрежната шир на океана. Защо е толкова важен този опал, питаше се тя.

Събуди се от някакви гласове, наметна дрехата си и излезе от кабината. Зашляпа с боси крака по дървената палуба. Намираше се на джонката на баща си. Гласовете бяха толкова тихи, че сякаш ги беше сънувала. Не можеше да повярва, че някой изобщо би се събудил от тях.

Но след смъртта на Зи-лин вече беше готова да повярва на всичко, дори на най-странните неща. Не можеше да забрави изражението на изпитото му лице в мига, в който приближаваше възглавницата към главата му, в ушите й продължаваше да звучи гласът, който й заповядваше да стори немислимото. Друг глас, не този на Зи-лин…

Буда ще ти прости, съкровище, каза гласът. Както ти прощавам аз… Но дали тя самата можеше да си прости? На този въпрос все още нямаше отговор.

Гласовете звучаха в главата й постоянно. Не можеше да определи дали са там от час, седмица или година. Нашепваха й по време на сън, бяха с нея и когато беше будна. Така никога не оставаше сама, нямаше време да изпита страх.

С нея беше Зи-лин, Джианът… Умря от собствените й ръце, но въпреки това остана с нея. Каква беше искрата, прехвръкнала между тях в мига, в който душата му напусна тленните останки на тялото? Блис не можеше да отговори на този въпрос. Понякога мислеше, че двамата заедно са успели да проникнат отвъд гъвкавата мембрана на времето и да се докоснат до „да-хей“, Великия мрак. И там, в омагьосаното пространство на Космоса се беше получила странната трансформация…

Но в едно беше абсолютно убедена — каквото и да е това, то е част от плановете на Зи-лин. Той знаеше, че ще умре и искаше тя да е до него в последния му миг. Нали сам я беше обучавал? Нали я беше водил към мрачните дълбини на „да-хей“ и преди? Това е била нейната подготовка. Да, точно така — подготовка…

Но за какво?

— … има, както сам можеш да се убедиш, изключителни качества… — гласът принадлежеше на баща й, тих и убедителен. — Великолепен червен блясък, превъзходен екземпляр…

— Австралийски е, нали? — попита Дани, третият му син.

Нощта преваляше, беше почти четири часът сутринта.

— Искам да разбереш откъде е купен.

Блис спря пред вратата на кабината, пръстите й докосваха дървото и сякаш поглъщаха вибрациите на разговора. Все още в обятията на „да-хей“, тя чувстваше, че трябва да бъде вътре в кабината, а не в коридора.

— Татко…

Трите клетви вдигна глава, кръглото лице на Дани (почти съвършено копие на бащиното) изненадано се завъртя към нея.

— Съкровище! — надигна се той. — Добре ли си? — в очите му се появи онази загриженост, с която напоследък неизменно я наблюдаваше, душата й потръпна в агония. Как да му обясни какво изпитва дълбоко в себе си, след като сама не знае това?

— Да, добре съм — отвърна тя. — Сънувах някакъв голям скъпоценен камък… Опал с червеникави отблясъци… — очите й се сведоха към масичката и видяха наяве това, което беше сънувала. Протегна ръка и взе опала, никой от двамата мъже не успя да реагира.

— Съкровище…

— Хиляди извинения за нахлуването ми тук, татко — промълви тя. — Но този опал ми е познат… — Очите й с мъка се откъснаха от студения блясък на камъка. — Без да искам чух как караш Дани да разбере откъде е бил купен… Важно ли е това?

В първия момент Трите клетви понечи да я излъже, просто за нейно добро. Дълбоко се тревожеше за нея, но беше безсилен да й помогне. Но сега, забелязал познатото изражение на очите й, той стори единственото възможно нещо: каза й истината.

— Джейк ми го даде, преди да отлети за Япония. В нощта, в която убиха Зи-лин, той е бил обект на преследване от опитен агент. Успял да се справи с него, но закъснял за срещата на борда на джонката…

— Зи-лин знаел ли е, че ще дойде?

— Мисля, че да…

Блис бавно въртеше опала с деликатните си пръсти. Искрите на студения огън проблеснаха и угаснаха, на тяхно място се появиха други, още по-прекрасни. Беше сигурна, че върху гладката повърхност на камъка вижда лицето на Джиана.

— Съкровище…

— Татко, бих искала да…

— Изключено! — прекъсна я той и в сърцето му помръдна ледената ръка на страха. — Тази работа ще свърши Дани! Той…

— Нима ще ме държиш тук като затворничка?

— Приказваш глупости! — ядоса се Трите клетви. — Можеш да ходиш където пожелаеш!

— Но само в компанията на сестра ми Лин, нали? — попита тя, изчака смутеното му мълчание и добави: — Значи няма да съм затворник, а просто пациент.

— Аз нямам никакви… — започна Трите клетви, после изведнъж се обърна към сина си: — Дани, остави ни сами, ако обичаш!

Младежът кимна и напусна кабината.

— Ох, съкровище! — уморено въздъхна Трите клетви. — Защо искаш толкова много от мен? Как да те пратя на една толкова опасна мисия, без дори да съм сигурен във физическото ти състояние?

— Има само една опасност! — гневно повиши тон Блис. — Да умра от бездействие и притеснение за Джейк! Ето на какво ме обричаш!

— Самата ти нямаш представа за състоянието си — поклати глава Трите клетви.

— Имам отлична представа и зная, че ми няма нищо! — упорито отвърна тя, а в ушите й изведнъж забуча могъщата приливна вълна на „да-хей“. — В едно обаче си прав — аз наистина не съм такава, каквато бях, преди да умре кръстникът… — Седна на освободения от Дани стол и прокара пръсти през косата си. — Ши Зи-лин беше последната ми връзка с миналото. Дядо ми е бил Джианът, благодарение на който той се е превърнал в това, което беше… Майка ми се е обърнала към него за помощ в най-трудните мигове на живота си… Без него вероятно нямаше да съм родена. Да не говорим, че никога нямаше да се появя в Хонконг и да открия в твое лице своя втори баща…

Да, различна съм — не отричам това. Там, където някога имаше енергия и здрави връзки, сега има Пустота. Аз се примирявам със смъртта му, татко. Такова е било желанието на Буда. ДЖОС… Но всичко това не можеше да не се отрази върху душата ми. Не мога да се преструвам и затова честно признавам, че вече не съм същата като преди.

— Никой не те кара да бъдеш същата — меко промълви Трите клетви.

— Тогава?

Трите клетви мълчаливо я гледаше. Сърцето му преливаше от обич към тази млада жена, която беше отгледал от парче месо като свое собствено дете.

— Няма да те жертвам в служба на „юн-хюн“ — промълви най-сетне той.

— Ти отдавна си го сторил, татко — поклати глава Блис. — В продължение на години си ме подготвял за тази мисия, сега просто трябва да ме оставиш да я изпълня…

— Съжалявам, че…

— Късно е да съжаляваш, татко.

Трите клетви с въздишка призна, че е права. Поклати глава и й предаде цялата информация на Джейк относно блестящия опал.

Когато свърши, Блис се усмихна и го целуна по бузата. В същото време пръстите й внимателно се увиха около камъка.

Джейк чуваше гласове. Мъртвите крещяха в ушите му. Костите им тракаха и той неволно стисна устата си. Озъбените им челюсти щракаха като на гладни алигатори, костеливите им пръсти сочеха неизвестно къде…

Посланието им очевидно е важно, затова крещят толкова силно… Но Джейк мълчеше. Просто защото не можеше да ги разбере.

Непрекъснато се питаше какво е толкова важно в дяволското им послание, какофонията започна да го дразни. Няма защо да бърза, ако той самият е мъртъв. А ако не е…

Непрогледният мрак бавно започна да посивява, лицето му усети лекия полъх на вятъра. Сивите валма на лютивия дим го задавиха, пред очите му проблесна светлина…

Грохотът на експлозията се сля с ярката светкавица на гранатата, резултатът беше яркочервени късчета кожа и човешка плът, надупчени от раздробени костици… А детонацията…

Очите му рязко се отвориха.

Детонацията отхвърли тялото на Микио към него, колелото с три спици върху гърба на кимоното се пръсна на хиляди късчета. Това беше свещеният „камон“ — гербът на фамилията Комото. Детонацията…

Отново отвори очи и този път успя да огледа обстановката: лежеше по гръб в някаква стая, облицована изцяло в блестящо полиран кедър.

… Тялото на Микио връхлетя върху него, горещината стана нетърпима. Накрая, миг преди да го напусне съзнанието, белите пламъци се отдръпнаха, за да му разкрият ужасната гледка на това, което беше останало от лицето на Микио… Кървава пихтия, от която стърчаха натрошени кости, замръзнала в страшна усмивка…

Очите му опипаха полуотворената врата от оризова хартия, стори му се, че отвъд нея вижда зеленината на прекрасна градиш. На противоположната стена имаше затворена „фузума“ — врата от солидно дърво с правоъгълна рамка в средата, покрита с фина, матирана коприна. И тази врата бавно започна да се отваря. До слуха му долетя птича песен, вероятно откъм градината… Не можеше да бъде сигурен, в главата му все още кънтеше експлозията. Все още усещаше тежестта на Микио върху гърдите си. Тежестта на едно човешко тяло, което отстъпва пред могъщата ударна вълна и се пръска на части… Микио, приятелю мой!

Полезрението му се запълни от тъмен коридор, по него бавно пристъпваше неясна фигура. Дойде до него безшумно, обута в традиционните бели чорапи „таби“, главата й се сведе надолу.

Джейк тръсна глава да пропъди вонята на кордит и сивия облак на експлозията. Имаше чувството, че тъпанчетата му ще се пръснат от детонацията, но въпреки това не отмести поглед от познатото до болка лице.

— Микио-сан!

Първата мисъл на Андрю Сойър беше за Джуана. Трябва да го намеря на всяка цена, каза си той. После, осъзнал, че това е невъзможно, той грабна телефона и набра номера на Трите клетви. Намираше се в малка остъклена кабинка, далеч долу кипеше мравунякът на Ханг Сен — стоковата борса на Хонконг.

Бръкна под сакото си и придърпа скъпата копринена риза, залепнала за потната му кожа. Беше влажна и неприятна за пипане. Майната й на ризата, въздъхна той и притисна слушалката до ухото си. Отсреща не вдигаха. Къде изчезна точно сега, по дяволите?!

Погледът му нервно се местеше от таблото с борсовите котировки към тълпата брокери под него, която се люшкаше като могъща приливна вълна. Не, грешка нямаше. В играта влязоха „Пийбъди & Смитърс“ и „Тун Пин Ан“ — двете най-силни брокерски компании в Колонията.

Жуженето в слушалката най-сетне прекъсна и Сойър изпусна въздишка на облекчение.

— Ало? — проточи лениво познатият глас.

— Започна се! — задъхано извика Сойър. — Най-лошото вече е факт!

— Къде си?

— На борсата.

— Сериозно ли е?

— Катастрофално! В ден като днешния направо не ми се живее!

— Идвам веднага! — отсече Трите клетви.

— Пресвети Боже! — промърмори в онемялата слушалка Сойър и бавно я постави върху вилката. Дланта му изтръпна, влажна от пот.

Седнал зад малкото бюро в съседство, помощникът му мълчаливо късаше от факса данните за промяната в котировките, които постъпваха на всеки петнадесет минути.

Всички показваха реалността на един прост, но плашещ факт — от сутринта насам финансово-брокерските къщи „Тийбъди & Смитърс“ и „Тун Пин Ан“ с методична последователност изкупуваха акциите на компанията „Интер-Ейша“. Играеха на едро, покупките им бяха за пакети от по десет хиляди акции наведнъж. Най-странното обаче беше, че никой от останалите играчи не се намеси, никой не прояви съвсем естественото желание за „прикачване“ — любимият номер на спекулантите, който даваше възможност за светкавични удари.

Поради факта, че „Интер-Ейша“ беше сравнително нова компания, а и поради нестабилността на самата борса Ханг Сен, отклоненията от курса на акциите в двете посоки бяха съвсем в реда на нещата. В качеството си на основен брокер на „Интер-Ейша“ Сойър беше длъжен да следи всяка трансакция, която надвишава хиляда броя акции, да проверява от чие име купуват съответните брокери и да прави съответните калкулации. Фактът, че купувачите най-често се оказват фиктивни фирми, съвсем не влияеше на тази рутинна процедура.

Изплащането на дивиденти, покупките и продажбите — това бяха артериите на пазара, посредством които Сойър и останалите членове на Вътрешния кръг държаха пръста си върху пулса на търговията и ръководеха действията на многобройните си компании.

Но днес нещата се развиваха по друг начин. Двете финансово-брокерски къщи изкупиха общо над седемдесет и пет хиляди акции на „Интер-ейша“, без да проявяват желание за продажба и прибиране на тлъстата печалба от повишението на курса. Сойър усети неприятно свиване в стомаха си и инстинктивно разбра, че тук не става въпрос за спекулации, а компанията е подложена на директна атака.

Но от кого?

Зад гърба му настъпи суматоха, очите му бавно напуснаха осветеното като коледна елха информационно табло. Обърна се, челюстите му болезнено изщракаха. Насреща му бързаше Трите клетви. Лицето му беше мрачно, по челото му блестяха ситни капчици пот.

— Лоши новини! — задъхано промълви той и се натика в кабината. Помощникът на Сойър се принуди да излезе, за да му направи място.

— По-лоши от това?! — удиви се Сойър и ръката му обхвана гъмжащия мравуняк в залата. — Мисля, че не си даваш сметка за цялата сериозност на…

— „Саут-ейша“ — прекъсна го Трите клетви. — Целият град говори за кражбата!

— Господи! — изстена Сойър и безсилно се отпусна в стола. — Какво е положението в банката?

— Обсадата започна — отвърна Трите клетви. — Не успеем ли да отбием първата атака, фалитът ни е сигурен!

— По дяволите! — простена Сойър. Пред очите му като на екран се появиха кадри от дългия и труден живот, който беше водил. Работа, работа и пак работа! С единствената цел да превърне „Сойър & синове“ в една от най-стабилните търговски компании на Колонията. И за какво е било всичко това? За да рухне в рамките на броени часове! О, не! Това не може да бъде! Очите му отчаяно се впиха в лицето на другия, думите му приличаха по-скоро на стенание: — Нима ще изгубим „Саут-ейша“ и „Интер-Ейша“ в рамките на една проклета седмица?!

— Дано Буда накаже коварните врагове! — прогърмя Трите клетви. — Това означава да изгубим контрол над „Пак Хан Мин“ и проекта „Кам Сан“! Точно от подобен ход на събитията се опасяваше брат ми!

— „Кам Сан“ ли? — извика гневно Сойър. — На кого, по дяволите, му пука за някакъв шибан проект на хиляда километра оттук, за който и без това нищичко не знаем?! Нима не виждаш, че става въпрос за оцеляването на нашите търговски компании? Ако гадният враг успее да глътне, „Интер-Ейша“, това ще означава, че цял живот сме работили напразно! Разбираш ли това, уважаеми Тцун? Напразно!

— Доста ни стресна, юми-тори…

„Владетелят на лъка“ — едно почетно звание, което се употребява само за истинските майстори на стрелбата с лък. Но кой го нарича така? Микио-сан? Кой би могъл да знае за неговите умения с това оръжие, освен…

— Наистина ли си ти?! — прошепна той и понечи да се надигне, за да разгледа лицето на събеседника си отблизо. Но тялото му бе пронизано от толкова остра болка, че Джейк неволно падна назад.

— Спокойно, Джейк-сан — прозвуча познатият глас на Микио. — Да, това съм аз. Моля те, не се вълнувай…

— Но…

Усети натиск върху раменете си, извърна глава и успя да зърне лицето на младата жена, облечена в масленозелено кимоно. На шията й се очертаваше тънката алена ивица на бельото.

После отново насочи вниманието си към Микио.

— Видях те да умираш в кабинета си… — прошепна той. — Бях там, когато враговете изстреляха гранатата… Тялото ти се пръсна в ръцете ми…

— Това тяло спаси живота ти — усмихна се Микио, но чертите на лицето му издаваха дълбоко безпокойство. — Опитах се да те предупредя, Джейк-сан. Да те задържа настрана… По заобиколен начин, тъй като имах подозрението, че всичките ми действия са обект на неотклонно наблюдение.

— Нарочно избягвах срещата между нас, нарочно не вдигах телефона. Надявах се да разбереш затрудненията ми и да се оттеглиш. Накарах Кашикаши да те изпрати обратно в Хонконг, където ще си в безопасност. Тук се води безпощадна война, Джейк-сан…

— Но грешката беше моя, приятелю… Просто забравих, че не си от хората, които лесно ще се откажат. Да бъде благословена Амида, че се измъкна без сериозни последици.

— Разкажи ми какво стана — прошепна Джейк.

— Всичко беше постановка — въздъхна Микио и прокара пръсти през гъстата си прошарена коса. — Добра постановка, след като съм успял да заблудя не само враговете си, но и теб… Вероятно вече си разбрал, че си проследил друг човек, а не мен…

— Кашикаши! — извика Джейк, изведнъж спомнил си за предателството на дребничкия японец.

— Също част от играта, Джейк-сан — усмихна се Микио. — Няма от какво да се тревожиш. Кашикаши ми е все така предан. Такъв ще бъде до края на дните си, приятелю, можеш да си сигурен в това. Но именно благодарение на неговата игра кланът Кисан повярва, че може да ме ликвидира и да сложи край на кръвопролитната война. Защото без оябун моите бойци ще бъдат обречени, наш?

— Но кой умря в кабинета ти?

— Един смел мъж — отвърна Микио. — Един истински герой, който доброволно прие самурайската смърт. Страдам от тази загуба, но едновременно с това му завиждам. Неговото „ками“ ще се нареди сред най-великите духове на дедите ни… Сега обаче предимството е на моя страна. Главатарите на Кисан мислят, че съм мъртъв и са сигурни в победата си.

— Значи за малко не провалих блестящите ти планове — въздъхна Джейк.

— Вината не е твоя. Аз би трябвало да отгатна какво става в душата ти, да очаквам реакцията на един истински приятел…

— Но едва ли би отгатнал и смъртта на баща ми, нали?

— Амида! — възкликна Микио. — Ши Зи-лин е мъртъв? Знаеш ли кой е сторил това?

— Да — горчиво въздъхна Джейк. — Той беше убит от японски „дантай“, Микио-сан. От „дантай“ на Якудза…

— Изключено! — възкликна Микио, на лицето му се появи израз на дълбоко смайване.

— Бих се с тях — отвърна Джейк. — Убиха баща ми и раниха Блис, която в момента е в болница… Няма грешка, с очите си видях татуировките им… „Иризуми“.

— „Иризуми“… — повтори като ехо Микио и безсилно се отпусна на колене. — Но кой би изпратил екип на Якудза в Хонконг? Не познавам оябун, който би рискувал открито нападение в чужда страна!

— Но въпреки това якудза се подчиняват на заповедите на своя оябун и на никой друг, нали? — отвърна Джейк. — Това е една от причините да съм тук, Микио-сан. Трябва да открия убийците на баща ми, затова отказах да използвам билета на Кашикаши. Натискът е срещу цялата мрежа, която е създавал в продължение на десетилетия. Не мога да го премахна, без да зная кои са враговете ни.

— Разбирам — кимна Микио. — Постъпил си правилно, Джейк-сан, нямал си друг избор… — В очите му се появи замислено изражение. — Но Амида бди над нас. Съхранил е живота ти и трябва да сме му вечно благодарни. А сега… — млъкна, усетил ръката на жената с кимоното върху своята. Тя кимна по посока на Джейк, който бавно затваряше потръпващите си клепачи.

— Сега ще е най-добре да си починеш — меко добави той. — После ще хапнем и пийнем, стига да имаш желание… И ще си поговорим до насита.

Не, понечи да извика Джейк. Искам да говорим сега! Но сънят го надви, душата му стремително полетя към тайнствените дълбини на подсъзнателното…

Три часа, след като пристигна в Маями Бийч, Тони Симбал засече Кубинеца. Откри го в „Ла Тукана“ — едно скъпо заведение с пастелни стени, огледала и дълъг, изграден от стъклени тухли бар със скрито осветление. Около ниските масички от никелирани плоскости и стъкло бяха наредени удобни плетени столове, които придаваха на кръчмата вид на латиноамериканска хасиенда от рекламните журнали. Но Симбал потръпна от погнуса.

Облечен в лек бял костюм, под който носеше тъмносиня тениска, той се насочи към бара. Неоновото осветление беше толкова ярко, че го принуди да не сваля слънчевите си очила. Поръча водка, „Абсолют“ с лед. Ръкавите на сакото му бяха небрежно навити, в съответствие с тукашната мода. Имаше желанието да изглежда като един от местните.

Малко по-късно се появи и Кубинеца. Симбал остана леко изненадан от този факт. Пълното му име беше Мартин Хуанито Гато де Роза и това напълно обясняваше защо хората от университета го бяха кръстили просто Кубинеца.

В университета действаше щабът на СЕН, а Кубинеца беше един от най-опитните оперативни агенти на тази организация. Следователно присъствието му тук е съвсем в реда на нещата. Но аларменият звън в главата на Симбал се дължеше на един друг факт — че тук се намира и Едуард Мартин Бенет.

Кубинеца можеше да се намира поне на двадесет други места в света, особено в светлината на информацията, която беше получил Симбал. В ЦРУ считаха този човек за един от най-големите специалисти в района на „субконтинента“ (нарицателно за Латинска Америка в разузнавателните среди).

Съвпадението съвсем не беше случайно. Бенет и Кубинеца. Колко акции са провели заедно? Колко пъти Бенет е спасил живота на Кубинеца и обратно? Вероятно много… Симбал помнеше наизуст всички данни за Бенет, измъкнати от компютъра на СЕН с помощта на Моника.

Моника.

При мисълта за нея усещаше неприятно стягане в долната част на корема си. Какво кроят със стария Макс? Каква роля му е отредил Макс в своята игра? Тези въпроси си зададе поне сто пъти по време на полета от летище „Дълес“. Качи се на самолета, без да сподели съмненията си с Донован. Не го стори, просто защото и Донован не изгаряше от желание да каже какво мисли за машинациите на Макс Тренъди. И Симбал предпочете да не избързва. Нямаше никакво желание нещата да се объркат, докато отсъства от Вашингтон. Предпочиташе да играе по свирката на бившия си шеф, докато навлезе по-дълбоко в операцията. Винаги ще има време да докладва на Донован и да вкара войската в бой…

Но дълбоко в себе си отказваше да повярва, че Макс може да работи срещу него. Просто защото това би предизвикало един съвсем прост, но резонен въпрос: Ако Макс действително работи срещу Симбал, чии заповеди изпълнява? Още един въпрос, на който Тони Симбал не желаеше да търси отговор. В крайна сметка, вече на борда на самолета, след третия пореден преглед на досието на Бенет, решението се оформи в главата му: майната им на всички! Дори без изяснено отношение към поведението на Макс, той ще вземе решение, когато му дойде времето. А бъдещето ще покаже дали то ще се изрази в действие или бездействие.

Мартин Хуанито Гато де Роза беше натикал гъвкавото си тяло в кремав костюм, шоколадовата му кожа блестеше като намазана с олио. Косата му беше пригладена назад, очевидно с помощта на някакво гадно мазило. Ситни лунички по бузите му придаваха вид на лекомислен хлапак.

Но Симбал знаеше, че у този човек няма нищо хлапашко, а още по-малко — лекомислено. Пътищата им се пресякоха на два пъти, още докато Симбал беше агент на Администрацията по наркотиците. За пръв път го засече в Колумбия, по време на акция. Там видя как този строен и симпатичен мъж с очи на сърна хладнокръвно прерязва гърлото на някакъв наркотрафикант, в движенията на ръцете му се долавяше нещо от професионализма на опитен хирург. Симбал се впечатли не толкова от самия акт, колкото от поведението на изпълнителя. Кубинеца действаше с ножа спокойно, с някаква скрита наслада.

Симбал винаги беше подозрителен към хората, които не изпитват отвращение от акта на убийството. Дори когато тези хора са негови колеги. Подобно поведение е неестествено, в него се крие заплаха. Именно затова запомни Кубинеца, именно затова беше толкова изненадан при втората им среща, състояла се няколко месеца по-късно. Видя го по време на някакъв празник в университетското градче и буквално се вцепени от изненада. Кубинеца се държеше културно и възпитано, в обноските му се долавяше лекотата на цивилизован човек. Нищо общо с жестоката машина за убиване, действала в джунглите на Южна Америка…

Около този човек витаеше нещо странно, нещо като вудуистко заклинание. Симбал си го спомни в момента, в който името му изскочи от досието на Бенет, а сега — изправен срещу него от плът и кръв, той усети как подозрението му се превръща в убеждение…

Появата на Симбал в „Ла Тукана“ веднага след пристигането му в Маями съвсем не беше случайна. Според секретните архиви на АН и СЕН това заведение бе едно от сборищата на наркотрафиканти и бандити от „Дикуи“. Останалите две успя да посети, преди да се настани на стъкления бар. Навсякъде цареше спокойствие, сделките се сключваха прикрито, но без напрежение. Играеха огромни суми, част от тях положително отиваха в джобовете на държавните служители, от които зависеше недосегаемостта на наркобароните.

Чудовищата се чувстваха прекрасно в този град с луксозни заведения като „Ла Тукана“. Събираха се на пищни вечери около отрупаните маси, пиеха отбрани калифорнийски вина и безшумно изграждаха мрачните си империи. Търговците на едро се возеха в двуместни спортни автомобили от чужбина, развличаха се на борда на луксозни яхти, вили със стъпаловидни тераси и жени с дълбоки деколтета, чиято единствена грижа е да наблюдават собствените си физиономии в кристалните огледала…

Кубинеца беше в тон с обстановката. От тялото му се излъчваше онази особена и някак похотлива латиноамериканска гъвкавост, която може да бъде оценена само в Маями и никъде другаде. Една интригуваща смесица, която често се оказва смъртно опасна.

Седна при мъж и жена, които вече си бяха поръчали питиета. Симбал разлисти картотеката в главата си и желаната информация изскочи със забележителна бързина: „Мако“ Мартинес, един от главните доставчици на кокаин в Съединените щати. В свободното си време се занимаваше с контрабанда на оръжие и това го отличаваше от останалите наркобарони.

Защо Кубинеца сяда на вечеря точно с това чудовище, запита се Симбал. С това въпросите, на които беше длъжен да намери отговор, станаха два: Какво прави в Маями Кубинеца и защо се среща именно с Мако Мартинес?

Според секретната информация Мартин Хуанито Гато де Роза никога не е бил специалист в областта на оръжейната контрабанда, следователно вероятността на отсрещната маса да се говори за оръжие би трябвало да отпадне. Но това се явяваше поредното съвпадение и Симбал съвсем не се почувства по-добре.

Опразни чашата си, поръча втора водка „Абсолют“ и направи знак на оберкелнера да му потърси маса за вечеря. След минута беше поканен да заеме мястото си, пътят му минаваше точно покрай масата на тримата. Отправи настойчив поглед в лицето на дамата, на устните му се появи усмивка на сваляч. Но очите й останаха хладни и безизразни. Господи, колко грим, въздъхна в себе си Симбал. Тоалетните й принадлежности положително тежат цял килограм!

Оберкелнерът го настани на две маси от компанията. Симбал избра мястото си така, че да не бъде директно с лице срещу тях. Пред него се появи втората водка с лед, оберът извади бележника си и въпросително го погледна. Поръча рачета, салата „Дезар“ и маринован аспарагус, пренебрегвайки препоръката на обера да опита стек, печен на дървени въглища.

От тонколоните се лееше бразилска самба, вдясно мигаха светлините на дансинг с прозрачен, осветен отдолу под.

Качеството на храната не беше особено високо, но все пак бе прилично. Маями никога не беше притежавал кулинарната слава на други курорти по океанското крайбрежие. А на Симбал му беше все едно, тъй като вниманието му беше насочено към масата на Кубинеца. Двамата с Мако оживено разговаряха, а жената зяпаше към образа си в кристалното огледало. От ритъма на речта Симбал разбра, че говорят на испански.

После стана това, което Симбал очакваше: Мако направи знак на мадамата да изчезва и това означаваше само едно — настъпва времето на деловия разговор. Кубинеца се премести на свободното място и веднага засече Симбал.

На дансинга кършеха снаги няколко двойки, по лицата им пробягваха разноцветните лъчи на прожекторите. Нещо в атмосферата напомни на Симбал за джунглата, или по-скоро за отсъствието на цивилизация… Ритуалната изява на различни култури, преплетени в танца, беше някак примитивна и откровена…

Поиска сметката. Усещаше погледа на Кубинеца, но не вдигна глава. Разплати се спокойно, после се изправи и без да бърза се отправи към изхода. Кубинеца получи предостатъчно време да го настигне.

Портиерът докара пред входа взетия под наем корвет и Симбал бавно пристъпи към услужливо отворената вратичка. Зад него се наредиха няколко коли с пристигащи клиенти. От Кубинеца нямаше следа. Симбал вдигна глава и огледа блестящата неонова реклама на ресторанта. После премести поглед към отсрещния тротоар. Кубинеца го нямаше никакъв. Отзад започнаха да му свирят и той бавно включи на скорост.

Дали така му се стори, или наистина един от портиерите го изчака да потегли и се втурна към вътрешността на заведението?

— Акциите на „Интер-Ейша“ са около двадесет и пет милиона — обяви Андрю Сойър и избърса челото си с ленена кърпичка. — „Тийбъди & Смитърс“ разполагат с четири милиона от тях, всичките на приносител… А „Тун Пия Ан“ има около милион и половина, включително купените днес.

— По дяволите! — кипна Трите клетви. — Това означава, че скоро ще бъдем обществена компания!

— Обикновено това е най-добрият начин за набиране на допълнителен капитал — изтъкна Сойър.

— Заклевам се в духа на Великия Бял тигър, че понякога ми се иска да си бях останал търговец на опиум! — продължаваше да фучи Трите клетви.

— Шегуваш се, нали?

— Съвсем не се шегувам, дано Буда прати чума на враговете ни! — прогърмя другият. — Там поне знаеш кой е приятел и кой — враг! Няма ги фалшивите компании и въшливите брокери, които купуват от тяхно име!

Двамата тайпани все още стояха натикани в тясната остъклена кабинка на борсата. Трансакциите бяха прекратени преди часове, но те искаха да научат окончателните цифри за деня.

Сойър си даваше сметка, че китаецът беснее, защото има съвсем реална опасност да изпуснат контролния пакет на „Интер-Ейша“. В тази корпорация бяха заложили практически всичките си капитали, а управлението и ликвидността им бяха изцяло в ръцете на Джуана — така, както беше настоял Зи-лин. В резултат се оказаха с вързани ръце и бяха почти безпомощни срещу тайнствения купувач, твърдо решен да им отнеме компанията. Ех, ако не бях толкова задължен на Ши Зи-лин, въздъхна в себе си Сойър. Ех, ако не бяхме пуснали акциите на свободния пазар! Ако, ако!… В устата му се появи горчив вкус, перспективата да изгуби това, което беше градил цял живот, направо го смазваше.

— Ще се наложи да затворим банката! — мрачно процеди той. — Скоро няма да бъдем в състояние да изплащаме влоговете и това ще срине „Саут-ейша“ за броени часове! — юмрукът му се стовари върху отрупаната с книжа масичка. — По дяволите! Откъде изтече проклетата информация? Взехме всички предпазни мерки!

— Имам свои хора в „Тун Пин Ан“ и още куп търговски компании! — изплю се в ъгъла Трите клетви, а на лицето му се изписа неприкрито отвращение. — Защо мислиш, че и те нямат свои шпиони при нас? Нима не знаеш, че голяма част от бизнеса в шибаната Колония става чрез подкупи? Винаги е било така. Срещу пачка мангизи в брой купуваш информацията, която ти трябва. Това е начин на живот, а не само бизнес!

— Не и в моята компания! — отсече Сойър.

— Значи твоята компания е по-различна от останалите! — язвително сви устни Трите клетви.

— Ще открия предателя!

— По-добре се опитай да намериш решение на проблемите, които ни създаде той!

— До следващия път, така ли? — извърна се до го погледне Сойър. — Нима трябва да очакваме нов капан?

Трите клетви нямаше какво да отговори.

— Но къде още се бави? — промърмори Сойър и нервно повдигна ръкава си. — Трябваше да е тук още преди час!

— Не се безпокой, ще дойде — отвърна Трите клетви. — Няма смисъл да предизвиква излишни подозрения в ръководството на „Тун Пин Ан“… Кривият нос е добър шпионин и играе честно! — Думите прозвучаха толкова абсурдно, че той неволно се засмя: — Ако изобщо е възможно да съществува подобна комбинация…

— Надявай се! — мрачно поклати глава Сойър.

— Кривият нос ми е зет — добави Трите клетви. — Верността му не подлежи на съмнение. — От устата му се изтръгна нов дрезгав смях: — Освен това му плащам такива пари, че няма начин да не е щастлив!

Огромното помещение в краката им плашеше с необичайната си тишина. Човек трудно можеше да си представи Ханг Сен без обичайната трескава дейност на брокерите.

До слуха им достигна отчетливо потропване на обувки върху цимент.

— Вече е тук — въздъхна с облекчение Сойър. Трите клетви се обърна с лице към човека, който се приближаваше. Беше на средна възраст, без никакви отличителни белези, ако не се брои масивният нос, изкривен от многобройни счупвания.

— Какви новини носиш? — нетърпеливо се надигна от мястото си Сойър.

Трите клетви напълни една чаша с чай и я подаде на зет си. Той я пое с благодарност и я опразни на един дъх, без да обръща внимание на факта, че зеленикавата течност отдавна бе изстинала.

— Научих каквото трябва — обяви той. — Отне ми много време, приключих преди броени минути… Офисът беше задръстен от бумаги, наложи се да търся поръчките за изкупуване на „Интер-Ейша“ една по една…

— За кого купува „Тун Пин Ан“? — нетърпеливо го прекъсна Трите клетви.

— За сър Джон Блустоун — отвърна Кривият нос.

— Блустоун ли?! — подскочи като ужилен Сойър.

— Невъзможно — недоверчиво поклати глава Трите клетви. — Сигурно имаш грешка. Преди девет месеца подхвърлихме въдичката на „Файв стар пасифик“ и те започнаха да купуват като луди акции на „Пак Хан Мин“. Разполагаме с неопровержима информация, че финансовите им резерви са напълно изчерпани! Това е пряк резултат от действията на Ши Зи-лин, който хитро накара враговете си в Пекин да изкупят акциите на „Файв стар“… — поклати глава и добави: — Не, няма начин да е сър Джон… Той има прекалено големи дългове, за да си позволи подобна операция…

— Въпреки това е той — отвърна Кривият нос и извади купчина ксерокопия от вътрешния си джоб. — Можете да се уверите сами…

Двамата тайпани изчетоха документите и бързо разбраха, че Кривият нос казва истината.

— Но откъде е взел толкова пари? — удиви се Сойър.

— И аз си зададох същия въпрос — отвърна Кривият нос. — Позвъних на един мой човек в „Тийбъди & Смитърс“ и нещата започнаха да се изясняват. Между двете фирми действа създаден наскоро таен консорциум… Проверих нашите архиви и открих, че от доста време насам „Тун Пин Ан“ продава бавно ликвидни средства от името на точно определени хора. Предимно недвижими имоти, ето списъка им…

Трите клетви пое хартията, прочете имената и безмълвно я подаде на Сойър.

— Знаем ги до един — въздъхна той. — Приятели и делови партньори на Блустоун. Всички без изключение му дължат услуги. Значи нашият човек е тръгнал да си събира вересиите…

— Парите от всички продажби се влагат в акции на „Интер-Ейша“ — посочи Кривият нос. — Разполагам със съответните документи.

Трите клетви беше смаян.

— Джейк и Ши Зи-лин едва ли са допускали подобен развой на събитията — прошепна той.

— Край! — отчаяно промълви Сойър и механично смачка хартията в юмрука си. — Блустоун иска да получи контролния пакет на „Интер-Ейша“ и ние сме безсилни да му попречим. — Пръстите му побеляха от напрежение, юмрукът му се стовари върху масата. — По дяволите! Защо Джейк и Зи-лин ни лишиха от свобода на действие? Защо?!

Блис отнесе камъка при Маймуната. Фамилията му беше Чан, а първото му име никой не помнеше.

Магазинчето се намираше на Ят Фу Лейн в Кенеди таун, по прашните му лавици бяха струпани какви ли не вехтории. Иначе беше разделено на две — вляво се виждаше везна за измерване на билки и стрити на прах тигрови зъби (това беше аптека), а вдясно действаше истински цех за производство на килими.

Блис зърна младите момичета, още почти деца — които изпъваха тъканта на бамбукови рамки. Младежи с електрически машини за бродиране в ръце нанасяха предварително програмираните шарки от разноцветни конци, след което, готовата продукция се предлагаше на лековерните туристи „гуай-лох“ като „ръчна изработка“.

Чан заслужаваше прозвището си — лицето му наистина наподобяваше орангутан. То беше част от огромна глава, съвсем несъразмерна с дребното му тяло, встрани от което висяха дълги почти до земята ръце.

За разлика от повечето свои връстници, Блис изобщо не се впечатляваше от грозотата на Маймуната. Още като дете обичаше да се отбива в магазинчето-работилница, там винаги й беше интересно. Сега собственикът вече беше доста стар, от фигурата му се излъчваше характерното за всички възрастни китайци благородно достойнство.

Зарадва й се. Кожата около черните му като копчета очички се набръчка, върху странното му лице грейна широка усмивка. Наричаше я „тин гай-джай“ — малко жабче. Някога, преди много години, обичаше да я води на едно малко езеро в Новите територии, където двамата сядаха на брега и слушаха крякането на дървесните жаби.

Маймуната отпрати поредния клиент, заключи вратата след него и я поведе към вътрешността на магазинчето. Тук беше жилището му. За разлика от безразборно натрупаните стоки отпред, малката стаичка беше чиста и всяка вещ стоеше на точно определено място — почистена от прах, излъскана до блясък…

Домакинът се разшета и скоро на масата се появиха каничка горещ чай и кутия с бисквити. Блис не се намеси, тъй като знаеше, че Маймуната обича да я глези. Седеше и го наблюдаваше.

След известно време стигнаха до повода за посещението й. Още щом я зърна на прага, Маймуната разбра, че идва с определена цел, но доброто възпитание не му позволи да прояви преждевременно любопитство.

Блис извади опала и старецът го претегли в мазолестата си длан. Измъкна от джоба си малка, но мощна бижутерска лупа, включи настолната лампа и се приведе над камъка.

— Прекрасен е — промълви след няколко секунди той. — Изключителен блясък, шлифован е от истински майстор… — Свали лупата от окото си и вдигна глава: — Колко пари даде за него?

— Не съм го купувала — отвърна Блис, после му разказа историята на камъка.

— Няма да е лесно — поклати глава Маймуната, когато чу какво се иска от него.

— Нали каза, че е шлифован от майстор? Може би ще можеш да го издириш…

— Може би — сви рамене той. — Но нищо не гарантира, че майсторът е и продавач… Доколкото мога да преценя, този камък е шлифован в Австралия, там е и изкопан…

— Трябва да научим нещо повече! — промълви Блис и усети как сърцето й се свива.

Маймуната замислено подхвърляше камъка в дланта си.

— Ще опитаме — промърмори най-сетне той, стана и отиде до окачения на стената телефон. Набра някакъв местен номер и в продължение на няколко минути говори в мембраната. Гласът му беше тих, Блис не успя да чуе нито дума. После окачи слушалката и се върна до масичката.

— Може би ще стане…

— Чудесно!

— Може би — натъртено повтори той. — Не съм специалист по опалите, предпочитам да не се занимавам с търговия на подобни камъни… — сви рамене и разтърка камъка между кафявите си пръсти. — Когато ми изпадне някой, обикновено се обаждам на един познат… — Блис знаеше, че няма смисъл да пита за името на този познат. Маймуната поддържаше връзки с какви ли не странни типове в Колонията. Именно по тази причина тя дойде при него. — Дадоха ми едно име, но… Питам се дали ще ти свърши работа…

— Защо?

— Да си чувала за Фунг Скелета?

— Контрабандистът ли?

Маймуната кимна:

— Почти цялото количество опиум, което влиза в Колонията, по един или друг начин минава през ръцете на Фунг… — очите му се заковаха върху лицето й: — Случайно се интересува и от скъпоценни камъни, нещо като хоби… Чувал съм, че личната му колекция може да докара до припадък дори и държавния ковчежник.

— Значи Фунг е моят човек — кимна Блис и посегна да ри вземе опала.

Но пръстите на Маймуната се свиха около него.

— Той е опасен.

— Я ме погледни — засмя се Блис. — Вече не съм момиченце.

— Тук няма място за шега, тин гай-джай — изгледа я с тежък поглед Маймуната. — Човек, който търгува с опиум, няма скрупули, няма морал… няма дори душа. Може да те убие в момента, в който те зърне!

— Но само той може да ми даде исканата информация, нали?

Маймуната не отговори и Блис кимна с глава:

— Кажи ми как да го открия — направи малка пауза, после добави: — Имам и други пътища, не можеш да ме спреш.

Пръстите на стареца най-сетне се разтвориха и Блис прибра затопления камък.

— Знаеш ли къде се намира контейнерният терминал?

— На Хой Бун роуд, близо до Кай-так, нали?…

Ставаше въпрос за промишления район Квун-тон, разположен непосредствено до международното летище в Колуун.

Маймуната кимна.

— Казаха ми, че най-вероятно можеш да го засечеш там на разсъмване. — Лицето му беше толкова мрачно, че Блис протегна ръка и го погали. — Ако нещо ти се случи, баща ти положително ще ме убие!…

— Никога няма да се отървеш от притесненията — засмя се Блис. — Аз съм дъщеря на баща си. Нима Фунг Скелета ще посмее да ме докосне?

Маймуната не каза нищо, но заряза полупълната чаша чай и си наля уиски „Джони Уокър“.

Михаил Карелин лежеше по гръб и гледаше тавана. Картината не беше кой знае колко приятна — мазилката беше пожълтяла и напукана, с големи влажни петна. Боята беше започнала да се лющи. Но той обичаше да гледа този таван, особено когато потъваше в размисъл. Виждаше далечни земи, виждаше острови сред океана…

Леглото беше удобно, зад открехнатата врата на няколко метра от него имаше удобна баня. Но това не беше неговият апартамент, а стаята за почивка, долепена до официалния му кабинет в Кремъл. Дори през зимата тук беше горещо и шумно, а през лятото буквално не можеше да се диша. Отвъд стената се намираше големият ъглов кабинет на Фьодор Ленинин Геначов.

Геначов обичаше нощта. В мрака се крие спокойствието, обичаше да казва той. А спокойствието те подтиква към работа, позволява ти дори да помечтаеш…

Карелин също предпочиташе нощните часове, но по други причини. Нощта е най-подходящото време за слушане. В полузатъмнените лабиринти на кремълските коридори се долавя потракването на Шифровъчните машини, опитни специалисти тъкат нишките на властта, които достигат и до най-отдалечените точки на света. Геначов не обичаше да използва клишета, но едно от най-известните между стените на Кремъл принадлежеше именно на него: Някъде по света сега е ден, обичаше да казва той. Следователно трябва да се работи.

През нощта се плетяха сложни интриги, градяха се номенклатурни кариери, приемаха се подкупи. Под булото на нощта се криеше корупцията — самодоволна и охранена като плъх, живеещ на воля в градската канализация.

Селена.

Мислите му непрекъснато се завръщаха към тази думичка.

Неговият личен код за активиране. Една дума и нищо повече. Всичко останало беше предварително програмирано — цели, задачи, пътища за тяхното постигане. В Централата имаше умни глави.

Но въпреки това…

Измина много време от деня, в който получи задачата си. Много неща претърпяха промяна, отлетяха много години… Обичаше нощта, тя му даваше възможност да се радва на осветените прозорци. Различни по форма и големина, неповторими по начина на осветяване. Но най-много обичаше да гледа собствения си прозорец на улица „Торки“, един от многото върху фасадата на каменната сграда, облицована с розов гранит. Зад него спеше и сънуваше жена му, докато личният свят на Карелин беше жив, току-що пробуден и готов за действие… Свят, изпълнен с измама и предателство, с по-важни от живота тайни…

Светлините на Москва мигаха като далечни звезди. Прокарвайки мислена линия между тях, Карелин виждаше очертанията на онези тайнствени земи и континенти, които можеше да открие и по напукания таван на кремълската си стаичка…

Отдавна беше разбрал, че човек не може да бъде щастлив без родина. Той самият обаче беше лишен от родина откакто се помнеше и това беше причината да играе една страшно сериозна игра. Сам със себе си, обграден от мрак… Създаваше своята родина от московската нощ, мигащите светлини на Кутузовски проспект бяха нейните граници. Московчани хъркаха в леглата си, дъхът им вонеше на водка и зеле. Сънуваха дебели женски задници и тръпнеха от доволство. А Карелин се завръщаше в тъмната си империя и ревниво я обикаляше. Един истински Дракула.

Такъв беше животът му.

Но от далечната централа долетя една-единствена думичка: Селена. И всичко се промени.

Бяха го обучавали да дебне в мрака, да открива чуждите тайни и да ги прехвърля над безкрайната морска шир. Бяха го обучавали и да убива.

Изпъшка и спусна краката си от леглото. Зашляпа бос по студените плочи, влезе в банята и завъртя крана на студената вода. Подържа главата си под струята, после се избърса с хавлията. Хвърли поглед на ръчния си часовник — беше три и половина сутринта. Геначов продължаваше телефонния си разговор с Вашингтон. Карелин беше сигурен в това, тъй като Генералният секретар щеше да му позвъни веднага, след като приключи.

Приближи се до прозореца и погледна закръглените кубета на храма „Свети Василий“, златисти под светлината на прожекторите. Малко е да се каже, че след кода „Селена“ нещата са се променили, въздъхна в себе си той. Промениха се драстично, защото се оказа, че резидентът му е убит!

Карелин поддържаше връзка единствено с него и сега изпадна в пълна безпътица. Кой ще влезе в контакт с него? В организацията, с която беше свързан, действаше умело прикрит враг. Това автоматически изключваше контактите му с нов човек, независимо от пълномощията и гаранциите, които вероятно ще му бъдат представени.

В главата му отново се мярна мисълта за бягство. Отдръпва се и толкоз. „Селена“ ще престане да означава каквото и да било, безсилно ще се гърчи в краката на своя създател… Но той не изпитваше особена любов към Русия, независимо от факта, че беше роден тук. Животът беше поносим единствено благодарение на работата. Затова трябва да продължи, в противен случай ще се превърне в никому ненужна дрипа…

Но без резидент, без стабилна връзка това беше невъзможно.

С кого да се свърже?

Джейк Мейрък изглеждаше напълно подходящ за целта. Всъщност — единственият, подходящ за целта. Като бивш служител на Агенцията, той знаеше всичко за нейната структура и оперативни възможности. Установил се в Хонконг, далеч от Централата, той беше недосегаем за Химера — единствения човек на света, на когото Карелин можеше да се довери.

И още нещо: Мейрък е бил най-добрият приятел на Хенри Ундерман, негов ученик и верен последовател. Следователно заслужава да научи истината. Карелин не се поколеба да потърси контакт с него и нещата се задвижиха.

После осъзна, че е влюбен в Даниела.

И се почувства като Бог. Въпросът беше дали да създава, или да унищожава. Едва сега си даде сметка, че и на Бог не му е леко при вземането на подобни решения.

През открехнатата врата долетя приглушеното жужене на телефона. Геначов е приключил разговора с Вашингтон и го вика.

Хвърли последен поглед към светлините на Москва. Ако отговорът не е там, къде ли може да бъде?

Телефонът не спираше да звъни и той побърза да излезе. Но в душата му продължаваше да цари смут.

Джин Канже беше на път да проникне през Небесния портал, когато таванът се срути върху главата му. Беше в компанията на Акробатката. Жената си имаше име, но той предпочиташе да я нарича просто Акробатката. Така беше далеч по-възбуждащо.

Запозна се с нея след наистина доброто представление на акробатическата трупа „Дазхален“, на което го заведе Хуайшан Хан. Старецът заспа още преди да угаснат лампите — нещо, което не му се случваше за пръв път и което Джин Канже отдавна можеше да предвиди с точност до минутата.

Самият той изгледа спектакъла с неприкрито удоволствие. Трупата беше много добра, всяка сцена имаше свое отделно заглавие. Забеляза гъвкавото тяло и съблазнителните, несъмнено северняшки черти на лицето й, точно когато се разиграваше сцената „Сламени къщи“. Беше една от многото танцьорки на сцената, но с нещо неуловимо се отличаваше от тях. Движенията й бяха леки и грациозни. Джин Канже замря от възторг, наблюдавайки плавното полюшване на ханша й. В края на „Сламените къщи“ установи, че е получил болезнено твърда ерекция.

В антракта прояви благоразумието да отпрати Хуайшан Хан със служебната кола. А след края на представлението извади служебната си карта и получи достъп до гримьорните. Това моментално го превърна в знаменитост.

В първия момент не успя да открие Акробатката. В гримьорните беше шумно и весело, лееше се чай. Тук-там се мяркаха чаши с шампанско, притежателите им правеха неумели опити да ги скрият от него и той се засмя. Пред очите му се люшкаше море от гримирани лица, изглеждащи странно на светлината на прожекторите, обърнати към стените. Всъщност нищо особено…

Откри я точно когато мислеше да се откаже. Беше почти убеден, че Акробатката си е тръгнала веднага след спектакъла. Сърцето му подскочи, дишането му се учести. Вече всички в гримьорната бяха научили за появата му, включително гъвкавата танцьорка. Дари го с ослепителната усмивка, която вече познаваше от залата, и всичко останало изчезна.

Сега бавно проникваше в меката и влудяващо чувствена женственост, от устата й се изтръгна възбудено стенание. Джин Канже не беше свикнал на подобни звуци, още по-малко, когато те идваха от жена. Възбудата му беше огромна, семето излиташе на горещи тласъци от потръпващата му мъжественост и сякаш нямаше намерение да спре.

Акробатката беше заела удобна поза под него, мускулите под гладката й кожа потръпваха като морски вълни. Дългите й крака бяха вдигнати високо, глезените й бяха някъде над главата на Джин Канже. Тази поза придаваше особена гъвкавост на кехлибарената й пещера. Краката й се увиха около врата му, проникването стана всеобхватно, все по-дълбоко и по-дълбоко… Чувството беше невероятно. Въздухът излетя със свистене от устата на Джин Канже, Акробатката отвърна с възбуден стон, бедрата й полудяха. Тази жена сякаш е от каучук, смаяно си помисли той. Не можеше да повярва на очите си, никога не си беше представял, че женското тяло притежава такива способности.

Съвкуплението им беше дълго и мъчително сладко. Джин Канже имаше чувството, че ходи по високи покриви, далеч от сивото ежедневие. Душата му тръпнеше от опасността, възбудата му се усилваше.

Семето му се вливаше в нея на горещи струи, а в мислите му изплува Хуайшан Хан.

Всъщност не самият старец, а по-скоро нещо, свързано с него. Някак изведнъж усети напрежението в мускулите си, предизвикано от необичайната им поза. Бицепсите му потрепнаха, няколко капчици пот се отделиха от челото му и паднаха във вдлъбнатината между твърдите й гърди.

Потънала дълбоко в тайнството на оргазма, Акробатката не усети нищо. Лицето й беше разкривено, тазът й се притискаше в слабините му с огромна сила, бедрата й се усукваха около все още твърдия му член.

Но възбудата бързо напускаше Джин Канже. Картината в главата му стана прекалено ясна и натрапчива. Видя кабинета във вилата на Хуайшан Хан. Беше нощ, но точната дата му се изплъзваше. Бяха се напили в разговори за миналото. Старецът си спомняше за различни случки в компанията на Ши Зи-лин, а Джин Канже му разказваше за ужасите, които беше преживял в Камбоджа.

После беше заспал. Събуди го настойчивото тракане на стенния часовник. С мъка повдигна натежалите си клепачи. Хуайшан Хан седеше до него и го гледаше. Светлината на лампата се отразяваше в черните, неподвижни като на змия очи. Джин Канже неволно потръпна и отново стисна клепачите си.

— Буден ли си? — дрезгаво промърмори старецът и го смушка в ребрата. Джин Канже не помръдна. Онзи бавно кимна с глава, стана и се отдалечи. Джин Канже беше страшно уморен. Прекомерното количество погълнат алкохол тровеше кръвта му и пулсираше в слепоочията. Стисна клепачи и потъна в сън.

Поне така си мислеше… До този момент. Съживена от акта на еякулацията, картината изплува пред очите му, по-жива от всякога.

Видя Хуайшан Хан да уринира в тоалетната, намираща се в съседство с кабинета. Беше приклекнал, вероятно прекалено стар и немощен, за да се задържи на крака. Вратата беше открехната и Джин Канже го видя да посяга към нишата с тоалетна хартия. Защо му е тя, след като само уринира, учуди се Джин Канже. Може би вече не може да се сдържа… Беше чувал, че това се случва при старите хора…

Но защо не я използва, а я чете?

Джин Канже бавно се освободи от гъвкавите крайници на Акробатката. Членът му се плъзна навън, от устата й се откъсна вик на недоволство. Тази жена очевидно го искаше в себе си до последния възможен миг. Претърколи се встрани и започна да се облича.

— Късно е — обади се тя. — Защо не останеш да спиш тук?

— Ще се върна — обеща той и протегна ръка за ключа.

Великолепното й тяло се сви на топка, главата й се повдигна. Между зъбите й проблесна късче метал — ключът от входната врата.

— Целуни ме.

Думите прозвучаха ясно, очевидно ключът не пречеше на артикулацията й. Джин Канже се наведе и долепи устни до нейните. Езикът й бавно изтласка ключа в устата му.

Той се изправи, а тя пусна една доволна усмивка и каза:

— Номерът на Худини… По този начин получавал ключа от ковчега, с който го спускали под водата… — Беше очевидно горда от познанията си. — Асистентката го целувала за сбогом и му го предавала…

Нямаше смисъл да я пита откъде знае всичко това. Джин Канже никога не проявяваше интерес към умствените качества на жените.

Колата го чакаше пред дома й. Скочи в нея и се насочи към жилището на Хуайшан Хан, намиращо се в северните предградия на Пекин. Улично движение нямаше, само тук-там можеха да се видят тежки военни камиони. С тях пренасяха храна, вместо оръжие, но в крайна сметка това нямаше никакво значение.

Въздъхна и сведе глава. Полковник Ху му липсваше. Годините в Камбоджа ги бяха сближили като братя. Какво ли не преживяха там! Когато двама мъже са заедно ден и нощ, когато ръцете им са оплискани от кръвта на врага, тяхната дружба е по-здрава от стомана…

— Другарю Джин?

Стресна се, остана с неприятното чувство, че шофьорът вече няколко пъти го беше повикал.

— Да? — гласът му беше дрезгав, като на човек, когото току-що са изтръгнали от дълбок сън. В ноздрите си продължаваше да усеща аромата от тялото на Акробатката, кожата му беше лепкава от потта й.

— Пристигнахме, другарю Джин.

Очите на шофьора любопитно го наблюдаваха в огледалцето.

— Иди да пуснеш една вода.

— Не изпитвам нужда, другарю Джин.

— Слушай какво ти казвам и иди да пикаеш! — повиши тон Джин Канже.

Остана сам в удобното купе. Тишината се нарушаваше от лекото пропукване на изстиващия мотор. В устата му се появи металически вкус, вероятно от ключа на Акробатката. Представи си Худини и в душата му помръдна възхищението.

Слезе от колата, оставяйки вратичката зад себе си отворена. Нощта беше топла и приятна, натежала от предчувствие за идващата пролет, за онези кратки дни от годината, които разделят хапещия зимен студ от задушната жега на лятото. Нощна птица изпърха с криле над главата му.

Джин Канже започна да се придвижва от дърво на дърво. Старецът оставяше лампата в кабинета си да свети, вероятно защото отдавна беше изгубил нормалните си навици. Обикновено спеше през деня, а нощем будуваше.

Джин Канже предпазливо изкачи стъпалата към верандата, извади пластмасовата си лична карта и я пъхна между ключалката и рамката на вратата. На този номер би завидял дори Худини, да не говорим за Акробатката…

Пъхна глава в процепа и се огледа. Кабинетът се оказа празен. Наведе се да събуе обувките си и внимателно стъпи на стария килим с разкошни сребристосиви орнаменти. Спъна се в нещо, от устата му излетя сподавена ругатня.

Оказа се някакъв чехъл. Изрита го под дивана и се закова на място. Тишината се нарушаваше единствено от тиктакането на стенния часовник. Измина цяла вечност, преди да вдигне ръка и да избърше потта от челото си.

Прекоси кабинета и отвори вратата на тоалетната. Отпусна се на коляно и посегна към нишата с тоалетна хартия. Рулото изглеждаше съвсем обикновено. В тясното помещение беше тъмно, но той не посмя да запали осветлението. Ръката му опипа дъното на нишата. Нещо щракна, пулсът му полудя. Плочката се отмести и пръстите му докоснаха навита на руло хартия.

Отнесе я в кабинета и разгъна листовете под лампата на бюрото. Приличаха на някакви договори, но всички бяха попълнени на ръка. Значи това е чел Хуайшан Хан, докато Джин Канже се беше преструвал на заспал…

Потъна в четене, косъмчетата на врата му бавно започнаха да настръхват. Стомахът му се превърна в огромна ледена буца, ужас стисна гърлото му. Колкото по-бързо четеше, толкова по-силно ставаше желанието му да зареже всичко и да избяга.

Това беше невероятно, лишено от логика, истинска лудост! Отдавна подозираше, че нещо не е наред с главата на стареца, сега вече получи сигурни доказателства Най-сетне разбра на какво се дължи почти безграничната власт на този човек. В главата му изплуваха думите, които беше чул от устата на Хуайшан Хан: Парите не са проблем. Текат между пръстите ми като пълноводна река… Сега Джин Канже знаеше защо. Богатството на този човек беше огромно, безгранично, неподлежащо на оценка. Но изцяло за сметка на Китай!

— Изчете ли всичко?

Джин Канже подскочи от изненада, очите му станаха замаяни като на елен, хипнотизиран от блясъка на автомобилни фарове. Хуайшан Хан се беше изправил на прага откъм коридора, зад него надничаше любопитното лице на шофьора и злобната муцуна на огромно куче пазач. В ръката на младежа проблясваше дулото на пистолет.

— Какво си сторил с всички нас?! — попита Джин Канже със задавен от гняв глас, тялото му бавно започна да се изправя. — Обричаш на разруха целия ни народ!

— Едва ли — поклати глава Хуайшан Хан. — Но съм дал клетва да отмъстя на Ши Зи-лин и семейството му и ще го сторя. — Ръката му махна по посока на документите: — С помощта на това… Друг начин няма.

— Няма ли?! — смаяно го изгледа Джин Канже. — Нима не разбираш, че твоята мания поставя под заплаха самото съществуване на държавата?! Даваш ли си сметка какво вършиш?

— О, да — спокойно кимна Хуайшан Хан и на устните му се появи бледа усмивка: — Убивам те!

Джин Канже гледаше като парализиран как костеливите пръсти на стареца откопчават нашийника на огромния пес, който изръмжа и скочи към гърлото му. В устата му отново се появи вкус на метал. Усети ключа между зъбите си, усети възбуждащото докосване на езика на Акробатката.

В мига, в който острите зъби потънаха в шията му, той замаяно се запита дали Худини би могъл да намери изход от ситуация като тази…

Хуайшан Хан примигна и протегна ръка. Шофьорът покорно постави пистолета в дланта му.

— Провери дали е мъртъв — промърмори старецът, подсвирна на кучето и започна да се извръща към вратата.

Шофьорът коленичи до трупа, а Хуайшан Хан го застреля право в сърцето. Той беше от хората, които никога не забравят това, на което са ги учили…

В определеното време Трите клетви седна пред стария късовълнов приемник и започна да сверява серията от кодове, чрез които щеше да влезе във връзка с Аполо. Преди да замине, Джейк го беше снабдил със сложната таблица от позивни сигнали. Не му личеше, но вътрешно изгаряше от нетърпение. Този предавател пробуди спомените в душата му. Монтиран на някогашната му джонка, той беше единственото средство за връзка с Ши Зи-лин през дългите години на принудителната раздяла, тънка нишка на братската обич.

Спомените връхлетяха като приливна вълна, очите му овлажняха. Цели седемдесет години бяха живели един за друг, през по-голямата част от тях буквално спяха на една възглавница. Крояха общи планове за бъдещето, засаждаха семената, които дадоха богата реколта на цял Китай…

Загубата беше огромна, празнотата след смъртта на Ши Зи-лин не можеше да бъде запълнена от нищо. Рядко изпадаше в подобни настроения и може би затова не чу стъпките на Неон Чоу, която тихо се изправи зад гърба му.

Ръцете й се увиха около шията му, устните й нежно докоснаха бузата му. Но кой знае защо, той не обърна внимание на присъствието й. Строго погледнато, тя не би трябвало да се намира в каютата, когато му предстоеше радиосеанс. Това беше неписано правило и се отнасяше до всички обитатели на джонката, включително за членовете на семейството.

— Виждам тъга в очите ти — меко прошепна тя. — Виждам мъка в душата ти. — Прегръдката й стана още по-нежна: — Само това мога да ти предложа, макар да зная, че е недостатъчно…

— О, напротив — тръсна глава Трите клетви, стоплен от нейната загриженост. Изобщо не му мина през ума да я попита защо нарушава неписаната забрана.

Неон Чоу напрегна взор. На масичката до предавателя имаше лист хартия, изпълнен със ситния и равен почерк на Джуана.

— Кой друг ще те прегърне? — прошепна тя, докато очите й тичаха по редовете. — Кой ще те утеши с нежна обич, кой ще ти помогне да заспиш? — Пулсът й рязко се ускори, остра болка проряза главата й. Направи всичко възможно да запази самообладание, бавно осъзнала смисъла на това, което Джейк Мейрък беше написал на чичо си. Пресвети Боже, който си на небето, безгласно възкликна тя, прочела името на Аполо — дълбоко законспирирания шпионин на Агенцията в Кремъл. Трябва ми незабавна среща с Блустоун! Разбира се, тя не можеше да знае, че Аполо работи за Агенцията — този факт Джейк беше предал на чичо си устно. Но в замяна на това знаеше, че Трите клетви търси контакт с този агент по нареждане на Джейк. Нали едва вчера й се похвали с голямото доверие, което му оказва Джуанът? Нали направи всичко възможно да покаже, че се радва на същата власт, която имаше още при Зи-лин? Да разсее съмненията й относно намеренията на Джуана? Да, да, всичко съвпада! Спомена й за някакъв агент в Русия, В самия Кремъл… Е, вече имаше доказателства…

— Ти — прошепна той. — Само ти…

Неон Чоу изгуби цяла секунда, докато разбере, че това е отговор на нейните въпроси. Цялото й тяло потръпваше от възбуда, информацията беше наистина безценна!

— Тази вечер ще си легнем рано — близна ухото му тя. — Имам чувството, че се нуждаеш от пълно отпускане… — ръката й се плъзна към слабините му, пръстите й усетиха рязкото потрепване. Засмя се и му обърна гръб. И моментално го забрави. В главата й се появи смаяното лице на Блустоун в момента, в който щеше да му предостави скъпоценната информация.

Младата жена мълчаливо пристъпи напред. Главата й беше сведена към гърдите, малките й крака бяха обути в традиционните „таби“ и „гета“. Върху гърба на снежнобялото й кимоно бяха избродирани златисти пеонии. Между пръстите си стискаше малък пакет. Отпусна се на колене пред нишата с образа на Канон — една скъпа светиня, която се окачваше на бамбуковата рамка само веднъж на тридесет и три години.

Лицето на младата жена беше тъжно, тялото й се прегъна в дълбок поклон пред богинята на милосърдието. Пред нишата бяха подредени чинии с храна, букетите свежи цветя миришеха прекрасно. Устните й се раздвижиха в тиха молитва. Двамата разбраха на кой „ками“ се моли, едва когато пакетчето беше отворено и сред прекрасните камелии на глинения поднос се появи кукличка, изобразяваща малко момиченце.

Усетиха мъката й ясно, като лъчите на слънцето, които обливаха долината в краката им. Тази млада жена беше изгубила дъщеря си и беше донесла любимата й кукла пред олтара на богинята на милосърдието.

Джейк и Микио Комото седяха един до друг и гледаха изящните черти на лицето й, попиваха мъката в тъмните й очи. Жената се изправи, погледна за последен път малката кукла, по бузата й се търкулна самотна сълза.

— Тук, в Киомицу-дера, идват всички жени на Киото… — промълви Микио. Двамата бяха сами, без охрана. Присъствието на Якудза несъмнено би привлякло вниманието на хората към тях. А и Микио вече беше мъртъв за враговете си. — Молят Канон за всичко — за раждането на силно и здраво дете или пък за закрила на мъртвото… както в случая.

Джейк не каза нищо. От мястото, на което беше издигнат този будистки храм, се разкриваше великолепна гледка към могъщите зелени склонове на планината, към геометрично подредените ниви в долината и пътечките, по които пъплеше дълъг низ от богомолци.

— Жена ми често идваше тук…

Джейк наостри слух. Не познаваше жената на Микио, но беше длъжен да прояви внимание и уважение към това, което се готвеше да сподели. Като всеки японец, и той рядко отваряше дума за личния си живот. С усилие на волята прогони собствените си грижи и тревоги, съзнанието му се отвори, готово да приеме изповедта на приятеля.

— Отправяше молитви към Състрадателната да я дари с дете… — продължи Микио. — Имаше… Имаше известни затруднения в тази насока… Докторите откриха, че каналите й са извити и тесни, по тяхно мнение това правеше бременността почти невъзможна… — Дланите на Микио се докоснаха една до друга, сякаш се молеше. — Препоръчаха изкуствено осеменяване, но ние бяхме единодушни, че това би било проява на… на лош вкус. Затова тя предпочете да се моли на Канон… Тук, в този древен храм, издигнат още през 798 година… Беше убедена, че богинята ще я чуе именно тук.

Намираха се на просторната, леко наклонена тераса пред храма. Тук е било мястото за ритуални танци. Наблизо се пенеше Отава, един от най-известните водопади в Япония.

Микио се изправи и пристъпи към мястото, откъдето Отава се виждаше най-добре. Джейк го последва. Насочиха погледи към богомолците в бели роби, които се бяха струпали в подножието на пенливите струи. Потопили ръце във водата, те се молеха на Фудо-Мио-О да ги закриля от злите помисли на враговете им.

— Трябваше да сме там, долу — отбеляза Джейк. — И двамата имаме нужда от закрила… — Помълча известно време, после тихо попита: — Откликна ли Канон на молитвите на жена ти?

— Виждаш ме такъв, какъвто съм бил винаги, Джейк-сан — отвърна Микио. — Самотен, без деца…

Нямаше смисъл да изразява съболезнования, Джейк само поклати глава. Помълча известно време, после махна с ръка към богомолците долу:

— Може би те знаят нещо, което е неизвестно за нас…

— Ако е така, нямаме никакви шансове да го научим — отвърна Микио. По бузата му се търкулна самотна сълза и Джейк изведнъж си спомни за младата жена, която беше оставила пред богинята любимата кукла на дъщеря си. Вече знаеше защо го доведе тук Микио. Все още се чувстваше виновен за това, което се случи в Токио. За него нямаше значение, че Джейк за малко не беше убит заради собствената си упоритост и твърдоглавие. Беше сторил всичко възможно да го държи далеч от опасната зона, но Джейк отказа да приеме предупредителните сигнали.

Микио беше устроен така, че неизбежно поемаше цялата отговорност за сигурността на Джейк в Япония. Оябунът затова е оябун — да се грижи за своите гости и приятели. Толкоз. Просто и ясно. И едновременно с това — невероятно сложно. Защото сега Микио дължеше на Джейк огромна услуга и едва ли някога щеше да успее да му я върне. Гири — чувството за дълг, ги свързваше завинаги, гири задължаваше Микио да разкрие душата си пред Джейк, каквото и да му струва това. Моментът беше изключителен и Джейк отлично го съзнаваше.

— Но любовта надделява, Микио-сан — тихо прошепна той. — Любовта е безсмъртна като планините и морето… — Очите му следяха фигурките на богомолците, които се пречистваха във водите на Отава и се покриваха с божествена слава. — Може би именно тя ни тласка напред.

Микио бавно кимна с глава. Очите му бяха заковани в пенливите водни струи.

Потънаха в мълчание. Имаха чувството, че са на дъното на езерото под водопада, дълбоко под повърхността на кристалночистата вода. Очите на Джейк уловиха някакво движение и механично проследиха волния полет на сив дъждосвирец, понесъл се над зеления килим на гората. Крилата тласкаха тялото на птицата все по-високо и по-високо, тя скоро се превърна в точила и изчезна зад покрива на храма, издигащ се високо над околните хълмове.

Но движението на крилете остана и сякаш се трансформира във фигурите на двама мъже с тъмни костюми, които се спускаха по широките стъпала източно от пагодата. Косите им бяха ниско подстригани, на ъгловатите им лица имаше слънчеви очила с огледални стъкла.

— Страхувам се, че войната ни намери и тук, Микио-сан — прошепна тихо, но напрегнато Джейк.

Натиснал педала на черния корвет по крайбрежната магистрала на Маями, Тони Симбал не чуваше нищо и това за малко не коства живота му.

Караше със 140, стъклото беше свалено, от пуснатото докрай радио гърмеше твърд рок на „Ролинг стоунс“. Това може би беше естествено. Но и съвсем неоправдано.

Защото Кубинеца си дереше гърлото докрай. Мартин Хуанито Гато де Роза изравни огненочервеното си ферари с корвета и гневно крещеше. Едната му ръка придържаше волана, а другата държеше тежък „Магнум-357“, който беше в състояние да пръсне главата на Симбал като зряла диня. Дулото сочеше точно в ухото му.

— Отбий и спри! Чуваш ли какво казвам, кучи сине? Отбий и спри шибаната кола! — Ударникът на магнума заплашително изщрака.

Значи портиерът на „Ла Тукана“ все пак си беше свършил работата, осъзна Тони. Беше предал на Кубинеца всичко, което трябваше да знае: модел, година на производство и регистрационен номер на черния корвет.

Вдясно се точеха безкрайните златисти плажове на Флорида, вълните с грохот се разбиваха върху розовия пясък, синьо-бели яхти и рибарски лодки лениво цепеха в дълбокото, над водата се носеше едва доловим облак от изгорелите газове на дизелови двигатели. Момичета в оскъдни бикини и бронзови, покрити с плажно масло тела се заливаха в смях, около тях се въртяха милионери с посребрени коси и разкопчани до пъпа шарени хавайски ризи, под които се поклащаха тежки вериги от 24-каратово злато. На краката си носеха сандали от бяла лакирана кожа, които в Ню Йорк или Вашингтон несъмнено биха предизвикали иронични усмивки. Но на тях въобще не им пукаше от нищо на този свят. Най-малкото пък от проблемите на Тони Симбал, който беше засечен от хищната муцуна на спортно ферари и принуден да спре в аварийната лента от дулото на мощен магнум.

Спокойствието на панорамата нахлу през отворените прозорци на корвета, моторът изстиваше с тихо пукане, по гладкото платно вляво продължаваха да фучат спортните кабриолети на безгрижните туристи.

Слънцето блестеше в издълженото торпедо на ферарито, което спря на няколко метра зад него — съвсем по маниера на пътната полиция.

Затръшна се врата, после по чакъла заскърцаха обувки. Слънцето се скри зад масивната фигура на Мартин Хуанито Гато де Роза, която небрежно се облегна на корвета. Хладното дуло на магнума се заби в слепоочието на Симбал.

— Мръсен червей! — изсъска с характерния си акцент Кубинеца. — Ако не ми е жал за вътрешността на тази кола, моментално бих ти пръснал черепа!

— Спокойно, младеж — отвърна Симбал. Вниманието му беше насочено в една-единствена посока — да не прави резки движения и да не извърта глава към противника си. — Дай да си поговорим и да…

— Нямам какво да разговарям с теб, червей!

— … И да видим как ще се разберем…

— Нахалството ти е безгранично! Защо си дошъл тук? Защо си вреш носа в моите работи?

— Нямам представа за твоите работи.

Дулото на магнума усили натиска си в слепоочието на Симбал. Ноздрите му уловиха миризмата на дезодорант, примесена с едва доловим дъх на пот. От какво се страхува Кубинеца, неволно се запита той. От мен ли?

— Мислиш, че ще ме изплашиш, а? Копеле гадно!

— Мога да те запозная с майка си, Мартин — хладно отвърна Симбал. — Съвсем почтена дама… Сестра ти е единствената курва с незаконородени деца, за която се сещам в момента…

Кубинеца изръмжа и отвори вратичката на корвета:

— Слизай, мамка ти!

Симбал се подчини.

— Да не си решил да ме гръмнеш? — спокойно попита той. — Представлението ще бъде пълно, особено при тези свидетели, които се появяват на всеки тридесет секунди… Виж какво, приятелче. Цял ден можем да се обиждаме, но аз имам по-важна работа…

— Да си завираш носа в бизнеса ми, нали?

— Мако си е твой, прави с него каквото искаш — вдигна ръце Симбал. — По дяволите! Нима не разбираш, че ако бях дошъл на масата ви в „Ла Тукана“, всичко щеше да хвръкне по дяволите?

— Кое „всичко“?

— Стига, Мартин! Отлично знаеш за какво става въпрос — работата с Мако и Еди е дебела!

— Какво знаеш ти за нея, да те вземат мътните? — присвиха се очите на Кубинеца. — И какво, по дяволите, правиш тук?

— Агенцията ме изпрати — отвърна кратко Симбал. Премълча за участието на АН, тъй като прецени, че няма смисъл да я намесва. — Миналия месец „Дикуи“ понесоха един доста тежък удар в Китайския квартал. Неизвестни видяха сметката на Алън Тюн — един от най-важните им хора. После агентът на АН Питър Кърън видя как краката му се откъсват от тялото. Това стана в Парагвай, но нацистката колония е чиста. Вероятно е работа на „Дикуи“. Всичко това пробуди интереса ми. А съща и на Големия бос. И ето ме тук.

— Защо точно тук?

— Да идем да обсъдим това на спокойствие — предложи Симбал. — Пред чаша питие, като истински мъже.

Кубинеца отдръпна магнума от слепоочието на Симбал и го насочи право в лицето му:

— Защо точно тук?

— Защото тук се намира лицето Едуард Мартин Бенет — отвърна с въздишка Симбал. — Прав съм, нали?

Кубинеца избра едно малко заведение в Кий Бискейн, откъдето се разкриваше великолепна панорама към центъра на Маями. Гледката наистина беше внушителна — високите, притиснати една до друга кули от гранит и мрамор с опушени стъкла сякаш бяха символ на човешката алчност. Повечето от тях бяха луксозни хотели, издигнати за броени дни по времето, когато легализирането на хазарта в Маями изглеждаше близко и реално. В хладните и полупразни гиганти бяха вложени стотици милиони долари, но всичко се оказа напразно. Хазартът не беше легализиран, огромните заведения останаха пусти и водеха монотонния живот на преждевременно състарен човек.

Но плажната ивица беше в ярък контраст с центъра. Там беше оживено, мощни катери цепеха лазурната вода и след тях оставаха пенливи бразди. Веселата глъч на курортистите долиташе чак дотук, примесена с басовото боботене на дизелови мотори.

Кубинеца отпи от високата чаша, в която имаше ром с кока-кола, после бавно вдигна глава:

— Трябва да са били побъркани, човече… — промърмори той. — Как е възможно да я променят? Та това е най-голямото нещо, което е измислила Америка!

— Кое?

— Кока-колата, ето кое! — Кубинеца огледа Симбал с недоумение, сякаш пред него седеше някакъв дебил. — Американската традиция! Защо им трябваше да забъркват нови буламачи? Вече нищо няма предишния вкус, независимо какъв етикет са му окачили… Какво означава всъщност традицията?

Симбал замислено отпи глътка водка с тоник.

— Винаги съм малко изнервен, когато става въпрос за убийство, Мартин — промърмори той. И двамата бяха с тъмни очила, тъй като слънцето беше прекалено силно, а отблясъците на залива режеха очите им. Неблагоприятен фактор при воденето на преговори, прецени Симбал. Но все пак далеч по-добър от дулото на магнум, притиснато в слепоочието ти. Отправи безгласна благодарствена молитва към Бога, на устните му се появи лека усмивка.

— Престани с глупостите! — нетърпеливо отвърна Кубинеца. — Убийствата са ежедневие в нашата работа!

— Но не всеки ден следите водят до СЕН — възрази Симбал. — Не мога да бъда спокоен, когато агент на държавна организация ликвидира колегата си от друга! — приведе се напред и настойчиво добави: — Убийството на Кърън доста ме изнерви, Мартин!

— Иди да теглиш един шут на кофата за боклук ей там, зад ъгъла! — подигравателно го изгледа Кубинеца. — Дано после се успокоиш!

— Вече се опитах, Мартин — отвърна Симбал. — Забрави ли, че споменах сестра ти?

— Мамка ти, червей! — почервеня лицето на Кубинеца. — Защо не те размазах още на магистралата?

— Късно е за съжаления, Мартин. Сега сме седнали да си пием питието и да обсъдим правилата на играта. Освен това нямаше да спечелиш нищо, ако ме беше гръмнал. Вече не работя за АН, а съм копой на Агенцията. Във Вашингтон има куп хора, които са готови да тръгнат по следите ми. А моят бос има само един началник, приятелче… Президентът на Съединените щати! Агенцията разполага с власт, за която СЕН дори не може да мечтае. Затова мисля, че няма смисъл да влизаш в конфликт с човек като мен. Особено когато имаш възможност да спечелиш приятелството ми.

Кубинеца дълго мълча. Главният келнер въведе трима клиенти. И двамата изчакаха около тях да настъпи спокойствие.

— Тогава трябва да изплюеш подробностите, красавецо! — изръмжа най-сетне Кубинеца. — И хич не ми разтягай локумите, че си се домъкнал чак дотук за някакво си убийство. За тая работа си има ФБР, което бъка от тлъсти некадърници…

— ФБР не може да приключи случая, дори ако ги заведа право във всекидневната и им покажа професор Пийкок с окървавен нож в ръка…

Но Кубинеца вече клатеше глава:

— Ти си тежка артилерия, красавец. Такива като теб се появяват само когато отвсякъде почват да валят лайна! — Симбал отбеляза, че беше спрял да пие и само местеше чашата си по масата. — Такова ли е положението в момента?

— Ти и Мако… — подхвърли Симбал.

— Вързан е за Бенет и трябваше да разбера за какво става въпрос — отвърна Кубинеца.

— Е, и? Какво ти каза Мако?

Кубинеца спря тежък поглед върху лицето на Симбал.

— Ние с него сме главните доставчици на лайна за района на Маями — промърмори той. — Какво повече искаш?

— Искам да зная какво са намислили заедно с Бенет. — Ами защо не питаш него? — изсумтя Кубинеца. — Сигурен съм, че няма да ти откаже…

Симбал реши да прибегне до обходна маневра.

— Какво предлагаш? — попита той.

— Мен ли питаш?! — разигра смайване Кубинеца и очите му станаха кръгли: — Madre de Dios! Нима е възможно великият бял ловец да търси съвет от бедни копелета като мен, чиято единствена привилегия е да лежат в калта и да не вдигат глава?

— Стига циркове, Мартин!

— Господи Исусе, ти наистина си важна клечка, красавец.

Симбал не обърна внимание на иронията и попита:

— Какво са намислили Бенет и Мако?

— Ти ще кажеш — сви рамене онзи. — Аз не зная нищо.

— Хайде, Мартин — предупредително го изгледа Симбал. — Нямам време за губене!

— По дяволите! — изръмжа след кратка пауза Кубинеца и отпи глътка питие. — Довечера прави купон. Тежкарска работа, след полунощ. Там трябва да се срещна и с двамата… Не е лесно да се работи с Мако…

— А Бенет?

— Най-добре ще е наистина да ти отворя очите — изръмжа с оттенък на недоволство Кубинеца.

— Вече успях да прочета досието на Еди — информира го Симбал.

— Което само доказва, че не знаеш нищо за Еди Бенет.

— Така ли?

— Точно така. Не го ли видиш лице в лице, нищо няма да разбереш…

— Какво искаш да кажеш?

— Едуард Мартин Бенет е един изключителен мръсник!

— Кажи ми нещо, дето не го знам — нетърпеливо въздъхна Симбал.

— Точно това се опитвам да сторя, красавец! — изръмжа Кубинеца, отпи едра глътка и продължи: — Станало е така, че Еди и Питър Кърън са се провалили…

— Искаш да кажеш, че са изпълнявали съвместна задача, поставена от СЕН и АН?

— Нищо подобно, човече.

Симбал направи опит да отгатне какво се крие зад думите на Кубинеца, Беше ясно, че каквото и да е то, положително няма да е приятно.

— Не ми казвай, че са имали съвместен бизнес…

— Не бизнес, а развлечения — промърмори Кубинеца и пресуши остатъка от ром и кока-кола в чашата си.

— Господи Исусе! — Симбал се замисли за миг, после вдигна глава: — Нима искаш да кажеш, че цялата бъркотия е станала заради нежни чувства?!

Кубинеца си играеше с празната бутилка и очевидно се колебаеше дали да си поръча второ питие.

— Поне в началото е било така — кимна той. — Разбираш, че не са могли да живеят заедно, нито пък да се показват… Нещата са се подредили зле за тях. Знаеш какво става, ако подобна информация стигне до досието ти, нали? Край на комедията! Никакви мисии, никакъв достъп до поверителна информация. Заминаваш директно за колонията на прокажените, поне така казваше Еди… И започваш да пишеш справки, докато ти се завие свят…

— Казваш, че никой не е знаел за тях — отбеляза Симбал. — Но ти си знаел…

— Как няма да знам? — сви рамене Кубинеца. — Малко ли бяха задачите, които изпълнихме заедно? Това вероятно го знаеш от досието му… Но пак повтарям, това досие не струва пукната пара! Поне що се отнася до случая с Еди…

— Да познаваш Еди Бенет, означава да го обикнеш — отгатна Симбал. — Така ли е?

— Мислиш се за много умен, а? — разкриви се лицето на Кубинеца. — Мислиш, че като работиш за Агенцията, вече можеш да гледаш отвисоко на довчерашните си колеги!

— Нямах друг начин, Мартин — побърза да каже Симбал. — Веднага забелязах, че магазинът е затворен и просто не ми стигна времето да огладя детайлите за тази наша среща… Не вирвай нос, в това не влагам нищо лично…

— Точно тук грешиш, hombre — поклати глава Кубинеца. — Цялата тази работа е лична, от дъното чак до капака…

— Значи ще е най-добре да ми разкажеш всичко…

Кубинеца кимна с глава и започна:

— За Еди нещата са ясни — освен Питър Кърън той не виждаше никой друг на плажа. Учили са заедно…

— Да, зная… В Йейл. Дори са членували в един и същ клуб.

— „Адски огън“ — кимна Кубинеца. — Една нощ се напихме и Еди ми разказа за клуба… Двамата с Кърън били приети заедно… — раменете му леко се присвиха, ръката му направи знак на келнерката за повторение на поръчката. — Предполагам, че и мъжете се влюбват и разлюбват като всички останали…

— Така ли се получи между тях?

— Точно така. Като разпадането на обикновено семейство. Единият партньор се променя, но другият си остава същият…

— Сигурно Кърън е оплескал работата — въздъхна Симбал. — Станал е доста близък с някаква мадама от АН и това е документиран факт.

— И Еди е полудял от ревност — кимна Кубинеца. — Но едновременно с това именно той се е оказал причина за раздялата… Наложило се да плува в дълбоки води…

На жаргона на СЕН това означаваше продължителна секретна мисия.

— Нека отгатна — вдигна глава Симбал. — „Дикуи“?

— Да — кимна Кубинеца и взе питието си направо от подноса на момичето. Жестът му беше пропит от нетърпение и Симбал отново си спомни страха, който излъчваше цялата му фигура. — От дълго време е навън… От много дълго време.

— Какво искаш да кажеш? — попита Симбал, доловил нещо неизказано зад думите му.

— Това е причината да съм тук, знаеш — направи гримаса Кубинеца. — Това е причината да кипна, като те видях на сцената… Еди няма да се върне. Защото окончателно се е прехвърлил оттатък…

Пресвети Боже, въздъхна в настъпилото мълчание Симбал. Наистина имам работа с агент вудуист!

Според Сун Тцу опитният генерал разполага армията си така, че врагът да не получи представа за нейната численост. А без тази представа дори и най-блестящият тактик е безсилен.

Великият стратег беше написал тези думи през пети век преди Новата ера, но те бяха валидни и днес.

Такива мисли пробягваха през съзнанието на Джейк, докато двамата с Микио завиваха зад ъгъла на орнаментираната пагода. Пред очите им се разкри широка веранда и те се затичаха по нея. Двамата якудза с тъмни очила бяха въоръжени, следователно нямаше никакъв смисъл да търсят контакт с тях, нито пък да продължават да се навъртат наоколо.

Джейк и Микио не носеха оръжие — това беше недопустимо на територията на древния храм. Освен това вчера Микио „умря“ насред Токио и нямаше причина да се опасяват от преследване.

В замяна на това двамата приятели разполагаха с великолепно тренираните си тела и съветите на Сун Тцу относно избора на подходящ за решителното сражение терен. Прекосиха верандата и се спуснаха по стълбите в противоположния край, заобикаляйки дългата редица от жени поклоннички.

От отворената врата на храма долиташе ритмичното думкане на клепалото от кухо дърво, с чиято помощ се отмерваше тактът на псалмите.

Свърнаха зад ъгъла и изведнъж се заковаха на място.

— О, Буда! — промърмори Джейк и прогони от главата си тактическите съвети на Сун Тцу. По стълбата насреща им се изкачваха нови якудза и той изведнъж разбра какво се е случило. Онези двамата с пистолетите са били примамка. От гърдите му излетя гневна въздишка. Би трябвало да усети измамата още в мига, в който видя пистолетите в ръцете им. На това място, определено за национална светиня от правителството, употребата на оръжие беше напълно изключена. Следователно оставаше другата възможност — за изпълнение на по-дискретен, но не по-малко ефектен план…

— Към градината! — просъска Микио, приведе се и се затича по посока на храсталаците, които разделяха храма от издигащата се в близост пагода. Напуснаха дървеното мостче и скочиха на широк и огладен речен камък, обрасъл с мъх и бамбукови листенца. Това беше Скалата на щедростта, още четири подобни скали бяха пръснати из градината. Всяка от тях олицетворяваше по една от петте човешки добродетели на Конфуций.

Във въздуха се разлетяха изсъхнали листенца и ситен прах, Джейк бързо се задъха и главата му закънтя.

Наоколо цареше величествено спокойствие. Отвъд зелените, майсторски оформени храсти долиташе ромонът на невидим поток, до слуха им все още достигаше далечното ритмично почукване на клепалото. Ритуалите в храма продължаваха.

Усетиха присъствието на врага едновременно. Микио докосна ръкава на Джейк и безшумно смени позицията си. Излязоха на тясна, покрита със заоблени камъни пътечка, която смайващо наподобяваше течението на планински поток.

Мушнаха се под клоните на красив японски кедър, чиито листа нашепваха древни тайни. Вляво се появи малък, но изящен клен със златнозелени листа, право пред тях се издигаше Скалата на справедливостта, изпъстрена с концентрични кръгове. Изправен пред това великолепно творение на природата, човек неволно се смаляваше, грижите и проблемите му ставаха незначителни пред величието на Вечността. Без съмнение ефектът е бил търсен в продължение на десетилетия, но в замяна на това зрителят наистина осъзнаваше вечността на това свято място, а Скалата на справедливостта засилваше неговото въздействие.

— Нищо не разбирам! — прошепна Микио. — Би трябвало да съм мъртъв за клана Кисан, а те вече са по петите ми!

— Предател?

— Всичко е възможно, приятелю — сви могъщите си рамене японецът. — Но все пак предпочитам да търся отговора другаде…

Във въздуха се разнесе тихо изсвирване и Джейк обърна глава точно навреме, за да зърне върха на „манрикигусари“ — веригата с тежести, едно от любимите оръжия на Якудза. В буквален превод това означаваше „верига със страхотна сила“. Мъжът със слънчевите очила отново замахна, Джейк протегна ръка. Финтът сполучи и противникът прибегна до очакваното „ушиотоши“ — отвесен удар, насочен към китката. Джейк отдръпна ръката си в последния момент, сграбчи веригата и рязко я завъртя. Двамата изгубиха равновесие и се строполиха в близката безупречно поддържана цветна леха.

Противникът му беше дребен, но надарен с изключителна сяла. Отскочил назад като пружина, Джейк веднага забеляза, че енергията на човека срещу него беше концентрирана в ръцете и гръдния кош — нещо доста странно за един японец. Обикновено японците се прекланят пред „хара“ — вътрешната енергия на тялото, която се концентрира в долната част на стомаха. Това е особено важно за борците сумо, които трудно могат да изгубят равновесието си.

Джейк прибягна до „тенкан“ — въртеливо движение, с което се увлича и тялото на противника. Ръцете на якудза бяха насочени към веригата. Ето какво става, когато човек разчита прекалено много на оръжието, смътно си помисли той. Човекът насреща му пренебрегваше достойнствата на тялото си, за да се докопа до оръжието.

Джейк му позволи да го хване за китката. Насочил всички усилия към веригата, якудза пожертва стабилността на тялото си. Ръката на Джейк се вдигна нагоре, увличайки противника. Но другата му ръка остана свободна и рязко дръпна врата на якудза. Онзи се стовари на камъните, но реакцията му беше светкавична. Веригата се уви около глезена на Джейк, той изгуби равновесие и падна.

Въздухът излетя с болезнено свистене от гърдите му, очите му замаяно отчетоха светкавичната реакция на Микио. Оябунът се стрелна напред и нанесе страхотен саблен удар в бъбреците на японеца. Онзи изпусна веригата и се преви, за да избегне втория удар на Микио. В същия миг Джейк го улучи в челото с ръба на дланта си. Слънчевите очила се пръснаха, човекът изгуби съзнание.

Джейк си пое въздух и хвана протегнатата ръка на Микио. В същия миг във въздуха се разнесе свистене, на лицето на японеца се появи болезнена гримаса. Тялото му политна напред и се отпусна на коляно, пръстите му се вкопчиха в ръкава и бързо почервеняха от кръв. Джейк светкавично измъкна острия стоманен къс от раната. Това беше „шурикен“, едно от най-опасните оръжия за хвърляне. В същия миг се разнесе ново свистене и Микио се хвърли отгоре му с цялата тежест на тялото си. Вторият шурикен се заби в дървото, на сантиметър от главите им.

Джейк пропълзя към гъстите храсталаци и зае позиция зад една разкошно цъфнала азалия. Погледна назад и видя, че Микио разкъсва ризата си със зъби и прави нещо като турникет за спиране на кръвотечението. Гърдите му усилено се повдигаха и отпускаха, бялата материя бързо се напои с кръв.

Джейк насочи вниманието си към врага, който хвърляше шурикените. Опита се да не обръща внимание на пчелите, които пълзяха по цветчетата на сантиметри от очите му. Дълго време не помръдна. После, решил да смени позицията си, стори това с безкрайно внимание.

Ветрецът разклащаше клоните и листата наоколо в определен ритъм. Той си даваше ясна сметка, че придвижването му трябва да става плавно, в такт с този ритъм, в противен случай моментално щяха да го засекат. Трябваше да прибегне до „шам-хай“ — пълно сливане с околната среда. На тази техника го беше учил Фо Саан, но тя беше тясно свързана с „ба-мак“. Ако отново не успее да напипа космическия пулс на материята, Джейк едва ли щеше да стигне и до „шам-хай“…

Въпреки това направи всичко възможно да се разтопи в околната среда. Но това се оказа недостатъчно. Зад гърба му се разнесе тих звън, после „манрикигусари“ се уви около шията му в позиция „макиотоши“ — последната фаза на смъртоносното нападение.

Сега най-важното беше да пренебрегне инстинкта й да не вдига ръце към шията си. Организмът механично иска да се освободи от задушаването, но това би било напълно безполезно. Веригата с тежки оловни топчета не може да се разхлаби с голи ръце. Ще бъдат пропилени безценни секунди, а нападателят ще получи допълнителна възможност за стягане на веригата. След което настъпва смъртта…

Напълни дробовете си с кислород и започна подготовката за пронизващ удар в ребрата на противника. За целта трябваше да се извие леко наляво и това усили натиска върху гърлото му. Но кислородът вече беше вътре в него, време за губене нямаше. Силата на удара се увеличи стократно от реакцията на организма, усетил близката си смърт. Животински страх бликна в мозъка му, това изпълни вените му с допълнително количество адреналин.

Завъртя се в обратна посока и нанесе нов удар с върха на вкаменените си пръсти. В гърдите му пламна пожар, но слухът му ясно долови пропукването на трите ребра. После веригата почти прекъсна притока на кръв до мозъка му и Джейк разбра, че от появата на ярките точици пред очите му и пълната загуба на координация го делят броени секунди.

Якудза се отпусна на колене, повличайки със себе си и Джейк. Подготовката му се оказа на такова ниво, че не разхлаби хватката си дори и с три счупени ребра. Тялото му остана точно зад гърба на Джейк, почти недосегаемо за нова атака.

Сега времето решаваше всичко. Дробовете му пламнаха, съзнанието му се замъгли. Усети топлината на самотен слънчев лъч, промъкнал се между листата, вятърът свиреше в ушите му. Имаше чувството, че между дърветата се гонят странни горски животни, пред очите му бавно се появи синкава, сякаш оформена от дим фигура на древен самурай. А после…

Нямам приток на въздух!

Това беше последното предупреждение на угасващото му съзнание, отчаян вик за помощ. Прогони виденията и ще се спасиш, заповяда си той. Опита четири вида „атеми“ с крака, но якудза с лекота ги блокираше. Натискът на веригата ставаше нетърпим, този човек очевидно пренебрегваше последиците от вътрешния кръвоизлив, който несъмнено се увеличаваше в тялото му. Ще се удави в собствената си кръв, изпищя съзнанието на Джейк. Слаба утеха, особено ако преди това успее да го умъртви…

Секундите неумолимо се изнизваха. И Джейк прибегна до последния опит да се спаси. Изви се максимално назад, тежестта на тялото му легна изцяло върху вратните прешлени, които опасно пропукаха. Болката в гърдите му стана нетърпима. Но това беше единственият начин да получи опора за задното салто, което щеше да го изтръгне от лапите на смъртта…

Събра длани в момента на приземяването, лакътят му потъна в гръбначния стълб на якудза. Пред очите му се спусна мрак, но пронизващите удари „атеми“ продължаваха…

Якудза се препъна на две, побелелите му пръсти най-сетне пуснаха брънките на стоманената верига. Джейк заби левия си лакът в незащитената му шия, едновременно с това ръбът на дясната му длан потъна дълбоко в скулата на японеца. Разнесе се рязко пропукване, но той вече не беше в състояние да види края на врага. Пред очите му се спусна черна пелена, тялото му потъна в странна, непрогледна джунгла.

После изведнъж осъзна, че непрогледната джунгла е изградена от косъмчетата на собствената му ръка. Отпуснал глава върху гърдите си, той гледаше косъмчетата, а от врата му висяха краищата на стоманената верига.

— Джейк-сан! — появи се Бог знае откъде Микио. — Добре ли си?

Болката беше толкова силна, че му попречи дори да кимне с глава. Сух и надебелял, езикът му отказваше да се движи в устната кухина.

Микио мълчаливо го побутна и двамата се насочиха към храсталаците отвъд Скалата на справедливостта.

— Има още четирима — информира го Микио. Непрекъснато поглеждаше часовника си, сякаш закъсняваше за среща. — Трябва да ги задържим на разстояние…

Джейк забеляза, че в ръцете му се поклаща „манрикигусари“.

— Умееш ли да боравиш с това? — колебливо попита той и внимателно опипа разранения си врат.

— Май забравяш с кого говориш — ухили се зловещо Микио. — Не се тревожи, приятелю, след един час ще си пием бирата в любимия ми бар в Киото!

Джейк не отвърна нищо, но в душата му се загнезди недоверието. Сега имаше нужда от почивка, освен това не знаеше колко сериозна е раната на Микио. Вдигна глава и се огледа.

До слуха му долетя рязък звук, мускулите му неволно се напрегнаха.

— Спокойно — сложи ръка върху коляното му Микио. — Това е „шиши одоши“…

Джейк се огледа и видя „плашилото за сърни“ на двадесетина метра от себе си. Създадено преди векове от селяните за защита на реколтата, днес „шиши одоши“ беше неразделна съставна част на японската градина. Представляваше широка и дълга бамбукова цев, която се пълнеше с вода от поточето. В един момент водата натежава в далечния край на цевта и тя се навежда напред. Удря подложения специално за целта плосък камък и се връща в начално положение. Именно звукът от удара прогонва дивите зверове.

В съвременните градини, натежали от спокойствие, почукването на „шиши одоши“ често е единственият звук, който нарушава дълбоката тишина, самотно доказателство за хода на времето…

Джейк обаче възприемаше този звук само като предупреждение, че спокойствието на градината е измамно и зад него дебне опасността. Едновременно с това не можеше да не се възхити на прекрасната растителност около себе си, на живота, който бликаше от всяко листенце и тревичка, от сивия мъх и кафявите камъчета на пътечката. Избърса потта от лицето си и изведнъж се изпълни с увереност. Не, те няма да умрат тук, няма да умрат днес. Враговете ще трябва да почакат…

Трак, трак, трак… „Шиши одоши“ обливаше с вода плоската повърхност на камъка. Извърната към нежните стволове на японските кедри и миниатюрни кленове, Скалата на справедливостта ги гледаше някак строго и навъсено. После пред очите му се мерна нещо черно, блесна огледално стъкло.

— Внимавай, Микио-сан, идват! — тихо прошепна той.

Микио запрати „манрикигусари“ по първия, ударът го завари точно когато се канеше да хвърли стоманената звезда. Шурикенът изтрака на пътечката.

В същото време Джейк тичаше с всички сили към Скалата на справедливостта. Тези, четиримата, на всяка цена трябва да бъдат разделени, иначе двамата с Микио нямаха никакви шансове.

Трима се спуснаха подире му. Очевидно го считаха за по-опасен, а това означаваше, че са наясно с раняването на Микио. Разделиха се и започнаха да свиват кръга около скалата. Очакваха да побегне, но той остана на мястото си. Внимаваше да не прави никакви движения, искаше да им внуши, че е объркан. Така шансовете му в предстоящия сблъсък леко се увеличаваха…

Нападна го първо този отляво. Ръката му се стрелна напред в светкавично „атеми“. Джейк изчака до последния миг, после се отпусна на коляно и рязко се извъртя наляво. Дясната му ръка докопа китката на нападателя, дръпна я напред, после отхвърли тялото към втория нападател, връхлитащ откъм центъра… Скочи на крака, но в същия миг вторият се хвърли на гърба му. Джейк се завъртя, дясната му ръка се стрелна нагоре и улучи нападателя точно под мишницата. Онзи изрева и го пусна.

Първият отново беше на крака. Стиснал между пръстите си остър шурикен, той се понесе в атака. Джейк го изчака да замахне и едва тогава вдигна лявата си ръка. Пръстите му подминаха острието и се сключиха около китката на якудза. Използвайки инерцията на собственото му тяло, той рязко го дръпна напред и го прехвърли над главата си. Дясната му ръка се стрелна нагоре и дланта й потъна в незащитената шия на врага. Онзи се строполи на земята и повече не помръдна.

Отблъсна нападението на третия якудза с добре премерен ритник, едновременно с това очите му уловиха блясъка на късата сабя, появила се в ръцете на втория. Онзи се понесе напред с протегната ръка, в гърлото му заклокочи бойният вик „киай“. Джейк го накара да млъкне с рязък удар в брадичката, другата му ръка се стрелна напред и надолу. Острието на сабята профуча покрай тялото му, но бедрото му изведнъж бе пронизано от остра болка. Оказа се, че при падането си якудза беше успял да му нанесе силен ритник. Кракът му се схвана, тялото му се олюля към хладната повърхност на Скалата на справедливостта. Не си позволи подкрепата на камъка, инстинктивно доловил втората част от атаката. Тялото му се извъртя още във въздуха, якудза стовари сабята върху камъка с цялата си сила. Разнесе се остър звън, разхвърчаха се искри.

Джейк се стрелна напред и докопа реверите на противника си. Сабята е безполезна в близък бой, същото важи и за ритащите „атеми“.

Но якудза го изненада. Ръцете му веднага пуснаха оръжието и нанесоха два тежки ветрилообразни удара в сърдечната област на Джейк. Той се прегъна на две, но не забрави да отскочи встрани от тежката обувка на противника, насочена към шията му.

Якудза го последва, в очите му проблесна тържество. Дланите му бяха покрити с дебел слой мазоли — ясно доказателство за дългогодишния му опит в карате. Първата атака Джейк отби с помощта на „тенкан“ — страничен удар с ръба на дланта, насочен към лакътя на противника. После прибегна до изненадващ ход. Якудза очевидно очакваше стабилизиране на защитата му, но вместо това той рязко скочи напред, хвана временно блокираната ръка и силно я завъртя.

Онзи се тръшна на земята, но нито за миг не изгуби присъствие на духа. В ръката му отново се появи късата сабя, движението й нагоре беше светкавично. Острието профуча на косъм от гърлото на Джейк, който все пак успя да отскочи встрани. Съзнавайки неизгодната си позиция, той направи опит да избие оръжието на противника с помощта на няколко тежки ритника. Не успя и направи единственото нещо, което му оставаше. Прибягна до „ирими“ — една сложна и изключително прецизна техника, с чиято помощ притегли тялото на врага достатъчно близо до себе си, за да неутрализира опасното острие. После, без да му дава време за опомняне, хвана главата му с две ръце и я блъсна в хладната и невъзмутима Скала на справедливостта.

Още неуспял да отдели очи от трупа, той усети страхотен удар в слепоочието и падна настрана. Примигна няколко пъти, но очите му отказаха да се фокусират. Ръцете му безсилно увиснаха, краката му сякаш бяха пълни с олово. Ритникът „атеми“ буквално го парализира.

Последният от нападателите се изправи над него, в ръката му блесна сабята на мъртвия другар. Острието бавно се вдигна, а Джейк разбра, че не може да направи нищо. Видя смъртта си в безупречно полираното острие на „вакизаши“, усети хладния натиск на стоманата, която отделя главата от раменете му…

Острието потрепна и започна да се спуска. Джейк знаеше, че в мига, в който влезе в съприкосновение с плътта му, скоростта ще бъде мълниеносна.

Беше толкова близо, че очите му уловиха мястото, на което се събираха двете страни на кования метал. Място, очертано от тънка, почти невидима нишка. Имаше чувството, че гледа право в очите на Бога…

После с тялото на якудза се случи нещо странно. Някъде над сърцето се появи странна издутина, която се пръсна и обля Джейк с топла, противна влага. Вонята беше толкова отвратителна, че стомахът му се сви в болезнени спазми.

В следващия миг тялото на якудза се стовари отгоре му, заливайки го с кръв, вътрешности и натрошени костици. Миризмата на горещи изпражнения беше толкова силна, че Джейк събра сили и започна да пълзи по-надалеч. Имаше чувството, че е погребан под дебел пласт нечистотии.

Усети как някой му помага, обърна се по гръб и отвори очи. Парче плат почисти лицето му от кръвта и разкъсаното месо. Първото нещо, което видя, беше трупът на якудза, забил глава в гладката скала. От гърба му стърчеше дълга стоманена тръба.

После премести погледа си към красивата млада японка, която се беше грижила за него в дома на Микио. Беше коленичила до него, в ръката й се виждаше окървавена копринена кърпичка.

Измина цяла вечност, преди да осъзнае какво има в другата ръка на нежното създание. Беше газов лък с турбокомпресор „Митцуи Джуика 1000“ — едно от най-опасните оръжия, които познаваше Джейк…

Блис знаеше какво е да се оставиш в ръцете на Буда. Приближавайки се към контейнерния терминал в Кван Тонг, тя видя, че Фунг Скелета го няма там. Видя го не с очите, а с ума си. Благодарение на своето „ки“, което вече беше неразделна част от „да-хей“, Великия мрак. Зареял се над океана на нощта, духът й влезе в унисон с могъщия пулс на Вселената.

Кой плаче на улицата? Воплите на мъртвите кънтяха непрекъснато в ушите й — една огромна армия, завладяла континента. Кои са те? Нейните сънародници, мъртвите на Китай. Те плачат и молят да получат свободата си.

Но откъде й беше известно това? Какво означава да имаш контакт с духове? Седнала на носа на наетата увеселителна лодка, Блис затвори очи и се заслуша в гласа на Ши Зи-лин. Той се смесваше с поривите на ветреца, който рошеше косата й, с плясъка на вълните зад борда, с бълбукането на веселите водни мехурчета, съдържаше се в крясъците на чайките, които алчно кръжаха над рибарската гемия наблизо.

Земята се раздвижи и Ши Зи-лин проговори. Земята и Ши Зи-лин — навеки прегърнати, една неделима сплав… Могъщото „ки“ на планетата се надигаше и спадаше, тя го чувстваше заедно с гласа на Ши Зи-лин. Да, точно така — чувстваше го. Защото не чуваше думи, а по-скоро усещаше импулсите, които отиваха директно в мозъка й и ръководеха неговите действия. Човек никога не е в течение на този процес, но крайният резултат е налице. Тайнствен, магически, страховит… Резултат, който не си в състояние да споделиш с никого… Блис често се питаше какво ще стане, когато Джейк се върне в Хонконг. Какво ще му каже? Как ще възприеме промяната и? Как ще му се отрази тя?

Тялото й неволно потръпна в утринния здрач. Хоризонтът на изток леко просветляваше, нощта вече не беше мастилена, а по-скоро сива…

— Кажете къде точно искате да спрем, госпожице — обади се лодкарят.

Блис посочи с ръка, не чу потвърждение и се обърна. Човекът се беше втренчил в нея, в очите му проблясваше страх. Какво ли е видял, учуди се тя. Може би съм обезобразена от някакъв грозен белег? Пръстите й механично попитаха гладката кожа на лицето, от устата и излетя подигравателен смях. Подигравателен, но и безкрайно тъжен. Стисна устни и отново потръпна.

Копнееше за Джейк, искаше да бъде тук, до нея. Не за да й каже какво да прави, нито да й вдъхва кураж. За пръв път от началото на връзката помежду им в душата й се появиха черните облаци на съмнението.

Миналото му я плашеше. Знаеше за самоубийството на първата му жена, за смъртта на Лан край реката Сумчун. Знаеше и за убийството на Мариана — втората му жена, там, сред непристъпните върхове на Японските Алпи. Убийство, което го върна в обятията й завинаги… Браковете му не са били щастливи.

Защото Джейк винаги е бил женен за своята работа. Първо за работата в Агенцията, сега — за „юн-хюн“. Всеотдайният му характер беше причина за отчуждаването от всички, дори от най-близките. Малкото му истински приятели добре знаеха това.

Но Блис знаеше повече. Това бе само част от истината, защото случаят с Джейк бе малко по-специален. И тя беше получила подготовката си при Фо Саан — неговия сенсей по бойни изкуства, и тя беше попивала мъдростта на житейската му философия. По тази причина беше получила възможността да опознае отблизо изключителните качества на Джейк. Той притежава могъщо „ки“ и чрез него постига полумистичното състояние „ба-мак“, достъпно за единици избраници на този свят. То го отличава от обикновените хора, то е и причината да се отчуждава дори от най-близките сред тях…

Блис се питаше как ще се развият отношенията им в бъдеще. Защото нейното „ки“ също набра огромна сила, отвеждайки я в тайнствения свят на „да-хей“. Не знаеше дали чрез него се превръща в страж на духа на Джиана, или този дух се беше превъплътил в нея. Непрекъснато се питаше дали Джианът я направлява по някакъв начин и ако е така — накъде я води?

— Пристигнахме, госпожице — обади се лодкарят, миг по-късно бордът се отърка в ниския кей. Човекът изненадващо не пожела да вземе парите й, не искаше дори да я гледа в очите. Единственото му желание беше да стовари нощната пътничка на кея и час по-скоро да се маха по дяволите.

Блис се прехвърли на ръждясалата метална стълба, която водеше към бетонната площадка на кея. Откъм летището се долавяше миризма на изгоряло дизелово гориво. Вляво от себе си зърна контейнерния терминал, а зад него се издигаше безкрайната джунгла на складовете. Там очакваха транспорт какви ли не стоки, включително и забранени от закона. Оттук започваше дългото им пътешествие буквално към всички краища на света.

Лодката на Фунг Скелета беше закотвена на около триста метра по-нататък. Лек и аеродинамичен плавателен съд, очевидно разполагащ с достатъчно мощни двигатели, за да бъде недостижим за тромавите и доста остарели полицейски катери. Покрит с оловносива боя, корпусът почти се сливаше с нощния мрак.

От словоохотлив член на екипажа Блис научи, че капитанът е известен само с прозвището Малаеца. Двадесетина минути по-късно се появи и самият той — висок мъж с матова кожа и атлетична фигура, започнала леко да се отпуска. Дългите му мустаци бяха старателно намазани с восък.

Беше млад, най-много на тридесет и две-три години, прецени Блис. Носеше протъркани джинси и тясно прилепнала тениска, под която мърдаха огромните му мускули.

Новият познат на Блис го повика и му каза няколко думи. Малаеца кимна, отпрати го и бавно се насочи към момичето, което чакаше на кея.

— Вие ли търсите капитана на тази лодка? — пожела да узнае той, присвивайки очи пред ослепителните лъчи на изгряващото слънце.

— Търся Фунг Скелета — отвърна Блис. Малаеца измъкна от джоба си ръчно свита цигара. Изгуби няколко секунди да я оглади, още толкова да я запали. Напълни дробовете си с дим, изпусна го и едва тогава отвърна:

— Няма за какво да говорим…

— Имам нещо за продан — изгледа го продължително Блис.

— Вие? — изсмя се той и поклати глава. — Едва ли бих купил нещо от вас, освен… — очите му многозначително пробягаха по стройната й фигура.

— Опали — поясни Блис.

— Губите ми времето — отвърна онзи и започна да се извръща.

— Огнени опали от Австралия — добави тя. — Надявам се, че познавате подобни камъни…

— Разбира се — кимна Малаеца и дръпна от цигарата си. — Всяко нещо си има цена, а аз съм от онези, които я определят…

Тя разбра какво иска да й внуши. Този тип е от хората, които обичат да се налагат.

— Тогава сигурно ще определите цената на ей това — каза тя и му подаде камъка.

Малаеца изсумтя и го пое. Вдигна го на светлината, повъртя го между пръстите си, после отново го сложи в дланта й.

— Това ли е всичко? — попита. — Е, добре. Значи е време да се измиташ оттук…

— Това е само мостра — излъга Блис. — Имам още стотина със същите качества.

— Със същите ли?

Малаеца очевидно забрави, че бърза. Тя кимна с глава.

— А каква цена ще им искаш?

Блис го погледна и видя, че на лицето му се е появил изразът, който й трябваше. Вече беше готов.

— Имам твърда цена — поясни тя, придавайки решителен тон на гласа си.

— Да я чуем. В случай, че не е прекалено…

Но тя вече клатеше глава.

— Цената не е за теб, а за Фунг Скелета.

— За кого?

— Проявяваш ли интерес към опалите?

— Само, ако цената е изгодна.

— А какво ще кажеш на Фунг, ако тези опали отидат у конкуренцията?

Малаеца замълча.

— Фунг е специалист по опалите.

Малаеца не отделяте поглед от върха на цигарата си.

— Не те познавам — процеди най-сетне той и закова хладен поглед върху лицето й.

Блис му подаде опала.

— Занеси го на Фунг — рече. — Това може би ще ти помогне да се успокоиш…

Малаеца хвърли фаса си във водата и решително тръсна глава.

— Качвай се на борда — нареди той. — След три минути отплаваме.

Тръгнаха към металната стълбичка.

— Или си много умна, или си пълна глупачка — процеди мургавият мъж и й подаде ръка за помощ. — Питам се кое е по-вероятното…

Даниела не беше ходила в Звенигород, знаеше само, че градчето се гуши в предградията на Москва, любимата Москва на Малюта, И то се оказа точно такова, каквото си го беше представяла — тихо и спокойно местенце, разположено сред вековните гори на Подмосковието.

Беше чувала и за храма Успение Богородично, издигнат от сив гранит преди повече от петстотин години. Приятно затоплената чайка се плъзна през отворения портал, а Даниела с изненада огледа малките, подобни на амбразури прозорчета на храма и самотната камбанария, от която лъхаше на нещо примитивно и средновековно. На външен вид храмът приличаше по-скоро на военна крепост, отколкото на Божи дом. Понякога това е едно и също, рече си Даниела. Особено когато управлението на подобен род заведения е поверено в ръцете на несъвършени и озлобени от живота смъртни…

Беше се надявала, че Малюта ще я остави на спокойствие поне през почивните дни. В крайна сметка той беше на дачата си в Звенигород, а тя — в Москва. Отвори широко прозорците в кабинета си, пролетното чуруликане на птиците й донесе дълбока наслада. По Околовръстния път почти нямаше движение и това позволяваше на пролетта да влезе в правата си.

На бюрото лежеше последната информация от Митре.

Сърцето на Даниела нетърпеливо потръпваше. Бяха на крачка от успеха, операцията вървеше към бляскавия си финал. В нейни ръце ще паднат „Интер-Ейша“, „юн-хюн“ и „Кам Сан“! Даниела изгаряше от нетърпение да проникне в тайната на секретния китайски обект. Нито за миг не беше повярвала, че информацията на Жанг Хуа — някогашния помощник на Ши Зи-лин в Пекин, отговаря на истината. Вероятно част от „Кам Сан“ действително ще включва нова ядрена инсталация за обезсоляване на морската вода и тази инсталация наистина ще реши тежкия воден проблем на Хонконг. Но част, само част…

В проекта се наблюдаваше усилено присъствие на китайските въоръжени сили. Най-продуктивните умове на военнотехническите им екипи бяха ангажирани в „Кам Сан“. Защо? От последните информации на Митре ставаше ясно, че Жанг Хуа или не е имал пълен достъп до секретната информация, или… (тази мисъл я накара да изтръпне), или е бил двоен агент и е подхвърлял в Москва точно това, което му е диктувал Ши Зи-лин.

Е, добре. Това ще си остане загадка, тъй като и Жанг Хуа, и Ши Зи-лин вече са мъртви. Но Джейк Мейрък Ши е жив. Този факт беше сам по себе си достатъчно обезпокоителен, а прибавяйки към него и информацията на Митре за изчезването на Мейрък, Даниела разбра, че има предостатъчно поводи за тревога. Според правилата на играта Мейрък би трябвало да не мърда от Хонконг и да дърпа конците на „юн-хюн“. Но въпреки това го нямаше, агентите й напразно го търсеха из цялата Кралска колония.

Даниела изпрати спешна шифрограма до Митре. В нея настояваше Мейрък да бъде издирен по най-бързия начин. Всички второстепенни операции трябваше да бъдат отложени и цялата агентурна мрежа да се хвърли по следите на този човек. Телефонът звънна точно когато приключваше с шифровката. Тя вдигна веднага, очаквайки да чуе гласа на Карелин, който трябваше да потвърди часа и мястото на уговорената за обед среща.

— Първо те потърсих у дома, другарко генерал — каза в слушалката Малюта.

— Женските работи край нямат — отвърна тя и той се разсмя.

— Тъкмо затова те търся… Искам справка за развоя на събитията.

— В понеделник сутринта ще…

— Никакъв понеделник! — прекъсна я той. — Днес!

— Но вече си уговорих среща с Карелин…

— Ще я отложиш. Имам нужда от теб тук и сега. Междувременно можеш да подготвиш доклад и за връзката си с него…

— Казваш го така, сякаш става въпрос за нещо мръсно и недостойно! — кипна Даниела. Никак не й харесваше да я манипулират като кукла на конци, беше й мъчно за провалената среща с Карелин.

— Може би наистина е такова! — отсече Малюта. — Но други ще преценят това!

— Някой да ти е казвал, че си задник? — извика извън себе си Даниела.

— Събираш и запаметяваш прекалено много западни ругатни, Даниела Александровна — ледено изръмжа Малюта. — Това започва да става подозрително!

Имаше невероятната способност да превръща всяка обида в бумеранг и Даниела усети как бузите й пламват.

— Май пак се връщаме на въпроса за лоялността, а? — попита тя.

— Така ли мислиш, другарко генерал? — в гласа му се появи закачлива нотка. — Лоялността, значи? Много интересно, много! Какво ли ще кажат за подобна забележка психолозите? Май вече е време да ти запазим час в института „Сербски“!

— Господи, това са пълни глупости! — въздъхна отчаяно Даниела. Но дълбоко в себе си беше уверена, че тоя тип като нищо може да изпълни заплахата си.

— Да не би да си в мензис? — полюбопитства той. — Поведението ти е доста враждебно…

Даниела сложи ръка върху мембраната. Знаеше защо го прави и това още повече я разтревожи. В дачата му измъкване нямаше. Ще се наложи да гледа право в очите черната дупка, която зее в душата на Олег Малюта. Това я ужасяваше, опитите й да се измъкне бяха съвсем нормална реакция.

Ще откриеш начин, сигурен съм в това, прошепна в съзнанието й гласът на Карелин. Начин за отстраняването на Олег Малюта. Нали самият той казваше, че човек отстранява препятствията по пътя си не само чрез физическо ликвидиране… Да, точно така! Помисли за дъската „уей ки“, за стратегическото разнообразие, което предлагаше тя. Може би именно там ще открие трамплина към… Към какво?

В момента единственото й желание беше да се отърси от сковаващия ужас, който се появяваше дори само при представата за мощта на Малюта.

Дръпна ръката си и попита:

— В колко часа трябва да бъда на дачата?

— След половин час моята чайка ще бъде пред входа, за да те отведе у дома — отвърна той. „Какво беше това, запита се тя. Дали не е разочарован, че отказах да захапя въдицата?“ — Не се престаравай с багажа, искам те тук за обяд…

И сега, няколко часа по-късно, тя вече беше при него. Дачата на Олег Малюта беше усамотена, в самите поли на планината. Мястото беше високо и открито, от всеки прозорец се разкриваше великолепна гледка към Москва река. Къщата беше построена в стил на ловна хижа. Стил, който едва ли имаше нещо общо с предишната, опожарена до основи дача. Даниела беше убедена, че няма жена, която да се чувства удобно в това чисто мъжко свърталище. Всичко вътре беше от дърво — под, стени, тавани. Тежко и солидно дърво, чието присъствие потискаше. Поне мебелите да бяха друга изработка, въздъхна в себе си тя.

Малюта я посрещна на прага. Беше облечен в сиви панталони от мохер и дебел кашмирен пуловер, на краката му имаше ръчно шити пантофи. Очите му се сведоха към куфарчето в ръката на Даниела, главата му одобрително кимна. Едва след това я покани да влезе.

От старомодния квадратен вестибюл се влизаше в библиотеката, вратата насреща водеше към дневната. Спалните и кабинетът му се намираха на втория етаж, към който водеше широко стълбище с махагонов парапет. Кухнята и сервизните помещения бяха в задната част на вилата. Всичко това Даниела знаеше от устните описания на Малюта, но не беше го виждала.

Макар и претъпкани със стари и солидни мебели, всички помещения й се сториха огромни. Освен това бяха прекалено много за сам човек, а дори и за двама. Даниела пристъпи към стената на дневната и започна да разглежда окачените на нея картини, медали, почетни грамоти. Те очевидно бяха спомен от бащата на Малюта, тъй като сред тях изобилстваха военновременните награди. След пожара в първата си дача Малюта беше пренесъл всичко в московския си апартамент, но сега явно беше решил да върне нещата по местата им.

Той пристъпи към масата, напълни две чаши и й подаде едната. Не я попита какво предпочита. Кехлибарената течност се оказа рейнско вино — доста сладникаво за вкуса й. Въпреки това тя се усмихна и го похвали за избора.

— Какво ми носиш?

Типичната за Малюта пълна липса на възпитание. Но Даниела започнала свиква с нея, да опознава стратегията му. Той беше от хората, които искат на всяка цена да наложат предпочитана от тях обстановка, да притесняват присъстващите и да им наложат някакво свое психологическо предимство. С тръпка на смущение разбра, че тази тактика му носи успех, поне по отношение на нея. Затова си го представяше като черна дупка, затова беше убедена, че Малюта действа в своя собствена вселена, по свои закони… Следователно в негово присъствие Даниела губеше част от самоличността си, ставаше друг човек — колеблива, несигурна, готова на компромис…

С лек, понятен само за нея жест, тя сложи куфарчето на масата и щракна ключалките. Беше изработено от ръчно боядисана щраусова кожа — един от екстравагантните подаръци на Юри Лантин… Извади няколко гъсто изписани на машина розови листа — факт, който свидетелстваше за автентичността на документите.

— Ето, това са последните сведения на агента ми в Хонконг…

Малюта пристъпи по ориенталския килим с почервеняло лице. Даниела изпита чувството, че гневът му буквално може да се пипне с ръка.

— Що за боклуци ми носиш? — изръмжа той, блъсна ръката й и документите се разпиляха по килима. — Джейк Мейрък все още е жив, а „Кам Сан“ продължава да бъде пълна загадка за мен!

— Агентът ми е на крачка от пълния контрол над „Кам Сан“, другарю — хладно го изгледа Даниела. — Това е начинът, друг няма…

На челото на Малюта започна да пулсира тънка синкава вена, дебелите му пръсти конвулсивно се свиваха и разпускаха.

— Тъй ли? — сподавено изръмжа той и Даниела разбра, че едва се сдържа. — Ами какво ще кажеш, ако прелетим над проклетия им „Кам Сан“ и „случайно“ изпуснем една малка бомбичка?

Даниела го гледаше така, както се гледа отровна змия.

— Това са глупости и ти прекрасно го знаеш! — отвърна малко по-остро от необходимото тя.

В продължение на цяла минута Малюта я гледаше като гладен хищник. После се извъртя на токовете си и се насочи към бара. Хвърли шепа лед в широка кристална чаша, после я напълни с водка почти до ръба. Преполови питието на една глътка и едва тогава изръмжа:

— Знаеш какво означава това, нали? — Остана с гръб към нея, от цялата му фигура се излъчваше заплаха. Даниела не отговори нищо и той истерично изкрещя: — Кажи ми!

— Не съм сигурна какво имаш предвид, другарю…

— Тъпа кучка! — рязко се извърна той, очите му хвърляха мълнии. — Ще ти кажа какво имам предвид! Всички около мен са идиоти, включително и ти!

Опразни чашата и я захвърли на барплота. Звукът на строшения кристал очевидно му донесе известна доза успокоение. Обърна се и заплашително се насочи към Даниела.

— Има две положения, другарко генерал! — в ръмженето му се появи нова, още по-смразяваща нотка: — Или си некомпетентна, или ме лъжеш! — Очите му дълбаеха дупки в лицето й. — Кое от двете?

— Не познаваш Мейрък — въздъхна тя и с мъка се удържа да не го удари. — Той е моят бич Божи, моят кошмар… Не може да бъде отстранен ей така, с едно изщракване на пръстите…

Спокойният й глас очевидно му повлия. Явно изпитваше огромна наслада от начина, по който успява да я извади от равновесие, да й демонстрира мъжкото си превъзходство.

— Добре, добре — промърмори с далеч по-спокоен тон той. — Признавам, че Джейк Мейрък не е от лесните обекти. Но това съвсем не означава, че е непобедим, другарко генерал. Такива хора няма. От теб се иска да откриеш слабото му място и да го ликвидираш. Ясно ли е?

— Напълно — кимна Даниела. Мразеше този човек както никой друг на света.

Макена извади своя „Магнум-357“ и ги разстреля. Един по един, право в челото. Те политнаха напред и паднаха върху току-що изкорменото говедо.

По този начин си представяше отдавнашния инцидент, по този начин дори го сънуваше. Но на практика нещата се бяха развили по̀ иначе…

Бундума, част от Северните щати на Австралия. Макена и Дийк Джоунс преследват трима аборигени, откраднали шест глави добитък. Навлизат в пустинята Симпсън.

Пустинята Симпсън през януари е истинска преизподня. През лятото също е ад, но от по-различен вид…

Вярно е, че Дийк се обяви против продължаване на преследването. Не там, партньор… Да оставим на мира тези нещастници… И без нас живи ще се опекат. Очите му бяха присвити от острата слънчева светлина. Те гладуват, партньор… Откраднали са, за да оцелеят…

Но Макена имаше по-висок чин и по-дълъг стаж в полицията. От него зависеше всичко.

Такава ни е работата, Дийк. Не я ли свършим, за нищо не ставаме…

После Дийк Джоунс поиска да бъде преместен. Вече не можеше да гледа в очите Макена. Защо? Защото беше застрелял трима крадливи аборигени? Не, едва ли…

Понякога, когато Макена сънуваше този инцидент, в съзнанието му се появяваше истинската картина:

Изминаха два дни, преди да надушат следите на аборигените. На свечеряване изкачиха малък пясъчен хълм и в подножието му видяха бегълците с това, което беше останало от добитъка. От навлизането им в пустинята Симпсън бяха изминали почти петдесет часа и това ясно си личеше. Вървяха миля след миля сред безкрайните пясъци с разхвърляни тук-там бодливи храсти, катереха се по стръмни скали, прескачаха изсъхналите кожи на змии и гущери, отбелязваха местата за почивка на нещастниците, които преследваха…

Дай да ги пипнем, прошепна с напукани устни Дийк. Макена тръгна да се спуска надолу, безмълвен като ловно куче.

Аборигените вдигнаха глави. Макена правилно беше предвидил, че ще заколят някое от говедата. Кръвта се беше събрала на малка локвичка в разцепения корем.

Никой не каза нито дума. Аборигените не помръдваха, върху лицата им липсваше дори враждебност. И Макена побесня. След като са извършили престъпление, трябва да изпитват поне угризение на съвестта, нали? Не могат ли — някой друг трябва да ги принуди! Абсолютното им спокойствие го накара да излезе от кожата си.

По време на други сънища триото се състоеше от трима мъже. На практика обаче това не беше нищо друго, освен материализация на суперегото на Макена. А истината беше друга: тримата крадци бяха семейство — майка, баща и 11-годишно момче.

Момчето държеше ножа. От върха му капеше кръв и попиваше в жадната земя. Макена предположи, че бащата учеше сина си как да оцелее в екстремни ситуации като тази.

Е, край на играта, каза Дийк, извади пистолета си и го насочи към бегълците. Те не отговориха нищо, дори не поглеждаха към оръжието в ръцете на полицая. Приклекнал в стойка за стрелба, Дийк стискаше дръжката на магнума, пръстите му побеляха от напрежение. Но тялото му остана напълно неподвижно. Сякаш чакаше реакцията на аборигените и не желаеше да ги доближава.

Макена от своя страна виждаше единствено момчето. Продължи да се промъква напред, ръката му лежеше върху разкопчания кобур. Потта капеше направо в очите му, но това не му попречи да познае хлапака. Беше го засичал на няколко пъти в Бундума, образът се запечата в съзнанието му с релефна яснота, дори го сънуваше…

Това го отведе в пустинята Симпсън през онзи далечен януарски ден. Криминалният акт беше просто допълнение. Какво значи една кражба повече? Нищо!

Спокойствието напусна лицето на бащата, едва когато Макена докосна момчето. Човекът скочи на крака и направи опит да го удари с юмрук. Но Макена само това и чакаше. Измъкна пистолета и заби един куршум в челото на нещастника.

Устата на аборигена издаде странен хлопащ звук, зъбите отхапаха върха на езика, подчинявайки се на последната могъща конвулсия. Разбира се, това вече нямаше значение, тъй като човекът беше мъртъв.

Тялото му политна, направи странна фигура във въздуха и се стовари с главата надолу върху зейналия животински труп.

Жената изпищя, очите й се разшириха от ужас и страх. Макена заби приклада на магнума в гърдите й и тя благоразумно млъкна. Ръцете в скута й неудържимо трепереха.

Имаше чувството, че Дийк крещи направо в ухото му:

Исусе Христе! Нали трябваше да ги арестуваме? Нали трябваше да ги върнем живи, партньор?!

Млъквай, отвърна, без да го поглежда Макена. Затваряй си устата и толкоз! Защо изобщо дойде в пустинята, след като не си готов за подобни гледки?

Изобщо не исках да идвам, ако си спомняш…

Но вече си тук, така че действай… Кой знае, за това можеш и медал да получиш… Макена се изсмя, последните думи му се сториха напълно абсурдни. Очите му не изпускаха лицето на момчето, после се появи и сексуалната възбуда. Дръж жената на мушката си, заповяда той с дрезгав от напрежение глас.

Защо, по дяволите?, учуди се Дийк. Какво може да направи срещу двама полицаи с магнуми в ръце?

Прави, каквото ти нареждам, партньор, изръмжа Макена, обърна се към Дийк и насочи магнума право в главата му. Постоя известно време така, после прибра оръжието в кобура и се обърна към момчето. Сграбчи ръката му и го повлече по-далеч от огъня.

Къде го водиш?

Макена не обърна внимание на партньора си. В полумрака зад възвишението жужаха пустинни мушици. Светът престана да съществува. Небесният покров беше безкраен и пуст. Макена се почувства свободен, мрачните пламъци престанаха да прогарят душата му. На лицето му се появи усмивка.

Ръката му се плъзна надолу. Разкопча колана, дръпна ципа. Панталонът се смъкна около глезените му. Сграбчи момчето и го извъртя с гръб към себе си.

Сваляй гащите! — заповяда на английски той.

Момчето се подчини едва когато повтори заповедта си и на местния диалект.

Облещил очи, Макена зяпна нежните задни части на момчето. Изглеждаха девствени и недокоснати, натежали от обещания… Тялото му се стрелна напред, сякаш по собствена воля, независимо от командите на мозъка.

Какво правиш, да те убие, Господ?!

Затвори очи, пустинният ветрец погали пламналите му бузи. Започна да се задъхва.

Нещо се блъсна в него. Той направи крачка встрани, но силните му пръсти не изпуснаха рамото на момчето. Извърна се, вдигна магнума и застреля майката, която бясно го блъскаше и драскаше. И този път куршумът попадна в челото.

Най-накрая свърши, тялото му се разтърсваше от силни тръпки. Блъсна момчето по-настрана от себе си. Вече не изпитваше нищо друго, освен силно отвращение. 11-годишният хлапак му се стори мръсен и противен.

Момчето остана там, където го запрати Макена. Очите му бяха все така спокойни, сякаш нищо не беше се случило.

Реагирай, изрева Макена и вкара един куршум в челото му.

Какво ти стана, превъртя ли, изкрещя някъде отстрани Дийк.

Макена мълчаливо дръпна панталона си нагоре и щракна токата на колана.

Отговаряй, като те питам, свиньо, изрева Дийк.

Получихме това, за което дойдохме чак дотук, отвърна Макена, мина покрай него и се насочи към покорно скупчените говеда…

Нима е чудно, че след всичко това Дийк Джоунс пожела да бъде преместен? Че не искаше дори да погледне Макена?

Но не това беше най-лошото. Сам по себе си инцидентът беше достатъчно ужасен, за да предизвика появата на кошмари, но имаше и друго… Образът на една тлъста муха със зелена глава, която лазеше по изцъкленото око на момчето, а крачетата й бяха станали лепкави от кръвта… Нощите в Бундума се наситиха с кошмари. Огнени пламъци се издигаха в небето над пустинята Симпсън — истински небостъргачи от искри…

После дойдоха псалмите. Чуваше ги ясно, дори завит презглава, скрит зад дебелите завеси в стаята си. Защото бяха предназначени за него, защото аборигенските племена знаеха какво се е случило там, сред безбрежните пясъци на Симпсън. Тези хора обладаваха някаква примитивна магическа сила Макена я беше виждал със собствените си очи, макар че никога не признаваше това. Винаги си беше внушавал, че всичко е трик, добре усвоен фокуснически номер…

Но с псалмите нещата се промениха. Те го будеха в мрака на нощта, тялото му се обливаше в студена пот. Пред очите му отново изплуваше мухата с метално зелена глава, която бавно се плъзга по оцъклената, гладка като стъкло повърхност на мъртвото око…

Но какво право имат тези примитивни създания, негодуваше той. Как е възможно да го тормозят по подобен начин? В душата му се блъскаха ужас и гняв. Искаше му се да скочи в един джип, да поведе всички, които са годни да носят оръжие, и да напълни с олово главите на тези отвратителни диваци. Вече беше гледал филмите за Лудия Макс…

Не, той не би постъпил по този начин… Трябваше да открие нещо друго…

В крайна сметка подаде молба за уволнение и напусна Бундума. Остави зад гърба си не само ужасната пустиня, не само Новите територии, но и самата Австралия. Избра Хонконг за началото на нов живот. Само за да установи, че призраците на миналото са го открили и тук…

Псалмите не престанаха да го преследват нито за миг. Трябва да ги спре, просто трябва! Иначе ще полудее, друг изход не може да има!…

Блед като мъртвец, Макена стана от леглото и издърпа най-долното чекмедже на гардероба си. Облече дрехите, които беше носил там, в дивата австралийска пустиня. Беше се погрижил да ги пренесе тук и да ги запази — изгладени, чисти и акуратно сгънати. Моментът да ги използва най-сетне беше настъпил…

Извади магнума, щракна ударника и провери пълнителя. Запълни празните дупки на барабана с новички патрони, затъкна оръжието в колана си и напусна апартамента.

Трябваше да убие някого или да бъде убит. Без значение кое от двете…

Представяш ли си? Заради теб те са готови да идат накрай света! Продали са ти душите си!

Даниела стоеше пред огледалото в масивна дъбова рамка — част от тежък гардероб, който доминираше в спалнята на дървената дача. Кристалното стъкло беше в отлично състояние, само малките тъмни петънца тук-там издаваха възрастта му.

Черният халат на „Диор“ — подарък от Юри Лантин, бавно се плъзна на килима. Даниела внимателно разглеждаше голото си тяло. В продължение на един безкрайно дълъг миг й се стори, че прелиства страниците на стар семеен албум с пожълтели фотографии. Върху тях бяха запечатани образите на неродената й дъщеря, или може би внучка, трябваше да прелисти доста страници, докато стигне до собствения си образ. Образът на Даниела Александровна Воркута…

Стори й се, че вижда лицето си само за миг, осветено от ярка светкавица, а всичко наоколо е потънало в мрака на неспокойната нощ. Неспокойна и опасна като живота, който водеше…

Може би представата за дъщерята и внучката, които никога нямаше да има, доведоха тези мисли в главата й. Бавно си даде сметка, че изобщо няма личен живот. Тялом и духом принадлежеше на службата и това беше неоспорим факт. Дори малкото удоволствие, което изпитваше от връзката с Карелин, трябваше да бъде дълбоко скрито, в сладостта му се долавяше горчивият вкус на страха. Постоянно се притесняваше, че тази връзка, може да стане обществено достояние всеки миг — чрез Малюта или някой друг от службата или Политбюро, че враждебни сили ще се възползват от тази информация, за да я унищожат.

В продължение на години беше градила кариерата си, подтиквана от огромна амбиция. И беше твърде заета, за да помисли за лишенията, които понася в името на крайната цел.

Света Богородице, въздъхна в себе си тя. Ако само преди три години някой ми беше споменал за деца и семейство, положително бих му се изсмяла в лицето! Деца? За човек с огромни амбиции като моите? Абсурд, пълен абсурд!

За пръв път в живота си Даниела се замисли върху кухата същност на властта. Маниакално вкопчена в смъртния си психологически двубой с Олег Малюта, тя не можеше да изпитва никакви чувства, освен страх и гняв. И беше дълбоко убедена, че дори да стане чудо и да успее да го победи, не би имала сили да се зарадва.

Свеждат глави пред теб, падат на колене и споделят всички онези тайни, чрез които са се добрали до властта…

Всичко, което й каза Малюта в онази ужасна нощ на брега на Москва-река, беше истина. Тя наистина ламтеше за власт. Подобно на демоничен вампир беше изпила кръвта на всички мъже в живота си. На „умните“ и проницателни представители на силния пол, които живееха с илюзията, че я използват, но на практика ставаше точно обратното. Те се тълпяха в съзнанието й — като обичани актьори, които публиката вика на „бис“ пред спуснатата завеса…

Сега, заковала поглед в хладните си сиви очи — очите, които бяха омагьосали цял куп могъщи мъже, тя изведнъж усети дълбината на едно мъдро прозрение. И разбра какво ще я направи щастлива. То нямаше нищо общо с победата над Олег Малюта, нито пък с издигането й за председател на Комитета за държавна сигурност. Нямаше нищо общо дори с президентския пост. Беше далеч, далеч по-просто и земно… Искаше да усети горещото семе на Михаил Карелин в утробата си, искаше да има дете от него. Всичко останало отстъпи на заден план.

За миг изгуби равновесие, тялото й се люшна към огледалото, устните й докоснаха хладните устни на отражението. Оттласна се назад и закова поглед върху малкото кръгче пара върху кристалното стъкло.

После се наведе и вдигна пеньоара на „Диор“. Стори й се неподходящ за вечер като тази и бързо го прибра. Облече униформата си и се огледа за последен път. Не е зле, дрехата стои съвсем прилично. След тази оценка в душата й нахлу спокойствие. Да, това е най-подходящото облекло за вечер като тази…

Никога не беше виждала Малюта да пие. По-точно — да пие сериозно. В Москва си позволяваше по чашка зубровка и това беше всичко. Но тук, на дачата, поведението му беше доста по-различно. Наливаше се като стар пияница с водка със стафиди, известна под името „Рябиновка“.

Когато Даниела слезе в гостната, той вече беше обърнал няколко чашки, а на масата димяха горещи блини, заобиколени от хайвер в сребърни купички. Някой се беше трудил в кухнята и този някой очевидно беше истински майстор. Но сервирането пое самият Малюта. Даниела така и не успя да усети присъствието на външни хора.

Започнаха с „кулебяха“ — пушена сьомга, натопена в пикантен сос. После преминаха на „разсолник“ — гореща супа от пресни зеленчуци. Основното ястие беше разкошно приготвено пиле по киевски, което се разцепи и изпусна златисто разтопено масло още преди Даниела да го беше докоснала с ножа си.

За десерт получиха „ваеники“ — сладкиши с пълнеж от черешов конфитюр.

— Винаги ли се храниш така добре, другарю? — пожела да узнае Даниела, когато се настаниха на дивана с големи чаши чай в ръце.

Малюта мълчаливо разбъркваше захарта. Беше пуснал три бучки в чашата си и сега усилено ги натрошаваше с обратния край на лъжичката.

— Жена ми беше страхотна готвачка — промърмори най-сетне той. Даниела остана с впечатлението, че говори повече на себе си, отколкото на нея. — Свикнал съм да се храня по определен начин и се старая да се придържам към него…

Рязко скочи на крака и излезе от дневната. Даниела замислено разбъркваше захарта в чашата си. След няколко секунди стана и го последва.

Откри го пред широкия панорамен прозорец в хола, от който се разкриваше великолепна гледка към Москва река. Отпиваше от чашата си някак разсеяно, свободната му ръка лежеше зад гърба. Тази вечер е необичайно меланхоличен, отбеляза мислено Даниела. Никога не беше го виждала такъв. Познаваше го ледено спокоен или обсебен от бесен гняв, но не и вглъбен в себе си.

— Москва-река е вечна — прошепва той. — Планините наоколо — също… Но животът е различен, в него винаги има приливи и отливи… — отново говореше унесено, сякаш на невидим трети събеседник. Обърна се и я погледна в очите. — Не е ли така, Даниела Александровна?

— Такива са законите на природата — кимна тя.

Тъмните му очи внимателно опипваха лицето й.

— Може би — кимна той. — А ние познаваме тези закони, нали? Защото това е основната цел на съзнателния ни живот… Но дали природата гради законите в нашия свят, Даниела Александровна? Или това сме ние, хората? — Приближи ръба на чашата до устните си и отпи, без да отмества поглед от лицето й. — Дали „Природа“ не е другото име на Бога?

Косъмчетата по врата й бавно започнаха да настръхват. Олег Малюта споменава Бога! Пълен абсурд! Единственият Бог, на който се кланят хора като него, е Партията! Не беше сигурна накъде я води и затова предпочете да замълчи.

— Кой е създал света, Даниела Александровна? Дали наистина сме се появили сред вселената вследствие избухването на огромна звезда? Съединение на космически газове преди милиарди години? Възможно ли е наистина да сме плод на Божественото творение?

— Интересуваш се от мнението ми или просто изброяваш вероятности? — пожела да уточни Даниела.

Той излезе от сянката на тежката брокатена завеса.

— Любопитен съм да разбера в какво вярваш… — Стояха на сантиметри един от друг. — Любопитен съм да разбера дали си на мнение, че зад сътворението на света стои един по-висш разум…

— Да — без колебание отвърна тя. — Но Бог е бил комунист.

Той не се разсмя, както очакваше тя. Вместо това на челото му се появи дълбока вертикална черта.

— Говоря сериозно, Даниела Александровна.

А тя се запита накъде бие, какъв нов капан е решил да й постави.

— Искам да знам дали си вярваща. Знаеш какво имам предвид — една вяра, която би ти донесла спокойствие…

— Излъгах те — въздъхна тя. — Господ не разбира комунистическите идеи.

— Значи наистина вярваш! — пристъпи още по-близо той.

— Аз съм комунистка, следователно Господ не може да ме разбере…

Този път Малюта наистина се разсмя.

— Ако Той наистина съществува (нещо, в което аз дълбоко се съмнявам), едва ли би разбрал какво става в душите ни… — очите му се плъзнаха надолу и замислено се спряха върху златистата течност в чашата. Отново го обзе меланхолия. — Искам да ти задам един въпрос, Даниела Александровна… Случвало ли ти се е да преживееш нещо необяснимо; нещо, което не можеш да обхванеш?

— Страхувам се, че не те разбирам, другарю…

Малюта вдигна глава и очите му се заковаха в нейните:

— Имам предвид дълбока, истинска трагедия…

А Даниела изведнъж разбра, че говори за жена си и за ужасната й гибел. Даде си сметка, че трябва да му даде някакъв отговор и неохотно кимна с глава:

— Да, случвало ми се е…

— И?

— Какво „и“?

— Долови ли… — Малюта преглътна от неудобство, но все пак довърши въпроса си: — Долови ли в тази трагедия ръката на Бога?

— Когато човек вярва, ръката на Бога е навсякъде — отвърна Даниела.

— Но защо тогава трагедиите често остават необясними?

— Защото такава е волята Му — отвърна Даниела и си спомни един разговор с чичо Вадим за тайната набожност на майка си. — Трагедиите не се обясняват, а просто се разрешават…

— Разрешават? — учудено я погледна той, сякаш за пръв път чуваше подобна дума.

— Да — кимна Даниела. — Разрешават се в главата на всеки от нас. И тогава настъпва вътрешният мир, болката изчезва…

Малюта затвори очи, устните му се раздвижиха в нещо, което наподобяваше безгласна молитва. Или може би в обикновен нервен тик…

— Вътрешен мир, значи… — промърмори най-сетне той. — Разбирам… — Каза го така, както сребролюбецът би казал „сто милиарда рубли“ — като нещо недостижимо и трудно представимо… — Значи ти се радваш на здрав сън, така ли?

— Какво?

— Добре ли спиш през нощта?

— Да.

— А сънуваш ли?

— Понякога.

— Само понякога — завистливо проточи той. — А аз постоянно сънувам…

Обърна се и включи музикалния шкаф. Във въздуха се разнесоха нежни трели. Чайковски, „Лебедово езеро“.

Облаците се разкъсаха и водите на реката станаха сребърни под лунните лъчи. Даниела почти физически усети алхимичната трансформация, превърнала дивия звяр в човек. Чайковски винаги й влияеше така. Продали са ти душите си!

Пристъпи към бюфета. Старомодният грамофон нямаше нищо общо с чудото на техниката, на което Лантин пускаше своите купени на черния пазар чуждестранни плочи. Върху капака му бяха наредени няколко снимки в дървени рамки. Малюта като ученик, Малюта с майка си и баща си, после само с майка си — кацнал на здравото й рамо и притиснал главица до усмихнатото й лице… Зад снимките имаше строен ред от томчета с кожена подвързия, очевидно чуждестранни издания.

От снимка в сребърна рамка я гледаше млада жена с широко отворени и някак агресивни очи. Би могла да му бъде сестра, ако фотографията не беше толкова очевидно стара. До нея беше изправена друга подобна рамка, на която беше запечатана красива тъмнокоса грузинка с типичното широко лице и волева брадичка. Черните й очи бяха открито предизвикателни. Даниела никога не беше виждала съпругата на Олег Малюта, но въпреки това беше сигурна, че това е тя.

— Ореанда — тихо подхвърли тя.

Малюта издърпа снимката от ръцете й и я обърна с лице към стената. Сякаш се страхуваше, че погледът на Даниела ще я оскверни.

— Била е много хубава — подхвърли Даниела, все още несигурна накъде бие.

Малюта изсумтя и небрежно сложи снимката на плота. Очевидно много държеше да прояви безразличие.

— Късно е — промърмори той. — Време е да си кажем лека нощ.

Не помръдна, Даниела също остана на мястото си. Снимката на Ореанда Малюта, изпепелена в тайнствен пожар на това място преди години, лежеше само на няколко сантиметра от ръцете й.

Красивата фигура на тази царствена жена продължаваше да е пред очите й. От нея се излъчваше сила на духа, която рядко можеше да се срещне у рускините. Отново се запита дали Ореанда не е ахилесовата пета на Олег Малюта.

— Не съм уморена — каза на глас тя. — Бих останала тук да почета, ако нямаш нищо против.

— Каква книга предпочиташ? Имам богата библиотека с руски автори…

— Нося си своя, благодаря — поклати глава Даниела. — „Маркиз дьо Сад“… Познаваш героинята му Джъстин, нали? — Остави чашата си и внимателно го погледна. Вече беше забелязала това заглавие сред книгите на лавицата и остана много учудена. „Престъпление и наказание“ е далеч по-подходяща книга за човек като Олег Малюта. Кой знае, може би „Маркиз дьо Сад“ е принадлежала на Ореанда…

— Какво знаеш за мен? — присвиха се очите на Малюта. Те са стояли на колене пред теб… — Това заглавие си го видяла тук, нали? Не ми казвай, че е съвпадение, защото аз просто не вярвам в съвпаденията! — … И са споделяли тайните, с помощта на които са се добрали до властта… — За кого говориш? За Ореанда никой не знае нищо! С изключение на мен!

— Значи нещата са ясни — игриво отвърна Даниела, а на лицето й се появи лека усмивка. По развълнуваното му дишане позна, че е на прав път. — За жена ти не съм говорила с никого.

— И все пак знаеш! — просъска той и стисна ръката й с такава ярост, сякаш искаше да изтръгне признанието от душата й.

— Зная, че е била силна и красива, зная, че…

— Да, наистина беше силна. Необичайно силна за жена…

Тя имаше предвид само лицето й, но го остави да довърши мисълта си. Нещата започваха да приличат на психологически разпит. Сега трябваше да го насочва във вярната посока, да разпалва огъня и да чака…

— Била е наистина невероятна жена — тихо промълви Даниела. Беше на крачка от целта, не й трябваше нищо друго, освен да поддържа бликналата помежду им интимност. — Специална, бих казала…

— О, да — отвориха се широко очите му. — Наистина беше специална. Носеше в себе си цяла вселена, като Джъстин… — На лицето му се появи особено, някак просветлено и едновременно с това отчаяно изражение. Даниела напрегна всичките си душевни сили да го проумее. — Нещата се променят, само когато се върна в Москва… Там отново мога да дишам. Преставам да виждам сълзите й, обляната от лунни лъчи Москва-река се стопява в мрака, дъждът измива прашния паваж и въздухът отново е чист…

Тя си спомни за разговора, който бяха водили преди малко. За вярата в Бога.

— Любовта ти към нея никога няма да умре…

— Не, не! — извика той и пръстите му оставиха болезнени следи върху китката й. — Ореанда! — произнесе името й с гняв и омраза, без следа от умилението на спомена. — Тя е тази, която никога няма да умре! Никога, никога!

— Но тя вече е мъртва, другарю. Ореанда е мъртва от девет години!

В очите му се появи безумен блясък.

— Изпепелена, черна като нощта! Видях я, докато я измъкваха… Голата кост на ръката й сама падна от рамото, озъбеният череп се хилеше насреща ми… Но тя ли беше? Ореанда ли беше това?

— Аутопсията трябва да е дала отговор на тези въпроси. Никой не издава смъртен акт без съответната идентификация. Това най-често става с помощта на зъбната картина…

— О, да, зъбната картина — въздъхна той и главата му клюмна. — Точно така я идентифицираха. Съдебният лекар беше абсолютно сигурен, че трупът принадлежи на Ореанда…

— Значи наистина е мъртва, другарю. Защо тогава…

— Не! — диво изкрещя Малюта. — Тя е тук! За нея построих тази къща отново! Тя ме накара да го сторя, точно на предишното място!

Всичко дойде на мястото си. Едва сега Даниела разбра на какво се дължи шизофреничното му поведение, неконтролираните гневни изблици, бясната омраза към жените, желанието му да я изтезава… Разбра смисъла на думите, които натрапчиво продължаваха да дълбаят съзнанието й: Те са ти продали душите си, те стоят на колене пред теб… Господи, колко дълбоко се беше заблуждавала!

Значи това е магията, която несъзнателно беше прехвърлил върху нея: неотразимата сила и привлекателност на Ореанда, която го е карала да я мрази и обича едновременно, която го е приковавала с дебелите си вериги… Нещата се променят само когато се върна в Москва… Там отново мога да дишам…

Нима е подпалил дачата със собствените си ръце? Нима Олег Малюта е убил жената на своя живот? Даниела беше твърдо решена да разбере това. Взе ръката му в своята и тихо промълви:

— Грешиш, Олег… — за пръв път го нарече по име: — Ореанда отдавна я няма… — Притегли ръката му към топлата хралупа между бедрата си: — Остава само това… — Движението на пръстите й продължи към палатката, която бързо се издуваше в панталона му: — И това… — Усети набъбването му и леко го стисна с палец и показалец. Извъртя китката си и ръката му се отдръпна, предоставяйки й свобода на действие.

Отпусна се на колене и сръчно разкопча панталона му. Извади полувтвърдения му член и го пое в уста. Окъпа го с топлината на дъха си, някъде дълбоко в тялото й помръднаха първите тръпки на желанието. После влезе в действие езикът й. Грапавото му връхче пробягваше по цялата дължина на вече втвърдената му мъжественост, свиваше се на тръбичка и гъделичкаше върха му. Оставяше го да си поиграе с нежната кожичка под главичката, не след дълго мускулите от вътрешната страна на бедрата му се стегнаха в могъща конвулсия. Едва тогава спря и бавно се изправи на крака.

— Какво… преглътна той, останал почти без дъх. — Какво правиш?!

— Не зная — прошепна с влажни устни тя. — Започвам или може би свършвам…

Тялото му потръпна. От нетърпение? Или от страх?

— Свършваш…

Тя долепи длан до гърдите му и веднага усети бесните удари на сърцето му.

— Не мога да продължа — прошепна. — На Ореанда това едва ли ще й хареса… Ти си нейният съпруг и любовник… Ти принадлежиш на нея и на никоя друга…

Той отново потръпна, клепачите му бавно се затвориха.

— Вече отново мога да дишам…

— Москва-река, обляна от лунните лъчи — прошепна в ухото му Даниела, върхът на езика й го докосна с влудяваща чувственост. Ръката й не изпусна нито за миг главичката, пръстите й леко масажираха основата на члена му.

— Отново мога да дишам — повтори той и се закашля.

— Ореанда…

Той сложи ръка на рамото й и я натисна надолу. Междувременно Даниела беше успяла незабелязано да разкопчее униформената си пола. Колената й леко се подгънаха, полата се плъзна на килима. Под нея нямаше нищо…

Ореанда, пропищя вцепененото му съзнание. Беше се превърнал в роб на сексуалните й желания. Нещо неосъзнато вътре в него го беше накарало да й предложи силата и мощта си; тя алчно я беше грабнала от дланта му… Жестоки бяха отношенията между Олег и Ореанда. Жестоки и брутални. Колкото повече власт получаваше в професионалния си живот той, толкова по-алчно му я отнемаше тя в личния… А той не можеше да определи кое от двете му доставя по-голямо удоволствие… Все още не можеше да се отърве от могъщото й сексуално излъчване, то тежеше върху раменете му през цялото време, което прекарваше на дачата… И резултатът беше налице: Олег Малюта се оказа напълно беззащитен пред огнената пещ на сексуалната агресия на Даниела Воркута, стоварила се изневиделица върху него. Не беше изпитвал такава наслада от…

От устата му се изтръгна дрезгав вик, пръстите му се вкопчиха в униформеното сако.

— Ох, ох, ох… — стенанието беше протяжно, напълно неосъзнато. Единственото нещо, което можеше да усети, беше влудяващото докосване на устните й около члена си. Изпита огромен сексуален глад — основна причина за обидите и униженията, на които я беше подлагал. Изгаряше от желание за нея, едновременно с това я ненавиждаше. Изпитваше безумен страх от перспективата, която се очертаваше в душата му — отново да стане роб на сексуалните прищевки на една жена, цели девет години след смъртта на първата си господарка! Нещата се променят само когато се върна в Москва… Там отново мога да дишам…

В крайна сметка започна да я боготвори. Така, както беше боготворил Ореанда…

Даниела го пое докрай, гъвкавите стени на гърлото й се стегнаха около него. Изправен пред нея, Малюта простена и тялото му се разтърси. Върхът на члена му се изду до пръсване и започна да пулсира.

Даниела го извади от устата си, протегна ръка и придърпа скованото му тяло върху килима. Коленичи над него и стисна в длан пулсиращата му мъжественост. Възседна го и насочи члена му към влудяващо топлата си утроба.

— Това искаш, нали?

Той отговори с дрезгав стон.

— Но нали твърдеше, че никога не си го искал? — Тялото й започна да се снижава. — Никога, нали? Е, тогава няма да го получиш! — ръката й отмести члена му, насочил се между бедрата й.

Малюта протегна ръце да я придърпа върху себе си, но тя ловко се изплъзна.

— Не, няма да стане по този начин! Няма да стане по никакъв начин…

Може би беше в състояние да я обладае със сила, може би не. Но желанието му очевидно беше друго.

— Трябва да има начин… — дрезгаво прошепна той.

Даниела отново хвана главичката му и я прекара по копринените косми в слабините си. Тя незабавно се изду и започна да пулсира. Пръстите й се разтвориха. Не го докосваше, не позволяваше и на него…

— Но защо?… — простена той.

— „Искам“…

— Какво?

— Кажи го! „Искам“!

— Искам! — покорно промълви Малюта.

— Не съм сигурна, че наистина мислиш така…

— Наистина искам!

— Добре тогава — отвърна тя, вдигна члена му във вертикално положение и се отпусна върху него. — Ето, имаш го!

От устата му се откъсна блажена въздишка. Даниела насочи таза си така, че пое члена му целия, чак до основата. Спря на милиметър от нея и започна да се движи с леки, кръгообразни движения. Той изрева и конвулсивно се изви нагоре.

Членът му полудя, изстрелвайки дълбоко в нея дебелите струи на горещата семенна течност. Ръцете му се протегнаха и сграбчиха гърдите й през дебелия плат на униформата. Придърпаха я надолу, тялото му се гърчеше от невероятната сила на оргазма.

След известно време излезе от нея, но тя остана в позицията на ездач. Зърната й бяха все така притиснати към гърдите му. Дишането му стана равно и дълбоко, очевидно Малюта беше на прага на съня.

Пръстите й се увиха около гърлото му, устните й леко докоснаха ухото му. Усети ясно как тялото му потръпва.

— Сега би трябвало да те убия…

Той не отговори, от устата му излетя лека въздишка. Ръката й се плъзна надолу, хвана омекналия му член и жестоко го стисна.

— Така би постъпила и Ореанда, нали?

— Какво искаш да кажеш? — отвори очи той.

— Ти си я убил, Олег!

— Какво?!

— Точно така. Ти си запалил дачата, но си го сторил умно, без да предизвикваш подозрения… Ти си нейният убиец, Олег!

— Не, не!

— Не ме лъжи, Олег. Винаги познавам, когато ме лъжеш.

— Не лъжа! — изкрещя той. — Нямам нищо общо с пожара! Кълна ти се!

Даниела пусна члена му, но пръстите на другата й ръка останаха свити около гърлото му.

— Искам да ти кажа нещо, Олег — злобно просъска тя. — Не усетих нищо, докато беше проникнал в мен. Нищо, чуваш ли? А докато те забавлявах с език, единственото ми желание беше да повърна!

— Защо ми казваш всичко това? — попита той с извърната настрани глава.

— Защото трябва да знаеш истината.

Малюта я отблъсна от себе си, грабна панталона и побърза да прикрие голотата си. Лицето му беше поруменяло от срам и Даниела доволно се усмихна.

Най-сетне получих някаква власт над него, рече си тя. Сега позициите ни стават приблизително равни…

— Почти пристигнахме — обади се Казамуки.

Отпуснат до нея в спортното „Мицубиши“, Джейк наблюдаваше играта на светлините по коприненото й кимоно. Върху изящните бродерии не се виждаше нито капчица кръв.

Микио лежеше на задната седалка, стиснал ранената си ръка.

— Всичко е наред — промърмори той. — Кръвта засъхна, почти не изпитвам болки.

— Моля те, не говори — загрижено отвърна Казамуки и взе рязко поредния завой. — Оябунът е длъжен да пази силите си.

Джейк затвори очи, замаян от изтощение. Пред очите му отново изплува картината на битката, която водиха в градините на Киомицу-дера. Микио Комото стиска ръката си, от която стърчат острите ръбове на „манрикигусари“, от гърба на якудза, проснат под неестествен ъгъл в краката му, стърчи широкият ствол на пневматичната стрела… Грозно назъбената глава във форма на триъгълник беше излязла от другата страна на гръдния кош. Тази малка ракета беше изстреляна с такава невероятна сила, че строши като суха съчка гръбначния стълб на нападателя.

Казамуки първо се увери, че животът на оябуна е извън опасност, а едва след това ликвидира последния противник на Джейк.

Спортното мицубиши летеше с пълна скорост към покрайнините на Киото, от резките завои отново му се зави свят. Движеха се на североизток, към Токио. Изведнъж главата му се изпразни, стана му толкова лошо, че едва успя да помоли да спрат. Отвори вратата на колата и повърна.

Без „ба-мак“ беше човек като всички останали…

Бавно се върна на мястото си. Казамуки деликатно гледаше в страничното огледалце. Подкара отново, скоростта бързо нарасна. С нищо не показа, че е била свидетел на срама му.

Физическата умора се смесваше с душевната. Опасна комбинация, родена от страха. Микио Комото стиска ранената си ръка и втренчено гледа лицето на мъртвия якудза, в краката му проблясват стъкълца от строшените слънчеви очила. Макар и гротескно изкривено от маската на смъртта, това лице очевидно беше познато на оябуна.

— Джейк-сан — тежко отрони той. — Страхувам се, че имам лоши новини… Тези якудза не са от клана Кисан… — Черните му очи се заковаха с мрачна интензивност върху лицето на Джейк. — Разбираш ли какво означава това? Моята лична безопасност е цяла и непоклатима. Тези хора не преследват мен, дори нямат нищо общо с гангстерската война…

— Кои са те? — вдървено попита Джейк.

— Членове на клана Мора Чувал ли си за този клан, Джейк-сан?

— Не — поклати глава Джейк.

— Сигурен ли си? Не си ли имал контакти с тях, докато беше служител на Агенцията?

— Поне не си спомням. Защо?

— Защото това нападение е било организирано срещу теб, приятелю. Аз нямам нищо общо…

Мицубишито налетя на някаква неравност по пътя с повече от 140 километра в час. Купето се разтърси и Джейк неволно простена.

— Зле ли ти е, Джейк-сан? — обади се от задната седалка Микио.

— Джейк стисна клепачи и не отговори. На излизане от Киото се бяха отбили при един доктор. От онези, които тайно лекуват ранените якудза. Заключението му беше, че няма от какво да се страхува. Просто малки контузии, които скоро ще отзвучат.

— Отиваме в Каруизава — беше пояснил Микио. — Там е щабквартирата на клана Моро…

— Джейк-сан — тихо го повика Казамуки. Джейк отвори очи и я погледна. — Буден ли е оябунът?

Джейк механично отбеляза тихия й тон, после внимателно се обърна назад. Очите на Микио бяха затворени, дишаше равно и дълбоко.

— Спи — отвърна Джейк. — Имаш ли някакъв проблем?

— Може би — отвърна тя и хвърли поглед към външното огледало. — Един микробус „Тойота“ ни следва вече двадесетина километра, като неизменно се придържа на две коли разстояние от нас…

— Следят ли ни?

— Мисля, че трябва да разберем това…

Ръцете й рязко завъртяха волана и мицубишито изскочи в най-лявата лента на магистралата. Стрелката на скоростомера скочи на 160 и продължи нагоре.

Джейк нагласи огледалцето за обратно виждане и веднага забеляза черната тойота. Беше нов модел — един от онези микробуси с футуристична форма, които буквално подлудиха световния автомобилен пазар. Стъклата му бяха огледални, вътрешността на купето — напълно скрита от погледа.

Зае удобна позиция и се приготви да регистрира всяка промяна в поведението на микробуса. Особено се интересуваше дали водачът му ще ги последва с увеличена скорост по платното за задминаване. Нищо подобно не стана. Тойотата продължаваше да държи средното платно, между нея и тяхното мицубиши се наредиха четири-пет други автомобила.

— Ей сега всичко ще стане ясно — промърмори Казамуки, натисна докрай педала на газта и рязко зави към крайното платно. Зад тях заквичаха разгневени клаксони, придружени от скърцане на спирачки. Миг по-късно вече фучаха към изхода на магистралата. Очертанията на черния микробус бързо набъбнаха в огледалцето пред Джейк.

— Ето ги, идват — предупреди тон.

Казамуки премина на по-ниска предавка и рисковано задмина тежък камион, зад който се беше събрала опашка от коли с яркосветещи стоп светлини. Веднага след това даде газ и успя да премине на жълто през първия светофар. Изминаха три пресечки и тя намали скоростта.

Тойотата рязко изскочи от потока коли, който се точеше зад гърба им. Шофьорът забеляза бавно пълзящото мицубиши пред себе си и намали скоростта. Казамуки даде газ, гумите изпищяха. Микробусът стори същото и бързо започна да се изравнява с тях. Шофьорът включи сирената си и идващата насреща кола отби към тротоара.

Тойотата беше на няколко метра от тях, изнесена странично на уличното платно. Джейк видя как едно от стъклата се хлъзга надолу и от него наднича грозното широко дуло на картечен пистолет.

— Сменяй посоката! — изкрещя той, скочи към Казамуки и рязко завъртя волана.

— Какво правиш?! — смаяно извика младата японка и с ужас се втренчи в бетонната стена, към която се носеха с главоломна скорост. В същия миг зад гърба им тресна автоматичен откос и вероятно той й помогна да излезе от вцепенението. Завъртя кормилото в обратна посока и успя да удържи колата. Очите й, разширени от уплаха, стрелнаха лицето на Джейк.

— Разполагат с по-ефикасно оръжие от катаната — отбеляза той.

Казамуки насочи вниманието си към пътя. Внезапната маневра на Джейк им даде известна преднина, но микробусът я елиминира със забележителна пъргавина. Очевидно имаше специален мотор, вървеше като истинска стрела.

— Близо са! — предупреди я Джейк и тя леко кимна с глава.

Влезе в левия завой с пълна скорост, мицубишито се люшна и десните му гуми се отлепиха от повърхността на асфалта. Едва не премазаха трима пешеходци, които се разбягаха в последния момент с разкривени от ужас лица. След три пресечки направи още един остър ляв завой.

Чуха скърцането на спирачките на микробуса зад гърба си, но не успяха да го видят. Черното чудовище ги настигна с невероятна лекота, от прозореца му се изля дъжд от куршуми. Каросерията на спортното мицубиши стана на решето.

Още един ляв завой и вече си бяха почти у дома. Казамуки натисна педала докрай, Джейк неволно изскърца със зъби. Не виждаше нищо пред себе си, единствената му молба беше някой да не изскочи на пътя им.

Завоят свърши, воланът зае нормално положение. Бяха описали пълен кръг и в момента заеха позиция точно зад черния микробус. Тази маневра не е за хора със слабо сърце, въздъхна в себе си Джейк.

Казамуки се придържаше на два-три метра от задната броня на микробуса, но очите й не пропускаха нищо от това, което ставаше пред него. Отчете предстоящата смяна на поредния светофар едновременно с шофьора на микробуса, който механично стъпи на спирачката. После смени на първа и натисна педала на газта до отказ. Хищната муцуна на мицубишито се вряза в задницата на микробуса.

Ударът беше достатъчно силен и тойотата се озова в средата на кръстовището. Там налетя на две коли едновременно, предницата й смешно се вдигна нагоре.

После, като на забавен кадър, микробусът започна да се преобръща. Една от вратите му се отвори, в следващия миг задната му част се стовари с оглушителен тътен върху асфалта. Резервоарът се пръсна, горивото почти моментално се възпламени. Над кръстовището изригна ярко огнено кълбо.

Казамуки зави наляво и рязко натисна педала на газта.

Прякорът си беше получил благодарение на изкусната татуировка върху бицепса на дясната си ръка. Човешкият скелет танцуваше като жив дори при най-малкото помръдване на мускулите. Обикновено носеше фланелки без ръкав, така всеки можеше да види татуировката и да познае собственика й. В този бизнес най-важното нещо е проявата на респект.

Мястото се наричаше Монг Кок, намираше се в най-западната част на полуостров Колуун. Плавателни съдове от най-различни видове покриваха буквално всеки квадратен метър от водната площ — един истински град върху морето, населен от десетки хиляди хора.

Тук човек лесно можеше да се загуби, а още по-лесно — да скрие съкровищата си от очите на онези, които искат да ги притежават. Фунг Скелета притежаваше точно такива съкровища, а поне половината от обитателите на този град биха дали годишната си заплата, за да открият скривалището му.

Мнозина се бяха опитали, но без успех. Не защото Фунг Скелета беше неоткриваем, съвсем не — всеки обитател на Хонконг може да бъде открит срещу определена цена. Това важеше дори и за могъщ престъпник като Фунг Скелета, дърпащ конците на силна и сложна организация.

Истината беше далеч по-проста: Фунг Скелета се ползваше от статута на напълно легален бизнесмен. Флотилията от лодки за контрабанда на наркотици посещаваше и управляваше само нощем, а в часовете между девет сутринта и пет следобед стоеше в кантората си като всеки нормален тайпан — облечен в безупречен делови костюм, без следа от татуировки. Никой не го наричаше Фунг Скелета, болшинството от деловите му партньори дори не знаеха за този прякор.

Ако Йън Макена би могъл да го зърне отнякъде в този отрязък от време, той несъмнено би го идентифицирал като Пок Голямата стрида.

Беше в състояние да води този опасен двойствен живот единствено благодарение на собствения си ум и изобретателност. Малцина можеха да успеят в подобно начинание, особено тук — в претъпканата с хора и жадна за клюки Кралска колония. Доказателство за гениалността му беше фактът, че дори инспектор Йън Макена от Централното полицейско управление на Хонконг го познаваше единствено под името, с което вършеше легитимния си бизнес.

Но в случая с Фунг Скелета тази „легитимност“ също беше нещо съвсем относително. Защото третата му самоличност беше създадена с единствената цел да се включи в търговията с жива плът — нещо, което му доставяше огромно удоволствие. Беше му забавно да са появява в луксозните заведения на Ван Чай подръка с поредната ослепителна красавица, да гледа как се кокорят ченгетата, а от устите им текат лиги… Не беше трудно да отгатне какви мисли се въртят в главите им.

Ролята на всезнайко, когото всички търсят за поверителна информация, също му доставяше удоволствие. При други обстоятелства от Фунг Скелета положително би излязъл великолепен актьор… Но, уви, той беше китаец, а пазарът за актьорите китайци винаги е бил силно ограничен…

Разбира се, в полицията имаха дебело досие на Фунг Скелета. Вътре обаче, подобно на стотици такива папки, нямаше нищо друго, освен клюки и слухове. Полицията не разполагаше с нито един твърдо документиран факт, нямаше дори снимка на заподозрения.

Фунг Скелета не се страхуваше от арест и евентуален съд, тъй като прекалено много хора си вадеха хляба благодарение на него и нито един от тях не би се изкушил да стане полицейски доносник. Освен това всички знаеха, че ако започнат да си пъхат носа в неговите работи, имаха съвсем реален шанс да се разделят с живота в рамките на двадесет и четири часа…

Ето върху какво се градеше властта на този човек. В страна, в която легендите винаги са били на почит, към него се отнасяха с дълбоко преклонение, като към Бог…

Когато Малаеца пристигна в компанията на Блис, той даваше последни нареждания на капитана си. Всичките му лодки се придържаха към строго определени маршрути, а в случай на полицейска акция използваха и по няколко резервни пътя за измъкване. Тези маршрути се променяха всеки ден, за тях знаеха единствено Фунг и съответният капитан. Така вероятността от предателство се изключваше изцяло. Отговорността е най-тежка, когато се носи от сам човек, обичаше да повтаря Фунг, И беше прав. При него сигурността винаги беше стопроцентова, шансове за промяна липсваха.

Малаеца дръпна Блис настрана, за да не пречат. Изправи се между нея и господаря си — така тя не можеше да вижда дори движението на устните му.

Най-сетне капитанът си тръгна, след миг над кея се разнесоха отривисти заповеди. Фунг Скелета се обърна и леко кимна, Малаеца дръпна Блис и пристъпи напред.

— Познавам те — бяха първите думи на бандита. — Ти си мадамата на Джейк Мейрък.

Блис не отговори. Беше виждала някъде този човек, но не помнеше къде. Никога не бе имала нищо общо с наркотиците, но името му й беше познато. Същевременно знаеше всичко за миналото на баща си и допускаше, че пътищата му са се пресичали с тези на Фунг. Скелета беше поне с двадесет години по-млад от Трите клетви, но връзките му бяха толкова широки, че нямаше как да не се е засичал с баща й.

— Мисля, че познаваш баща ми — поклати глава тя. — Казва се Тцун-Трите клетви…

— Така ли? — попита Фунг Скелета и небрежно се облегна на парапета. — Той ли те изпраща?

— Не. Изпраща ме Маймуната.

Фунг Скелета изпръхтя и протегна ръка:

— Дай да видим какво носиш…

Блис извади огнения опал и го пусна в шепата му. Онзи се зае да го изследва — бавно и с безкрайно внимание. Накрая вдигна глава и попита:

— Откъде го имаш?

Тонът на въпроса му съдържаше достатъчна доза предупреждение, но „да-хей“ беше вътрешното чувство, което каза на Блис, че не бива да го лъже. Вдигна глава и му разказа всичко, което баща й беше научил от Джейк.

Фунг Скелета я изчака да свърши, после леко поклати глава:

— Вече зная защо си тук… Нямаш никакво намерение да ми продаваш купища австралийски опали, интересува те единствено този…

— Познаваш ли въпросната млада жена?

Фунг Скелета се отдели от парапета и бавно тръгна към носа. Блис го последва Плаващият град бавно се пробуждаше. Тук-там пламтяха огньове, деца се гонеха от палуба на палуба, увеселителни лодки бавно се насочваха към дървените пристани, от открито море пристигаха тежко натоварени джонки, други тръгваха на път… Далеч на запад се очертаваше тънкият силует на полицейски катер, който патрулираше изхода на пристанището, движейки се бавно като сита акула…

— Някъде там се крие огромно съкровище — промълви Фунг. — Толкова огромно, че смущава съня на купища хора… Понякога си мисля, че сред тях има достатъчно отчаяни смелчаци, които са готови на всичко, за да го докопат… Ти как мислиш?

— Мисля, че всяка минута се ражда по един глупак — отвърна Блис.

Настъпи кратка, натежала от напрежение тишина, после Фунг Скелета избухна в оглушителен смях. Капитанът на лодката стреснато вдигна глава от картата пред себе си, видя, че всичко е наред, и отново се залови за работа.

— Едно време мислех, че глупаци са само „лох фаан“ — противните „чуждестранни дяволи“. — Пръстите му завъртяха опала, гладките му стени проблеснаха с ослепителни алени пламъчета. — Разбира се, сега вече не мисля така. Просто защото остарях и помъдрях…

— Отговорът на въпроса ти е положителен… Да, действително познавам младата жена, от която е взел камъка Джейк… Този камък е мой. Тя го получи при… хм… нека ги наречем деликатни обстоятелства…

— Надявам се, че го е заслужила — отвърна Блис.

Фунг Скелета се усмихна.

— Никоя жена не може да заслужи подобен камък. Ще ме разбереш, ако имаш някакво понятие от опали…

— Защо го е преследвала?

Фунг Скелета извърна глава към морето. Очите му по навик проследиха движението на полицейския катер.

— Може би по същата причина, поради която открадна този камък от мен…

Отговорът му прозвуча глухо и някак отдалеч.

— Какво искаш да кажеш?

— Тя изгаряше от желание да го направи. Знаеше какво ще й се случи, но въпреки това не се отказваше. Не я убих, само защото Джейк ме изпревари…

— Тя не е била луда — поклати глава Блис. — Джейк несъмнено би забелязал това.

— Тогава трябва да имаш друго обяснение — извърна се да я погледне Фунг.

— Тя не е била глупачка — продължи Блис. — Напротив — била е достатъчно умна, за да накара Джейк да закъснее за срещата с баща си… С цел да разчисти пътя на хората, които убиха Ши Зи-лин…

Фунг Скелета отмести очи от лицето на Блис и ги насочи към блестящия камък в дланта си.

— Защо имам чувството, че знаеш защо ми открадна този камък? — тихо попита той.

— Имам известни предположения — призна Блис, потръпнала от могъщото въздействие на „да-хей“. — Според мен е знаела цената на този камък и е решила да рискува…

— Но е знаела и друго — че ще я намеря и ликвидирам — изтъкна Фунг.

— Значи е възнамерявала да напусне Хонконг…

— А Джейк й попречи…

— Да.

Очите на Фунг Скелета внимателно опипаха лицето на Блис. Даваше си сметка, че тази жена е изключително умна, но все още не можеше да определи докъде се простира този ум.

— Имам сведения, че се е виждала с друг мъж, докато… докато живееше в дома ми — тихо подхвърли той.

— Знаеш ли кой е той?

Фунг хвърли поглед на часовника си и отлепи гръб от парапета.

— Съжалявам, но ще закъснея за една среща, която не мога да пропусна… Искаш ли да се срещнем довечера за вечеря?

— Къде?

— Обикновено ходя в „Стар хаус“, знаеш ли го?

— На Козуей Бейс? Да, зная го…

— В осем часа? — попита Фунг и направи знак на Малаеца.

Блис се запита дали ще има още полза от този мъж. Видя лицето му, прочете мислите в душата му — това стана още в първите минути, след като стъпи на палубата. Веднага усети похотта му, но друг избор май нямаше… Той е единствената връзка с тайнствената жена, която беше проследила Джейк.

— Добре — сви рамене тя. — В осем часа.

Бурята настигна Ки-лин малко след като прекоси южната граница. Това вероятно би станало по-рано, но тя реши да се придържа към съвета, който й даде на раздяла старият доктор от Джиао Жуан-ху: Не забравяй реките, които текат към морето… Избираше пътя си така, че да използва прикритието на големите дървета, издигащи се от двете страни на широката и мътна река, която прорязваше платото.

Сега, високо над морското равнище, Ки-лин вече беше сигурна, че е извън опасност. Намираше се сред дивите и непристъпни планини на Северна Бирма.

В царството на Шан, където нямаше закони, където дори китайските войници се страхуваха за своята сигурност.

Тук някъде се простираше Златният триъгълник — високото и непристъпно плато, където се съединяваха границите на Лаос, Бирма и Камбоджа, а също родната й провинция Юнан. Знаеше, че препитанието на местните хора е свързано единствено с опиума, или както го наричаха тук — „маковите сълзи“.

Десетилетия наред правителството на комунистически Китай правеше безуспешни опити да контролира нелегалната, но изключително доходоносна търговия с маково семе, същото вършеше и социалистическото правителство на Бирма. Но царството Шан беше отделна вселена. Тук живееха полудиви племена, ръководени от жестоки главатари, които поддържаха отлично екипирани и обучени армии. Скрити сред непристъпните планински върхове, те осигуряваха спокойствието на нелегалния бизнес.

Америка и Русия — най-могъщите държави на света, отдавна бяха приели статуквото. Ки-лин знаеше, че те от години се опитват да проникнат във високите плата на Златния триъгълник. Не за да ликвидират нелегалното производство на опиум, а за да сложат ръка върху приходите от него, възлизащи на милиарди долари годишно.

Но ЦРУ и КГБ бяха понесли толкова много поражения сред тези планини, че според това, което беше чувала Ки-лин, двете организации бяха създали специални системи за отчитане на загубите.

Веднъж прекосила границата с Бирма, Ки-лин си наложи още по-голяма предпазливост. Това тук вече не е Китай, фалшивите документи нямаше да й бъдат от полза. Затова още оттатък, на територията на Юнан, тя ги уви в кожена торбичка и ги зарови в земята. В царството Шан се отнасяха с подозрение към всички китайци, тъй като правителството на съседа гигант не се отказваше от идеята да ликвидира търговията с опиум. Докато избягал затворник несъмнено щеше да бъде приет по-различно…

Особено ако повярваха на версията, според която тя вървеше по петите на сестра си, избягала от Китай няколко дни по-рано…

„Шан“ означава „свободен човек“. Същото значение имат и думите „Сиам“ и „Асам“ — така се наричат двете народности, заселили големи части от Югоизточна Азия. От XV век до 1959 година Шан се е управлявал от тридесет и четири „сабвас“ — благородници от кралско потекло, които предавали властта от баща на син по стар феодален обичай… Днешните управници на Шан и Златния триъгълник вече не са издънки на древните фамилии, но в жилите на много от тях продължава да тече благородническа кръв.

Но имаше и други, далеч по-опасни главатари. Особено за нея. Обикновено те бяха дезертьори от Китайската народна армия — офицери и дори генерали. Заслепени от алчност и жажда за власт, те признаваха само един Бог — златото. А отношението им към бегълците от Китай несъмнено щеше да е далеч по-враждебно от това на местните главатари и Ки-лин горещо се надяваше да не попадне в лапите на някой от тях.

Бойците на Шан я откриха доста близо до границата. Бяха с червени превръзки на главите, торбести панталони от избелял брезент, ризи в защитен цвят и дебели, силно вталени якета, които бяха отличителен знак за принадлежността им към някоя от многобройните частни армии в Шан.

Тя не разбираше нито дума от диалекта, на който говореха. Добре че един от членовете на патрула знаеше няколко думи на мандаринско наречие, изкривени до неузнаваемост от ужасния му акцент.

Ки-лин се остави да бъде претърсена, после извади снимката на дъщерята на стария доктор:

— Сестра — посочи я тя. — Моята сестра.

Мок — войникът, който говореше китайски, пое снимката и я подаде на спътниците си. След кратко съвещание се обърна към нея и каза:

— Ти чакаш тук! Мръднеш ли — стреляме и убиваме!

Ки-лин покорно кимна с глава.

Мок я остави под охраната на останалите и се насочи към полувкопана в земята бетонна землянка. В устата на Ки-лин се появи странен сладникав вкус, който раздразни небцето й. Вдигна ръка и се изкашля — това накара един от войниците да насочи калашника си в гърдите й. Ки-лин вдигна ръце високо над главата си и забързано каза:

— Всичко е наред, гадно чумаво псе! Нямам нищо в ръкавите си! — тонът й обаче беше мек и успокоителен. Усмихна се, младежът оголи зъбите си в отговор. Бяха черни като нощта.

Към бетонната землянка се проточи дълга нишка от войници, приведени под тежестта на чували от зебло. Други ги охраняваха с готови за стрелба автомати АК-47. Ки-лин никога не беше виждала толкова оръжие накуп, дори по времето, когато членуваше в триадата „Стоманен тигър“…

В далечината се виждаше голям конвой от мулета — именно от него се разтоварваха чувалите. Едва сега разпозна странния вкус в устата си и още по-странната миризма, която се носеше във въздуха. Това беше суров опиум, който очевидно щеше да се преработи в ниската бетонна постройка. Оттук щеше да излезе вече под формата на „Номер четири“ — една доста силна за употреба субстанция, или направо като чист хероин. Готовата смес заема приблизително една десета от мястото, което е необходимо за суровия опиум, и следователно е далеч по-удобна за транспортиране през трудно проходимите плата и планини.

Мок отново се появи и Ки-лин насочи вниманието си към него.

— Никой не виждал нея — съобщи войникът.

Ки-лин се намръщи от безжалостния начин, по който изкривяваше думите.

— Искам да ида при началника — промълви тя, като внимаваше да не прави резки движения. Дори с гърба си усещаше дулата на автоматите, насочени в нея.

— А?

— Началника, шефа…

— Началника? — озадаченото изражение на Мок скоро отстъпи място на радостното прозрение: — Аха! Искаш А-Ко Ги… Да го видиш…

— Да — кимна Ки-лин. — Искам да го видя сега!

— Добре, сега — кимна. Мок и направи знак на останалите. Ки-лин внимателно се взря в безизразните му очи. Нещо беше станало по време на краткото му отсъствие. Но какво?

На залез-слънце обкръжената от войници Ки-лин беше изминала около седем километра по тежкия планински терен. Надморската височина надхвърли четири хиляди метра и тя започна да трепери от студ. Но никой не й предложи якето си.

Селцето изскочи пред очите им внезапно, сгушено в подножието на непристъпен планински връх. Колиби от бамбук, измазани с кал, бяха наредени в кръг около нещо като площад.

— Тук ли се намира А-Ко Ги? — попита Ки-лин.

Мок не й обърна внимание. По време на похода не беше отронил нито дума. В душата на Ки-лин помръдна черно предчувствие. Но връщане назад нямаше. А и къде ли можеше да иде?

Влязоха в селцето и охраната около нея изведнъж се стопи в мрака. Мок я хвана за ръка пя поведе към централната колиба, малко по-просторна от останалите. Сигурно това е домът на местния главатар, съобрази Ки-лин.

Някой вероятно беше предупредил за пристигането им, тъй като на широката дървена веранда вече ги очакваха.

Мок тласна Ки-лин към няколко неясни фигури отвъд стъпалата и съобщи високо и ясно на чисто мандаринско наречие:

— Ето я нарушителката!

Ки-лин зяпна от изненада. Устата й остана в това положение през цялото време, докато Мок обясняваше коя е, къде са я хванали и защо търси непознатата жена от снимката.

— Име? — излая заплашително главатарят.

Ки-лин излъга гладко и с лекота, водена единствено от инстинкта за самосъхранение. Мъжът насреща й беше шкоди дебел като буре, с огромни мускули на ръцете. Беше облечен в камуфлажен гащеризон, отдолу се виждаше черна риза с няколко златни карфици, които вероятно заместваха медалите. Около кръста си носеше широк колан с патронташ, от кожения кобур стърчеше дръжката на американски колт 45-и калибър. Ботушите от мека кожа стигаха почти до коленете му. По нищо не личеше, че страда от хапещия студ, който се спускаше откъм върховете заедно с настъпването на нощта.

— Това ли е тя?

Ки-лин не разбра въпроса и се приготви да обясни това, когато изведнъж разбра, че главатарят не говори на нея, а на мъжа зад гърба си, чиято фигура неясно се очертаваше в мрака. Фигурата пристъпи напред с известно усилие.

— Да — кимна старецът. — Тя е.

Ки-лин имаше чувството, че сърцето й спира. Буда! Тя познаваше този човек! Пред очите й като на филмова лента пробягаха всичките перипетии на бягството, започнало в онази изпълнена с гръмотевици нощ, в която умря полковник Ху… Зави й се свят, имаше чувството, че се върти в кръг.

— Хуайшан Хан? — попита с удивление тя. — Нима си ти?

В Маями си нищо, ако къщата ти не гледа към океана. Мако Мартинес живееше в огромен мезонет, върху чиято площ по мнението на Симбал спокойно можеше да се настани целият последен етаж на Агенцията и пак да остане свободно място. До това игрище за бейзбол, разположено на 33-тия и 34-тия етаж на блестящ небостъргач, се стигаше с асансьор като ракета, в който всеки можеше да получи кръвоизлив от носа.

Вестибюлът беше широк и лъскав като проститутка за хиляда долара. Тапетите в пастелни тонове имитираха течаща вода. Тук-там бяха окачени оригинални картини, скъпи дори на вид плетени кресла стояха на стража от двете страни на бронзовата врата на асансьора — сякаш дизайнерите бяха решили, че това е особено подходящо място за интимни среднощни разговори. Таванът беше изработен от стъклени панели с бронзов обков, през които проникваше тушираната дневна светлина.

— Това място направо вони на мангизи — отбеляза Симбал.

— Проектирани са още три такива кули — изсумтя Мартин Хуанито Гато де Роза. — Ако не са мангизите, които Мако и дружките му изсипват с камиони тук, градът отдавна да сее превърнал в ръждясал скелет. Бизнесът с недвижими имоти смърди от години. Построили сме толкова много луксозни апартаменти, че вече ни излизат през задника!

— Сигурен ли си, че Бенет ще се появи? — попита Симбал.

— В Маями нищо не е сигурно, хубавецо — изръмжа Кубинеца. — Излишно е да ти го напомням.

Двойните врати в дъното се отвориха. Симбал и друг път беше попадал в палати, но този наистина надминаваше всичко, видяно досега. Цялата южна стена на дневната, която по приблизителните му изчисления беше дълга най-малко двадесет и пет метра, се заемаше от остъклен панел. Гледката към Крайбрежната магистрала и блестящите като скъпоценни камъни островчета в морето беше наистина възхитителна. Вдясно се издигаха сияещите с разноцветни светлини грамади на луксозните хотели.

В източната част на огромното помещение се намираше елегантно извитата стълба към горния етаж. Всяко от стъпалата й имаше дискретно вградено пулсиращо осветление, което придаваше на конструкцията вид на коледна елха.

Помещението беше запълнено от скъпи кожени дивани и огромни фотьойли с дълбоки седалки, в които човек неизбежно се стопява и изглежда напълно беззащитен. Стените бяха покрити с копринени тапети в пясъчен цвят, върху тях с небрежна артистичност бяха пръснати абстрактни картини, в които преобладаваха розовото и зеленото. В ъглите имаше широки каиши с различни тропически растения — най-вече палми и папрати. Между две фалшиви византийски колони беше опънат хамак от истински кълчища, в него се беше проснала огромна манекенка с гротескни по своята пищност пропорции.

Тук и на иранския шах свят ще му се завие, рече си Симбал. Отдели се от Кубинеца и започна да си пробива път сред тълпата. Рок музиката беше оглушителна. Съставът „Полиция“, отгатна Симбал и неволно се ухили.

Мъжете с торбести ленени сака и копринени якета бяха в изобилие, всеки беше запретнал ръкави над мургави ръце и се пъчеше с тениската отдолу. Пресвети Боже, въздъхна в себе си Симбал. Дали пък не съм попаднал на снимки от телевизионната поредица „Пороците на Маями“?

Започна да се изкачва по спираловидната стълба, която се оказа толкова тясна, че разминаването му с някаква мадама в копринен халат и чаша мартини в ръка се превърна в истинско приключение. За момент изпита чувството, че мадамата ще го помоли да я оправи веднага, на място. Но тя само облиза влажните си устни и прошепна:

— Непременно ще се видим по-късно…

Безупречно излъсканият златист паркет на горния етаж беше покрит почти изцяло с дебел 5 сантиметра килим с цвят на прегорял каймак. Пред подобен разкош човек неволно иска да свали обувките си и да стъпи бос върху меката, гальовна дори на вид материя. Точно като младото момиче с дълга червена коса, което моментално привлече вниманието на Симбал. Високо вдигнала полите на дългата си мексиканска пола, мадамата му даде възможност да огледа не само гъвкавите й бедра, но и най-миниатюрните бикини, които някога беше виждал. Гъсталакът от нежни косъмчета, сред които се гушеха бикините и привличаше като магнит погледите на мъжете в помещението.

Симбал се огледа, пристъпи към подвижния бар и помоли за водка „Абсолют“ с лед. Отпи глътка от изпотената чаша и тръгна на малка разходка.

Тук, горе, също имаше тераса. Не толкова широка като онази долу, но напълно достатъчна. Симбал пристъпи до стъклото и хвърли разсеян поглед към моторните лодки, които лениво кръстосваха водите на залива. В средата му се издигаше миниатюрно ненаселено островче. Някой се беше сетил да го освети дискретно, но достатъчно ярко. Така буйната тропическа растителност можеше да се наблюдава по всяко време на денонощието.

Очите му доловиха някакво, движение, под разноцветните отблясъци на лампите се очерта плоско лице с познати черти. Да, грешка нямаше — това наистина беше Йе „Бегача“, главният човек на „Дикуи“ в Ню Йорк и твърд защитник на Алън Тюн във високите ешелони на организацията. Но с кого разговаряше?

Симбал направи няколко небрежни крачки нататък и изведнъж се закова на място. Бенет! Шпионинът вудуист в плът и кръв! Симбал внимателно го огледа, после побърза да се дръпне в сянката. От вътрешността на апартамента изригна оглушителен смях, Бенет неволно погледна натам.

Когато надникна отново, Йе вече го нямаше. Симбал изруга, остави питието си на перваза и изскочи на терасата. Светлини и сенки, оглушителна музика. Двойки кършеха снаги в такт със сочния глас на Нона Хендерсън, която пееше топъл, натежал от възбуда фънк.

Започна да си пробива път сред навалицата и мина на сантиметри от Йе Бегача, който се беше навел над парапета и гледаше надолу. Симбал спря и стори същото, очите му моментално откриха Бенет на по-широката тераса.

Вътре момичето с червените коси беше вдигнало мексиканската пола високо над главата си, към него пристъпваха трима латиноамериканци с хищни погледи, потта от лицата им сякаш канеше по костюмите „Армани“ за по хиляда долара и се смесваше с мазната им възбуда.

Яйцевидна коктейлна масичка беше разчистена от кристалната посуда, ароматизираните свещи и вазите с цветя, подредени в японски стил. Около нея бяха коленичили четири двойки, които се редуваха да смъркат бялата пудра върху плота, подавайки си дълга златиста сламка.

Исусе, въздъхна Симбал и побърза да се отдалечи. На тая сцена май само Месалина й липсва!

На спираловидната стълба се сблъска с някакъв мъжага, на чиито гърди имаше повече злато, отколкото косми. Беше очевидно пиян или дрогиран, а може би и двете едновременно. Симбал употреби доста усилия, докато насочи вниманието му към яйцевидната масичка. Плъзна се край парапета и затича надолу. Какво стана с шпионина Бенет? Нима го е засякъл? Това означава, че без съмнение го е познал. В главата му изплуваха два реда от досието на Бенет, нанесени от ръката на професионален психоаналитик. Там дебело се подчертаваше, че Едуард Бенет притежава невероятно силна зрителна памет. Което означаваше, че ако е зърнал Симбал дори за миг, той без съмнение го е познал.

Симбал спря поглед върху лицето на шпионина вудуист в момента, в който „Токин хедс“ започнаха протяжна балада за някакъв убиец-психопат. Кубинеца също го беше засякъл и препречваше пътя му към изхода в компанията на някаква млада мексиканка. От изражението в очите му беше разбрал, че някое зъбно колело на машината е безнадеждно повредено.

Симбал се насочи към тях. Двамата си разменяха разгорещени реплики и дори викаха. Но Симбал не чу нито дума, тъй като гласът на Дейвид Бауи заглушаваше всичко.

Бенет посегна пръв. Кубинеца се гмурна в краката му, но онзи успя да го тресне с лакът в ребрата, после огромният му юмрук потъна в скулата на латиноамериканеца.

Гато де Роза се олюля, а Бенет хвана за ръка мексиканката и я задърпа към изхода. Симбал подхвана Кубинеца, миг преди тялото му да се просне на пода. Онзи тръсна глава, очите му бяха замаяни.

— Мартин!

— Ти ли си, хубавецо?

— Аз съм. По всичко личи, че напоследък Бенет е доста изнервен, а?

— Пипнал е Мария. Тя е една от местните ми информаторки — Кубинеца избърса лицето си с носна кърпичка и я погледна така, сякаш за пръв път виждаше собствената си кръв. — По дяволите!

— Ела да го пипнем това копеле — предложи Симбал.

— Ти по-добре си налягай парцалите, хубавецо! — изръмжа Кубинеца. — Нали ти казах, че държи мой човек?

Разноцветните светлини на прожекторите приличаха на фалшиви усмивки. Гато де Роза попи кръвта от разбитите си устни с измачканата кърпичка, а в това време асансьорът правеше всичко възможно да им пукне тъпанчетата.

— Никой не си е позволявал подобно отношение с мен! — изръмжа заплашително Кубинеца. Изглеждаше дълбоко разстроен от публично поруганата си чест. — Кучи син!

— Какво ти каза?

— Какво ми каза, какво ми каза! — раздразнено изръмжа онзи. — Пита ме защо свинята Тони Симбал си завира зурлата в задника му! Аз му рекох, че има халюцинации, а той отвърна: „Свинята Симбал е тук и аз прекрасно знам какво търси. Шибаното копеле е гаден терминатор!“

— Не понасям подобен речник! — ядосано повиши тон Симбал.

— Я не се прави на луд, хубавецо!

Най-сетне стигнаха на приземния етаж и вратите на асансьора изсъскаха. Симбал понечи да тръгне към изхода, но Кубинеца го спря:

— Насам, човече…

Използваха задния изход, прекосявайки малка тревна площ по каменна, осветена със синкави лампички пътечка. В мрака шумоляха листата на невидими палми, милиони мушици бързаха да се самоубият в нагорещените сфери на изкуственото осветление.

Пред очите им се появи пристан за яхти — едно от най-горещо рекламираните преимущества на луксозните апартаменти в блестящия небостъргач, което се пробутваше на евентуалните купувачи в комплект с професионалните тенис кортове.

— Той не е дошъл с кола — поясни Кубинеца, докато тичаха по пътечката. — Бенет се изнервя от колите. Никога не ходи на места, до които не може да се добере с моторница. — Изскочиха на кея и Кубинеца махна с ръка: — Ей там е „цигарата“ му! Онази, черната на бели ивици…

„Цигари“ в Маями наричаха мощните моторници с хищни силуети, снабдени с двигатели за състезания. Те са невероятно бързи и поради това предпочитани от контрабандистите на наркотици, които гъмжаха по крайбрежието.

— Стой, не се приближавай!

Гласът на Бенет ги накара да се заковат на място. Бяха на не повече от десетина метра от кърмата на „цигарата“.

— Нито крачка повече, приятелчета!

— Еди, какви мухи ти бръмчат в главата? Аз…

— Затваряй си плювалника, шибан кубински педераст!

— Хей, виж какво…

— Не, копеленце, ТИ ще видиш!…

Бенет се появи от сенчестата страна на палубата, пред себе си държеше тъмна фигура. Симбал ясно видя дулото на един „Магнум-357“, притиснато в слепоочието на Мария.

— Хубавичко гледай! Една крачка напред и ще видиш как мозъкът й се разпилява по пристана!

Симбал и Гато де Роза замълчаха.

Бенет се изсмя, тлъстото му лице подигравателно се разкриви:

— Ех, ако можех да ви направя един видеозапис! Двойка тъпи бойскаути, ха-ха! Господи Исусе, какви глупаци!

— Пусни я, Еди — обади се Кубинеца. — Тя е една фуста и нищо повече. Няма да я нараниш…

— По-добре се помоли на Бога за това, мръснико! — озъби се Бенет.

— Не мога да разбера какво си намислил, Еди — въздъхна Кубинеца.

— Аз пък мога — обади се Симбал. — Тоя тип просто се е надрусал!

— Внимавай какви ги дрънкаш, скаут! — изръмжа Бенет и дулото на магнума потъна в слепоочието на Мария. — Кво си мислите, че няма да й видя сметката, а? Нещастни тъпаци! Пратиха ме в Ню Йорк да погодя един малък номер на Алън Тюн, сигурно вече сте чули за него… Всички тъпаци са чули за него! И точно в това е смисълът…

— Какво правиш, да те вземат мътните?! — напрегнато просъска Кубинеца. — Нали те предупредих?

Симбал си даде сметка, че сега най-важното е да излязат от задънената улица. Случаят е доста по-различен от вземането на заложници, когато времето почти винаги е на страната на онези, които умеят да чакат… Сега ситуацията е експлозивна, трябва да се действа бързо и решително, въпреки риска. Ще спечели онзи, който мисли по-бързо. Закова поглед в блестящите очи на Мария и с изненада установи, че в тях няма нито паника, нито страх. Това е хубаво, може би ще се окаже решаващо за победата…

— Знаеш ли на какво ми приличаш, Бенет? — нарочно повиши глас той. — На бездомно псе!

— Мартин! — леко се извърна Бенет. — Какви ги дрънка тоя?

— Така е, приятел — продължи Симбал. — Ти нямаш дом, никой не те иска!

— Ти си се побъркал, бе глупак!

Но Симбал вече беше събудил любопитството му.

— Знаеш ли, че си включен в списъка на покойниците?

— Майната й на АН! — изсмя се подигравателно Бенет. — Отдавна съм си намерил нов дом, далеч по-добър от предишния! Правя толкова мангизи, колкото нещастници като теб не могат да спечелят и за сто години!

— Тук съм, за да сложа край на мъките ти, Бенет.

— Знам, нали си екзекуторът на фирмата…

— Не ме разбра правилно, Бенет — спокойно продължи Симбал. — В момента изпълнявам платена поръчка на „Дикуи“.

— Какво?!

Всичко зависи от времето за реагиране. При нормални обстоятелства човек разчита единствено на подготовката си и горещо се надява тя да е по-добра от тази на противника. Но има моменти, при които този начин на мислене е крайно недостатъчен и човек се нуждае от нещо повече.

Симбал от опит знаеше, че в такива моменти предимство може да се случи единствено чрез изненадата. Тялото на противника инстинктивно реагира на движението, следователно движението трябва да отпадне. Целта е умът. Умът на противника трябва да бъде замразен за онзи безкрайно кратък отрязък от време, в който импулсите на мозъка не стигат до мускулите и в който получаваш решителното предимство.

Симбал още не беше довършил изречението си, когато тялото му полетя напред. Един скок, втори, трети… Сега е твой ред, мръснико! Главата му се заби в корема на бедната Мария, похитител и заложница едновременно отлетяха назад. Тримата се стовариха на палубата почти едновременно. Симбал не успя да щракне белезниците си около месестата китка на Бенет, в следващия миг острият връх на каубойски ботуш го улучи във веждата. Магнумът изгърмя, гърдите на Мария сякаш експлодираха.

Бенет се окопити пръв, дулото на магнума потъна в носа на Симбал. Лицето му изтръпна, не можеше да си поеме дъх.

Вече се биеше по инстинкт. Вцепенен от ужас за живота си, организмът му насочи цялата си енергия към револвера на Бенет. Регистрирал последиците от контакта на куршума с тъп връх с човешката плът, той не искаше да има нищо общо с грозно зейналото дуло, единственият му стремеж беше да го отклони някъде встрани.

Останал сам на кея, Кубинеца бързо измъкна пистолета си. Виждаше тялото на Мария, но не можеше да прецени колко сериозно е ранена. Изстрелът го спря, не смееше да скочи на борда на „цигарата“, не смееше и да стреля в преплетените тела…

Удар с коляно в слабините накара Бенет да изпусне ръкохватката на магнума. Симбал вдигна ръка и слепешком нанесе саблен удар с окървавения ръб на дланта си. Наведе се към револвера, но той се изплъзна от мокрите му пръсти и цопна зад борда.

Бенет се възползва от позата му по най-добрия възможен начин. Сплете пръстите на двете си ръце в огромен юмрук и го стовари като чук върху незащитената шия на Симбал. Това беше краят. Абсорбирал прекалено силни удари без никакво време за опомняне, Симбал се преви на две и бавно падна на мокрите дъски. Бенет му нанесе два съкрушителни ритника, отвори някакво чекмедже на командното табло и измъкна мини автомат „Мак-10“. Насочи го към Кубинеца, който, доловил плясъка на пистолета във водата, се беше втурнал напред.

— Съжалявам за фустата, братко — изръмжа Бенет. — Но за всичко е виновен тоя смахнат лайнар! — Кубинеца понечи да направи още една стъпка напред, но Бенет натисна спусъка и няколко куршума свирнаха край ушите му. — Не си глупак като него, затова ти предлагам да хвърлиш пистолета!

Гато де Роза безмълвно се подчини. Бенет развърза въжето от кнехта на кея, после включи двигателите. Очите му нито за миг не изпуснаха неподвижната фигура на Кубинеца. Разнесе се басово боботене и черният корпус на „цигарата“ бързо се стопи в мрака.

Спря в средата на залива, остави мотора да работи на празен ход и се насочи към задната част на лодката, където лежаха неподвижните тела на Мария и Симбал. Наведе се, изпъшка и преметна Симбал през рамото си. После пристъпи към парапета и го хвърли във водата.

— Това свърталище на плъхове и без това е достатъчно замърсено — промърмори той, изплю се в средата на концентричните кръгове и се върна зад щурвала. Моторът изрева и лодката се стрелна в нощта, зад нея остана кипяща фосфоресцираща диря.

„Стар хаус“ в Козуей Бей беше от заведенията, които Блис обикновено отбягваше. Над широките маси за осем или десет човека висяха тежки кристални полилеи, край стените с позлатени тапети клечаха дракони от орнаментирано дърво, а по тавана размахваха криле златистоалени феникси.

Общо взето ресторантът беше встрани от основните туристически маршрути и повечето фирми не го включваха в справочниците си. Именно по тази причина вътре винаги беше претъпкано с чужденци, повярвали на мълвата, че тук ще намерят истинската местна кухня.

Блис беше идвала два-три пъти тук, но храната винаги беше посредствена. Този път обаче беше различно — всяко блюдо, което им поднасяха, беше прясно и изключително вкусно. Не се сдържа и сподели учудването си с Пок Голямата стрида.

— Всичките ми гости остават учудени — засмя се той. — Обичам да наблюдавам как се променя изражението им, след като опитат първата хапка… А загадката е съвсем проста: главният готвач е мой зет, страхотно влюбен в сестра ми. Твърди, че се е срещнал с нея благодарение на мен и ще ми бъде вечно задължен.

— Защо точно на теб?

— Защото родителите ми са отдавна мъртви.

— Разбирам.

Като глава на семейството само той можеше да даде благословията си за брака. И очевидно го беше сторил.

Тази вечер той беше Пок Голямата стрида, а не Фунг Скелета. Беше облечен в бледосив костюм от тънък лен, синя риза на фини райета и тъмносиня копринена вратовръзка. Изглеждаше като истински джентълмен, Блис трудно можеше да го свърже с полуголия мускулест контрабандист, когото беше видяла сутринта.

Подхвърли нещо забавно и тя се засмя. Доволно склони глава, усетил как любопитството му се събужда. Тя беше коренно различна от жените, с които общуваше. Разсъждаваше като мъж и това му беше интересно. Изглеждаше силна, гъвкава и уверена в себе си.

От време на време Пок Голямата стрида попадаше на някоя европейка от новото поколение — твърда като стомана и горе-долу толкова съблазнителна. Желанието на подобни жени да намерят място в света на мъжете неизменно водеше до огрубяване. Мъжката сила — качеството, което преследваха с безумна упоритост, ги лишаваше от гъвкавост, превръщаше ги в бездушни автомати. Човек се научава на твърдост в бизнеса, дори когато наблюдава действието на морските вълни срещу каменистия бряг. С течение на времето камъните се изтъркват и смаляват, докато морето остава непроменено.

Блис беше толкова различна от тези жрици на новото време, че оставяше главозамайващо впечатление. За пръв път в живота си Пок срещаше такава сила у една подчертано женствена красавица.

Седнала срещу него, Блис ясно улови промяната в отношението му, но все още не беше в състояние да определи на какво се дължи тя. Част от съзнанието й бавно се потопи в „да-хей“, могъщото й „ки“ се понесе над прозрачните вълни на Южнокитайско море. Гребените им проблясваха на лунната светлина, далечното боботене на корабни машини се смесваше с тръбните призиви на мъжките китове.

Ядосана, че позволява подобни отклонения на вниманието си, тя стисна зъби и направи опит да се концентрира в „да-хей“. Даваше си ясна сметка, че ако иска да научи името на жената, която беше проследила Джейк и знаеше (неизвестно откъде) за предстоящата му среща с Ши Зи-лин, тя трябва да бъде концентрирана докрай. Пок Голямата стрида съвсем не е обикновен контрабандист на маково семе, а умен и съобразителен търговец. Без съмнение щеше да поиска нещо срещу услугата, а Блис искаше да определи цената му още преди да бъде назована, за да може да бъде на висота. С такъв опитен търговец друг начин на поведение няма…

— Изглежда сменяш самоличността си с лекотата, с която се преобличаш — подхвърли небрежно тя.

— Нищо особено — усмихна се Пок. — Малко умения, без никакъв талант… А когато живея няколко живота, без съмнение ще получа и повече любов…

Значи това са желанията му, въздъхна в себе си Блис. Иска мен.

— Предполагам, че тази игра може да бъде и опасна — продължи в същата посока тя. — Превъплъщенията често водят до усложнения, нали?

— Може би това е една от причините да водя този начин на живот — сви рамене той. — Свикнал съм на риска, без него животът ми се струва безсолен… Вероятно това се дължи на дейността ми като контрабандист…

— Защо тогава не опреш дулото на револвера до челото си и не поиграеш на руска рулетка? — попита тя.

— И това съм правил — засмя се Пок Голямата стрида. — За бас. Така спечелих една от лодките си… Много е лесно.

— Да поговорим за жената, която открадна този опал — погледна го в очите Блис.

— Ще ми го върнеш ли? — попита невинно той.

Тя плъзна блестящия камък по покривката.

— Беше моя любовница — започна Пок. — Изгоних я, когато разбрах, че се среща с някакъв комунистически агент от континента.

— Била е шпионка?

— Да.

Очите й бавно изгубиха фокус, нощта избледня и се превърна в ден, блестящата лунна пътека я водеше право към дълбините на „да-хей“. Не сега! Почти съм на път да успея! Странните крясъци на морските обитатели се смесиха с лунните лъчи, светлината стана ослепителна, после се превърна в глас. Глас, който я викаше…

— Той идва, Блис… Той идва…

Кой идва, за Бога?

— Едва, Блис, всеки момент ще е тук…

Пок Голямата стрида се извърна към вратата, пръчиците за хранене паднаха от ръцете му. Направи опит да се изправи, а Блис остана закована на мястото си, потънала в неземните гласове на „да-хей“. Устата му се отвори:

— Нека Боговете са ми свидетели, но…

После проехтяха изстрелите. Един, два, три, четири, пет, шест!… С глух тътен куршумите попадаха в целта.

В нощта пламтяха огньове. Там, във Великата пустош. Зад черепа на Йън Макена. Зелената муха монотонно се блъскаше в изцъкленото око на озлочестеното момче, равнодушно насочено към небето. Едновременно с това към пустинята, към невинно пролятата кръв, към неспирния ход на Времето… Всичко това се случи в нощта, в която Йън Макена полудя.

Камбанките предупредително звъннаха, но Макена отказа да им повярва, отказа да поеме отговорността за опасното положение, в което беше изпаднал. Предпочиташе да вярва, че е обладан от чудодейни сили благодарение на магическите огньове в пустинята, на монотонните религиозни псалми, наситени с примитивизъм…

Мръсните аборигени, рече си той. Мръсните аборигени искат смъртта му, държат да платила греховете си, за престъплението срещу природата… Аборигени, китайци — все едно. Макена отдавна беше престанал да прави разлика между тях. Те се бяха слели в представите му, бяха се обединили в огромна фигура — мрачна и заплашителна, която протяга ръце да го стисне за гърлото, да го лиши от мъжествеността…

Изтерзаното съзнание търси отдушник, оглежда се за най-скорошното превъплъщение на тази заплаха. И обикновено го намира.

В случая заплахата се казваше Пок Голямата стрида. Йън Макена тръгна да го търси. Не пропусна нито едно от заведенията на Вая Чай, в едно от кафенетата му припомниха, че Пок обикновено вечеря в „Стар хаус“…

Макена нахлу през парадния вход, зачервените му очи светеха с безумен блясък. Лудостта му лесно би могла да се установи, но китайците поначало считаха всички „гуай-лох“ за луди и никой не му обърна внимание.

Дори когато откри масата на Пок Голямата стрида и заплашително се понесе към нея.

Дори когато измъкна тежкия „Магнум-357“ и изпразни барабана му във врага си.

Истинският ад започна едва след това.

— Обадих се навсякъде, където трябва.

Очите му бяха затворени, съзнанието му се носеше в мрака.

— Джейк-сан, чуваш ли ме?

— Хай, Микио-сан — тежко отвърна той. — Чувам те.

Микио се отпусна на татамито срещу Джейк. Казамуки стоеше до прозореца и чакаше знака му. И той го даде — леко, едва забележимо помръдване на ръката. Момичето се поклони и напусна стаята. Грохнал от умора, Джейк дори не я усети.

— Проведох разговор с моите хора в префектурата — продължи със спокоен тон Микио. — По отношение на тях можеш да бъдеш абсолютно спокоен.

— Как го постигна? — усмихна се с мрачна ирония Джейк. — Зад гърба си оставихме доста голяма бъркотия…

Микио предпочете да игнорира нелюбезния въпрос. Беше дълбоко разтревожен от емоционалния срив у приятеля си, но най-много го безпокоеше самосъжалението, което се долавяше в тона на Джейк. Подобно чувство беше съвсем нетипично за характера му.

— Това е нищо в сравнение с войната, която вода от няколко седмици насам — въздъхна той. — Няма от какво да се безпокоиш. — Очите му не слизаха от лицето на Джейк, чудеше се дали този емоционален срив е свързан със смъртта на баща му.

Намираха се в широка по японските стандарти стая, която принадлежеше към голяма по японските стандарти къща. Но това беше Каруизава — елегантният курорт, любимо място за почивка на токийския елит. Улиците бяха широки и чисти, скъпи вили се гушеха сред море от цветя и зеленина. Богаташите на Токио идваха тук както за почивка, така и за изтънчени забавления.

Но едновременно с това Каруизава беше град с двойствен стандарт. Тук, в старата част, почиваха членове на императорското семейство, поети и художници, възрастни президенти на солидни корпорации. Но само километър по-нататък лежеше обратната страна на монетата — там улиците бяха задръстени от новобогаташи и потомството на старите богати фамилии — всички облечени в тенис екипи на „Фила“ и „Елисе“, небрежно преметнали през рамо ракети „Принс Графайт“, които струваха цяло състояние в отворените до късна нощ модни бутици. Тук начинът на живот беше прост и се изразяваше само по един начин: да видиш и да бъдеш видян.

Само на два часа път с кола от центъра на Токио, Каруизава се простираше в подножието на Японските Алпи — хладен, свеж, привлекателен…

— Намираме се близо до сърцето на клана Моро, Джейк-сан — загрижено промълви Микио. Очите на Джейк останаха затворени, устните му бяха все така плътно стиснати. — Джейк-сан?

— Имаш ли малко саке?

Микио се замисли за момент, после стана и извади бутилка от дървения шкаф. Сложи я на малък, лакиран в червено поднос, прибави две малки чашки и се върна на татамито. Джейк отвори очи едва когато чу бълбукането на оризовото вино.

— Съжалявам, но не е горещо…

Джейк опразни чашата си на един дъх, докато Микио отпи едва съвсем малка глътчица.

— Болката е много силна, когато пронизва единствено съзнанието ти… — замислено промълви той. — Бил съм раняван много пъти, понякога тежко, понякога леко… Но болката от всичките ми рани накуп е нищо пред онова, което изпитах, когато почина жена ми Казико…

Никога не беше говорил за това, а Джейк беше достатъчно деликатен, за да не пита.

— Мисля, че това се дължи на няколко неща… — тихо продължи оябунът. — Болката ме пронизваше в продължение на месеци, защото тя умря при раждане… Дълго време нямахме дете, а и двамата много го искахме… Но в крайна сметка се оказа, че нито тя, нито детето могат да бъдат спасени…

Джейк запази мълчание. Така уважението му беше по-силно от сто хиляди съболезнователни слова.

Микио въздъхна, поклати глава и добави:

— Казвам ти всичко това, за да разбереш, че имам далеч по-богат опит, когато става въпрос за болката, Джейк-сан… Затова не вярвам да се обидиш, ако ти кажа, че забелязвам признаци на болка в душата ти…

Джейк отмести поглед, очите му се зареяха към прекрасните гористи склонове на близката планина.

— Може би си тук, за да откриеш убийците на баща си, но аз усещам, че имаш и друга причина, също така дълбоко лична… — Микио се поколеба, после добави: — А може би и далеч по-важна…

Джейк опразни втората си чашка оризово вино и я остави на подноса. Не пожела да си сипе отново, ръцете му останаха скръстени в скута.

— Изгубих повече от баща си, Микио-сан — тихо промълви той. — Изгубих… покоя, душевното си равновесие. Вече не съм в състояние да се докосна до „ба-мак“, не усещам могъщата пулсация… А без „ба-мак“ целият ми живот изглежда променен…

— Светът се променя при всеки прилив и отлив — каза Микио. — Това става два пъти на ден, безброй много пъти през живота…

— Не е същото.

— Напротив, Джейк-сан. Съвсем същото е. Вълната на прилива е могъща, дори големите кораби се стремят да избягат от нея. Но тя сменя посоката си, същото става и с нещата в живота. Всичко подлежи на промяна…

— Не съм убеден, че отново ще придобия способността да прониквам в „ба-мак“.

— Може и така да е, Джейк-сан. Значи такава е била кармата ти. Но ти си длъжен да приемеш съдбата си и да продължаваш напред. Защото, за разлика от приливната вълна, силата на духа не бива да се променя. Силата на духа ни прави хора, отличава ни от животните. Човек може да се счита цивилизован единствено благодарение на нея… Такава трябва да бъде насоката на мислите ти, особено сега, когато болката те пронизва… Духът винаги трябва да бъде силен и чист. — Остави чашата си и добави: — Винаги, Джейк-сан. Иначе сме загубени!

Джейк си спомни за планината — онази, за която говореше баща му по време на разходките им по плажа… Господи, оттогава сякаш е изминала цяла вечност, неволно потръпна той. Зи-лин беше казал, че там, в студената и мрачна планина ще настъпи главното изпитание в живота на Джейк…

Съзнаваше, че Микио е прав. Беше пристигнал в Япония не само за да открие убиеца на баща си, но и да защити Вътрешния кръг, да помогне на приятеля, изпаднал в беда. Всичко това бяха практически неща, относително лесни за изпълнение. Но те имаха и друга, чисто духовна страна. И именно тя го накара да се върне обратно в Япония — страната, която го беше възпитала и обучавала… Внезапната загуба на „ба-мак“ го изправи пред тежка криза. Нуждаеше се от обновяване на духа и го потърси в древните и мистични японски планини, където бяха минали годините на неговата младост.

Вдигна глава и видя фигурата на Казамуки, изправена до вратата. Беше облечена в широка черна блуза и също така черен памучен панталон, на краката си имаше леки обувки за танц с тънки подметки. Гъстата й коса беше стегната с широка черна лента, лицето й беше намазано със сажди.

— Готови сме, оябун.

— Добре — кимна Микио Комото, стана и протегна ръка за брезентовия сак, полюшващ се на рамото на Казамуки. Дръпна ципа, извади нещо и се извърна към Джейк: — Каквото и да е станало, ти все още си „юми-тори“… — Притежателят на лъка, майсторът на древното бойно оръжие. — Едва сега Джейк разпозна предмета — „оурума“, древен боен лък от желязно дърво. — Време е да получиш своето оръжие!

Очите им се срещнаха. Джейк усети как гърдите му се стоплят, ръката му неволно се протегна и пое лъка.

Въпреки петте хиляди метра височина, бирманският лес се издигаше над главите им като плътен, кипящ от живот покров.

— Пипнахме ги — промърмори с тържествуваща усмивка на уста сър Джон Блустоун. — „Юн-хюн“ е наш!

Седеше зад очукана маса от бамбук, която едва ли можеше да има нещо общо с чудесно гравираното дърво на бюрото му във „Файв стар пасифик“. Това не го тревожеше, тъй като моментът беше специален; длъжен беше да му се наслади като на вино от рядка реколта. Мисълта, че е на крачка от контрола на вражеския бизнес, го караше да потръпва от нетърпение. Принуди се да скрие ръцете си под масата, за да не се издаде.

— Започнахме операцията по поглъщане на „Интер-Ейша трейдинг“… — Имаше предвид компанията-майка, която ръководеше всички фирми на „юн-хюн“. — Враговете ни са смутени от сгромолясването на „Саут-ейша Банкорп“, действията ни на борсата Ханг Сенг имат максимален ефект…

Као Белоокия не беше впечатлен. Прекоси избелелия килим на сини и златни фигурки и си сипа питие от бутилката, поставена до полупразен кашон.

През прашните, облепени с пожълтели вестници стъкла на прозорците, се виждаха тълпи от войници на Шан, преметнали АК-47 през рамо и с брезентови торби опиум в ръце. Въздухът тежеше от сладникавата миризма на суров наркотик.

Као Белоокия опразни чашата с уиски и си наля отново. Чакаше.

— Целта е да закупим петдесет и един процента от акциите на „Интер-Ейша трейдинг“ още преди да се осъзнаят какво става — обади се един глас от тъмния ъгъл на помещението.

Ето, това чакаше да чуе Као Белоокия. Извърна глава към дребничкия мъж и го огледа с алчност, която той, дори да беше забелязал, едва ли можеше да разбере.

— Но ако Сойър или Трите клетви усетят какво става, преди да сме изкупили достатъчно акции, нещата ще станат трудни за нас…

Блустоун слушаше внимателно думите на третия присъстващ в стаята. Беше китаец, годините му можеха да бъдат както петдесет, така и седемдесет и пет. Кожата на лицето му беше гладка, загрозяваше я единствено бял отвесен белег в ъгъла на устата, който му придаваше навъсено изражение. Но въпреки белега той беше красив мъж. Очите му бяха ясни като на младеж, без следа от хода на времето. От тялото му се излъчваше скрита енергия, която го правеше опасен. Никой не му се противопоставяше открито, ако не бе абсолютно сигурен в правотата си. Защото Чен Ю беше известен като безпощаден враг.

— Операцията навлиза в критичната си фаза — продължи той. — Затова съм длъжен да повторя — оттук нататък нямаме право да грешим. Козовете ни в най-добрия случай могат да се нарекат крехки… В този момент обаче те ни дават съкрушително предимство над „юн-хюн“ и ние трябва да го задържим на всяка цена.

Блустоун бавно се надигна от простия дървен стол. Държеше да демонстрира високия си ръст на всяка цена, особено пред този дребен китаец. Макар да беше известен със своя безскрупулен прагматизъм, Блустоун неизменно се чувстваше неудобно в присъствието на Чен Ю. Защото беше свикнал да има пълен контрол над хората си, но с този човек това беше изключено.

Блустоун не беше срещал човек с по-голяма власт от Чен Ю. Малко след като се запозна с него, той научи, че нито грам опиум не влиза или излиза от Хонконг без предварително съгласуване с Чен Ю. Какво бих сторил с такава огромна мрежа, завистливо въздъхна той. Но как да се възползвам от него? Искам всичко, което е негово притежание, сега остава да открия начин да го получа!

На лицето му се появи усмивка, натежала от фалшива сърдечност.

— Няма причини да сте мрачен, приятелю. Изправени сме на прага на голяма победа — Пръстите му се свиха в юмрук. — Почти усещам как примката се свива около шията на онзи мръсник Сойър! Не се страхувайте, Чен Ю!

Као Белоокия се усмихна в мрака. Никой не можеше да забележи тая усмивка, още по-малко пък да разбере смисъла й. Защото именно Чен Ю го беше обучавал за секретната мисия в лагера на сър Джон Блустоун.

— Не се страхувам — отвърна китаецът с белега. — Искам само да внимавате — спря очи върху високата фигура на англичанина и скрито въздъхна. Никога, дори и в най-волните си фантазии, но беше вярвал, че ще влезе в съюз с „гуай-лох“.

Но този съюз се градеше върху омраза. И двамата, всеки по свои причини, ненавиждаха Андрю Сойър като смъртта. Някога, преди много години, Чен Ю изпълняваше длъжността „компрадор“, т.е. доверено лице и дясна ръка на Бартън Сойър. Бащата на Андрю имаше изключителни качества на бизнесмен, благодарение на тях „Сойър & синове“ се превърна в една от най-стабилните търговски къщи на Хонконг. Немалка роля в това начинание изигра и един друг китаец — Ши Зи-лин.

Чен Ю стисна зъби пред силата на спомените. Ако не беше Ши Зи-лин, той с положителност щеше да стане тайпан на „Сойър & синове“. Но Ши Зи-лин и Андрю Сойър му измъкнаха това, което по право му принадлежеше. Преди появата на Ши Зи-лин Андрю Сойър беше пълен некадърник, с никакви шансове да наследи поста на баща си.

Името на компанията беше пълна заблуда. Преди да умре, жената на Бартън Сойър го беше дарила с трима синове. Първият загина при катастрофа с кораб, последният беше ненормален и небето милостиво го прибра още преди да е навършил пет.

Така остана единствено Андрю и мечтата на възрастния тайпан да изгради наследствена империя рухна. Отбелязал факта, че Андрю не е в състояние да понесе на плещите си отговорността за огромната фирма, Чен Ю отиде при своя тайпан и му предложи алтернатива.

— Ако нямах синове, компанията положително щеше да остане на теб — каза Бартън Сойър.

— Мисля единствено за бъдещето й, тайпан — беше отвърнал Чен Ю.

— Зная, сигурен съм, че е така.

Но Чен Ю мислеше и за себе си. Най-голямото му желание беше да стане тайпан. След като беше прекарал години в подножието на трона, след като беше давал ценни съвети на собственика на могъщата компания, той вече не се задоволяваше с поста на компрадор. Мечтата му беше не само да поеме ръководството на „Сойър & синове“, но и да я превърне в изцяло азиатска компания. Беше убеден, че това е единственият начин да се бори за званието „имперска компания“ — звание, което по традиция получаваше най-могъщата търговска къща на Хонконг.

Докато с издигането на Андрю Сойър на поста тайпан компанията щеше да бъде обречена на разруха. Това беше твърдото убеждение на Чен Ю. И той вложи цялата си енергия в нелеката задача да убеди Бартън Сойър в неспособността на собствения му син.

Планът му беше прост, но ефикасен. Направи така, че да запознае Андрю с дъщерята на Джиу Кси-мин. Играта беше интересна, тъй като този човек беше водач на профсъюза, в който членуваха седемдесет процента от работниците и служителите на „Сойър & синове“. Следователно Бартън Сойър беше принуден да се съобразява с мнението му.

Ясно беше какво ще стане, ако Андрю проявеше глупостта да се свърже с момичето. Защото едно е синът на някой могъщ тайпан да посещава публични домове и да задоволява мъжките си нужди с жриците на любовта там, дори те да са китайки, но съвсем друго — да се срещаш открито с момиче от почтено китайско семейство без сериозни брачни намерения.

Това беше най-важният изпит в живота на Андрю Сойър и той се провали. Най-голямата дъщеря на Джиу Кси-мин наистина беше прекрасно цвете — Чен Ю я избра след дълъг и внимателен подбор. Лицето й беше толкова красиво и пламенно, че дори слепец би хлътнал по нея.

Всичко вървеше по план, но изведнъж на сцената се появи Ши Зи-лин. Изпаднал в безизходица, Андрю Сойър беше потърсил съвета му, а Чен Ю не успя навреме да усети този ход. И Ши Зи-лин му беше помогнал. Провеждайки тайни преговори с бащата на момичето, той беше успял да го измъкне от капана още преди Чен Ю да съобщи на тайпана тъжната новина за глупостта на сина му. Изведнъж се оказа, че няма нищо за съобщаване, а Ши Зи-лин започна да се отнася към Андрю с уважението, което се полага на бъдещ тайпан.

Чен Ю така и не разбра какво точно е получил Ши Зи-лин за тази услуга, но то във всички случаи е било нещо важно, тъй като и услугата беше такава.

Във всеки случай пътищата на Чен Ю към президентския стол бяха отрязани завинаги. Той никога нямаше да бъде тайпан, а Ши Зи-лин започна да действа така, че и пълномощията му в компанията рязко намаляха. Принуди се да напусне.

— Да внимавам, значи… — повтори като ехо Блустоун и върна мислите му в действителността. — Така казваше и баба ми… Никога не забравях да си взема шалчето при поредната от зимните си разходки…

— Но увивахте ли го около шията си? — пожела да узнае Чен Ю и скръсти ръце върху малкото си коремче. — Чаках дълго своето отмъщение. Нима предлагате да повярвам на приказките, че всичко е наред?

— Но какво може да се обърка, особено сега? — изви вежди Блустоун. — Старецът е мъртъв, синът му Джейк Мейрък се запиля Бог знае къде, Тцун-Трите клетви трепери от страх пред заплахата от поглъщане на компанията си. С помощта на Неон Чоу ние имаме пряк достъп до „юн-хюн“. Единственият тайпан, от когото бихме могли да се страхуваме, е Т. И. Чун, но аз сключих договор с него. — Ръцете му се разпериха в многозначителен жест — „какво повече искаш“?

Т. И. Чун, въздъхна в себе си Чен Ю. Искаш да го подчиниш на волята си точно по начина, по който се надяваш да отнемеш и моята власт… Но ти не можеш да се сравняваш с мен, тайпан. Погрижих се да ти покажа само малка частица от своята власт. Но ако можеш да я видиш цялата, положително ще ослепееш.

— Мейрък наистина изчезна, но лично аз не виждам в това повод за ликуване — каза на глас той. — На практика е обратното: този факт ме притеснява.

— И трябва да внимаваме, а? — шеговито подхвърли Блустоун.

— Точно така, тайпан — мрачно кимна Чен Ю, без да обръща внимание на тона му. Вътре в себе си скръцна със зъби и си обеща един ден да постави на мястото му този нахален „гуай-лох“. — Джейк Мейрък е избора на Ши Зи-лин. Негов избраник за поста Джуан. Това нищо ли не означава според вас?

— Една куха титла и нищо повече — сви рамене Блустоун.

— Нима трябва да ви напомням, че в Китай кухи титли няма, тайпан? — вдигна вежди Чен Ю, успял да овладее гнева си. — Джейк е получил тази титла от баща си, а той беше всичко друго, но не и глупак. Ако мислите по друг начин, значи сте на погрешен път.

— Аз няма защо да се страхувам от Джейк Мейрък — поклати глава Блустоун, помислил си за Неон Чоу и отличната й позиция в центъра на „юн-хюн“.

Чен Ю скочи на крака и пристъпи към стола на Блустоун с такава бързина, че англичанинът нямаше време дори да се обърне. Устата на Блустоун изведнъж пресъхна под острия поглед на тези черни и хищни очи.

— Сега сте в съюз с мен! — прошепна заплашително Чен Ю. Думите му бяха тежки и остри като катана, напоени със смъртна заплаха. — Нямам никакво намерение да търпя прояви на глупост! В миналото вече си позволихте да подцените Джейк Мейрък, но виждам, че не сте си направили съответните изводи. Ако не можете да се учите от собствените си грешки, аз нямам работа с вас!

В душата на Блустоун се появи гняв. Гневът на цивилизован бял човек срещу източен варварин. Као Белоокия го усети и се стегна, готов за светкавична намеса. Англичанинът беше едър, но мек, един удар щеше да е напълно достатъчен.

Чен Ю си даде ясна сметка какво става в душата на Блустоун, изчака няколко изпълнени с напрежение секунди, после направи скрит знак с ръка. Као Белоокия се отпусна.

— Контролирате поведението си почти като китаец — похвали Блустоун той. — Поне този урок сте усвоил добре — очите му се забиха като свредели в лицето на англичанина. — Питам се дали ще усвоите и другия урок?

— Мейрък… — промърмори с дрезгав глас Блустоун. — Добре, няма да го подценявам…

— Запомнете добре своите думи, тайпан — леко изви глава Чен Ю. — Защото излезете ли от тази врата, никой вече няма да ви ги припомня.

— Скоро ще поема управлението на „Интер-Ейша“ — успя да се овладее Блустоун. — Това пък е нещо, което вие трябва да запомните! Само тази новина ще бъде достатъчна, за да извади Джейк Мейрък от релсите!

— Дано — кимна Чен Ю. — Значи нещата са ясни: „Интер-Ейша“ за вас, „Кам Сан“ — за мен. — Господи, колко е алчен, каза си дребният китаец. Алчността го заслепява и никога няма да разбере къде се крие истинската власт. Като всички „гуай-лох“, и тоя дебелак ламти затова, което блести, вместо да се огледа за другото — скритото и наистина ценното…

— Равноправни партньори, така ли? — усмихна се Блустоун. — Делим честно на две… — Вътре в себе си беше убеден, че може да прояви щедрост. Просто защото по-тлъстото парче оставаше за него.

— Точно така, тайпан — кимна Чен. „Какъв глупак, рече си той. Без мен шансовете му да поеме контрола над «Интер-Ейша» са не по-големи от шансовете на всеки просяк по улиците на Хонконг. Нали аз бях този, който накара главния счетоводител на «Саут-ейша» да отмъкне парите на корпорацията? Нали аз бях този, който откри изпепеляващата му страст към комара? После вече не беше трудно — просто го свързах с моите хора. Те му подхвърлиха една-две скрити заплахи — глупакът имаше жена и деца… Операцията беше изпълнена като по вода. Блустоун ще получи своите петдесет и един процента и ще бъде доволен. Какъв глупак, Господи! Държи света в шепата си, но не може да го осъзнае!“

— Но преди това трябва да получа пълна информация за проекта „Кам Сан“ — напомни Блустоун. За тази информация плаче генерал Даниела Воркута, аз трябва да направя всичко възможно, за да й я предоставя. Чен Ю няма представа за връзката ми с Москва и нещата трябва да останат такива, каквито са. Научи ли, че съм главният резидент на КГБ в Хонконг, той положително ще прекъсне всякакви контакти с мен.

— Бъдете спокоен — усмихна се Чен Ю. — Ще узнаете тайните на „Кам Сан“ в момента, в който ги узная и аз.

— И двамата искаме унищожението на Андрю Сойър — въздъхна Блустоун. — Ликвидираме ли „Сойър & синове“, компанията „Файв стар пасифик“ ще стане най-могъщата търговска къща с прозападна насоченост в цял Хонконг!

Но аз искам много повече, каза си Чен Ю. Гледам по-надалеч от Хонконг, по-надалеч дори от Азия. Умът ми обхваща хоризонти, които нито един китаец преди мен не е сънувал дори… И ще достигна тези хоризонти именно благодарение на „Кам Сан“.

„Питам се как ли ще реагира този «гуай-лох», ако по някакъв начин разбере кой всъщност съм аз и с какво съм се занимавал през всичките тези години след войната.“ Напуши го смях. Войната промени посоката на моя път. По ирония на съдбата именно войната, която донесе толкова нещастия на Китай, започна да гради моето бъдеще. Макар че изобщо не бях там, сред изтерзаните си сънародници…

Горещото желание на Блустоун да види Сойър разорен и съсипан му пречи да анализира моите мотиви. И слава Богу. Той иска да вярва, че ще получи от мен всичко, което му е необходимо. И наистина вярва. Прекрасно, от това загуба нямам…

— Е, добре — въздъхна Чен Ю. — Всички механизми са задействани. „Саут-ейша“ ще се срине до няколко дни. Ние ще продължим да изкупуваме акциите на „Интер-Ейша“, особено след като цената на борсата се понижи. В края на операцията ще се окажем собственици на „юн-хюн“… — Изправи се и добави: — За момента не можем да направим нищо повече… — на лицето му се появи любезна усмивка. — Ще приемете ли поканата ми да вечеряме заедно, тайпан?

— Разбира се — отвърна Блустоун. — С удоволствие.

Сенките се сгъстяваха. Трите черни гарвана се събраха в края на безупречно подстриганата полянка. Минаха край два дълги мерцедеса, Микио шепнешком разказа тяхната история: това са личните лимузини на Хиге Моро, подсилени с 2-сантиметрова броня и вградени контейнери със сълзотворен газ. Всичко това е било извършено нелегално, разбира се, но кой би могъл да го предотврати? Най-малко от всички това беше полицията…

Три стройни японски кедъра предложиха укритие на гарваните. Сянката под тях беше достатъчно силна, за да ги скрие дори от най-внимателните пазачи.

— Хиге Моро управлява клана, но има и трима братя — всичките по-млади от него — поясни Микио. — Територията на клана е равномерно разпределена между тях. Такава е била последната воля на баща им. Говори се, че старецът с бил истински мъдрец и сам е начертал тази необичайна за Япония схема. Чрез нея кланът се превръща в хидра с много глави, непобедим от никакъв противник…

Трите черни гарвана внимателно се промъкваха от храст на храст и бавно приближаваха огромната вила на клана Моро.

— Но на нас ни трябва именно Хиге Моро. Само той може да ни каже кой й защо те преследва тук… От другите полза нямаме…

— Мисля, че е най-добре да отида сам — каза Джейк. — Не съм свързан с нито един клан, следователно няма да предизвикам ответни акции. Ти и без това си затънал до гуша във войната с клана Кисан…

— Не е така — поклати глава Микио. — Хиге Моро наруши свещената клетва на Якудза, при това многократно. Нападна теб, моя приятел, при това на контролирана от мен територия. Направи опит да убие Казамуки и мен, следователно сам си е виновен за това, което ще му се случи. Мога да ти гарантирам, че нито един от другите кланове няма да вдигне ръка срещу мен, а и срещу теб.

Нощта увиваше вилата в тъмното си наметало, топло като ръката на Буда. Над ниско подстриганата трева на поляната примигваха светулки, като кораби сред безбрежната пустош на океана. Гарваните вървяха между тях, безшумни като призраци.

Микио държеше катаната пред себе си. Везаната ножница остана в колата. Казамуки носеше миниатюрен картечен пистолет „Хадо“, който стреляше със скорост сто куршума в секунда и беше снабден със специален охладител.

— Трябва да действаме светкавично — каза Микио преди около час, разстлал върху масата карта навилата. — Не успеем ли да се доберем до Хиге в първите три минути на операцията, след това ще ни бъде много, много трудно… Ще бъде тук, в средата на къщата. Тя е била построена от баща му и представлява истински лабиринт.

— Сигурен ли си, че ще го намерим там, където казваш? — беше попитал Джейк.

— Да — кимна Микио. — Казамуки се погрижи за това.

Първата линия на охраната бяха кучетата. Джейк зърна гладката черна козина на два добермана, изскочили иззад отрупани с цвят азалии. Вдигна бойния лък и потъна в концентрацията, която предшества всяко сражение. После тетивата тихо звънна.

Първият доберман падна, без да издаде нито звук. Микио вдигна катаната високо над главата си и пристъпи да посрещне втория. Звярът се хвърли към него със зловещо ръмжене. Катаната свирна във въздуха и главата на добермана отлетя надалеч.

Продължиха напред. Във въздуха се носеше упойващият аромат на жасмин и рози. Микио направи знак на Казамуки и момичето безшумно се насочи към задния вход. След деветдесет секунди той хвърли поглед на часовника си, изчака крясъка на невидима нощна птица и кимна с глава:

— Да вървим. Тя вече е на позиция.

Джейк извади тънка стоманена стрела, известна с името „тцубеки-не“ поради странната форма на главата си, наподобяваща длето. Постави я на място и опъна тетивата.

— Сега! — напрегнато прошепна Микио и стрелата бръмна в нощния мрак.

Върхът улучи парадната врата. Разлетяха се трески, старомодната желязна ключалка отскочи. Микио вече летеше напред. На два скока преодоля каменните стъпала, блъсна разбитата врата и изчезна във вътрешността на къщата. Джейк тичаше след него. Ръката му се стрелна към гърба, измъкна нова стрела от колчана и я постави на тетивата. В следващата секунда върхът на стрелата потъна дълбоко в гърдите на изскочилия срещу тях якудза.

Появиха се още трима. Микио повали двама от тях със светкавични удари на острата като бръснач катана, шията на третия бе пробита от нова стрела, този път тип драконова глава.

После до слуха им долетя сърдитият лай на картечния пистолет — доказателство за появата на Казамуки. Нейната задача беше да остане на пост край задната врата и да предотврати евентуалното бягство на Хиге.

Джейк и Микио се втурнаха напред. Задължително беше да открият и унищожат всички якудза във вилата, тъй като дори един да останеше жив, той несъмнено щеше да се бие като тигър в защита на своя оябун.

Зад гърба им изщрака предпазител, Микио светкавично се завъртя. Катаната свирна във въздуха и от устата на полуоблечения младеж излетя грозен вик. Ръката му с пистолета отлетя, отсечена с един-единствен удар. Вторият го накара да утихне.

Отдясно изскочиха още двама. Бяха голи до кръста, кожата им бе плътно изрисувана с „иризуми“. Джейк пусна две стрели в бърза последователност, нападателите се строполиха и катаните им издрънчаха на пода.

Продължиха настъплението си към централните помещения на вилата. Картечният пистолет отново се обади, този път за значително по-дълго време. Микио знаеше най-краткия път към покоите на Хиге, но това не им попречи да проверяват всички стаи, през които минаваха.

Една от стрелите в колчана на Джейк се различаваше от останалите. Върхът й беше три пъти по-дебел от нормалното и имаше предназначението да разкъсва кожата на врага. В него беше заложено такова огромно количество разрушителна сила, че дори неопитен стрелец можеше да отстрани противника си с един изстрел. Но в ръцете на опитен сенсей като Джейк тази стрела беше страхотно оръжие. Държеше я настрана, тъй като беше предназначена за Хиге Моро.

Откриха го там, където очакваха, обграден от четирима телохранители. Микио съсече двама от тях с изключително трудния удар, известен сред поклонниците на катаната като „съсичане на седемте камъка“. Третият се загърчи с една „драконова глава“ в корема, но четвъртият се нахвърли срещу Микио, блокирайки с лекота свистящата в ръцете му катана. После премина в контраатака и с всеки удар предимството му се увеличаваше. Микио неволно започна да отстъпва, положението му стана опасно.

Последният бодигард ставаше все по-самоуверен. Временният успех го правеше агресивен, а когато сабята му одраска кожата на Микио и от раната потекоха няколко капки кръв, в очите му се появи истински триумф.

Поднови атаката си с нови усилия — това, което чакаше Микио. Оябунът отстъпи крачка назад й пристъпи към рязка промяна на стратегията си. Този акт е известен под името „въздух — море“ и е по силите самотна най-опитните майстори на катаната. В продължение на един кратък, но запълнен с експлозивна енергия миг противникът му остана в неведение, напълно объркан.

После Микио се впусна в атака. Финтира бодигарда с удар „червено крило“ и в следващия миг върхът на сабята му потъна дълбоко в гърдите на младежа. Онзи умря още преди тялото му да се строполи на пода.

Най-накрая останаха насаме в компанията на Хиге Моро. Беше мъж с подстригана почти до голо прошарена коса, под която проблясваше кожата на черепа му. В лявото му слепоочие опря специалната стрела на Джейк, тетивата на бойния лък в ръцете му беше опъната до скъсване.

— Това е човекът, когото си наредил да убият — каза Микио Комото. — Според мен му дължиш разяснения по два въпроса, Моро-сан. Защо искаш смъртта му и защо „дантай“ от твои хора е ликвидирал баща му, Ши Зи-лин…

Моро отмести очи от лицето на Микио и ги спря върху грозното острие на стрелата.

— Той е итеки, защо трябва да му давам обяснения? — в гласа на оябуна прозвуча открито презрение.

— Той е сенсей по „куижутцу“, Моро-сан! — отвърна с нотка на нетърпение Микио. — Той е „юми-тори“, един великолепен воин. Настоявам да помислиш още веднъж!

Моро само се изплю.

— Приготви се да го убиеш — изправи се Микио и безсилно сви рамене по посока на Джейк. — Няма да трепне нито пред изтезанията, нито пред унижението. Нахлухме в дома му, избихме хората му… Оставим ли го жив, цял живот ще ни се подиграва. И ще ни преследва, за да си отмъсти.

Джейк премести върха на стрелата към гръдния кош на японеца, после отпусна тетивата. Хиге Моро нададе дрезгав вик, тялото му се вдигна във въздуха и се стовари върху далечната стена. В гърдите му зейна огромна дупка, от която стърчеше задният край на късата стрела.

Джейк захвърли лъка и пристъпи към агонизиращия японец, прикован като пеперуда за стената. С едната си ръка стисна челюстта му, а с другата започна да нанася силни удари върху бледото му лице.

— Защо уби баща ми? — изкрещя той. — Защо?

Хиге се закашля, от устата му бликна кръв.

— Платиха ми… — прошепна той.

— Кой? Кой ти плати да убиеш баща ми?

— Един човек… Казва се Хуайшан Хан… Китаец?

— Кой е той?

— Не… — Новият пристъп на кашлица попречи на Хиге да довърши изречението си. От устата му бликна алена струя. — Някой от Континента… Министър, или нещо такова…

— Комунист? — извикаха едновременно Микио и Джейк, безкрайно учудени. — Ти си се поставил в услуга на китайските комунисти? Защо?

— Казах ти вече… — прошепна Хиге и главата му безсилно клюмна.

Джейк стисна ушните му миди, за да го върне в съзнание, после повтори въпроса си.

— Пари… — прошепна Хиге. — С техните пари кланът ми стана най-богатият в Япония…

— Срещу нашата смърт?! — изкрещя Джейк, усетил как планината се стоварва върху плещите му. Пред очите му се спусна мрак, студени тръпки пробягаха по гърба му. — Познавам комунистите! Те едва ли биха платили толкова много само за нашата смърт…

— О, не — вдигна глава Хиге, а в гърдите му заклокочиха странни мехурчета. След секунда на объркване Джейк със смайване установи, че това е смях. — Нямаш представа колко пари ни дадоха…

— За какво? — изкрещя в лицето му Джейк. Опръскан с кръвта на якудза, той сграбчи ризата на Хиге и главите им почти се допряха. Инстинктивно усещаше, че това е единственият начин да отхвърли смазващата тежест на планината, за която го беше предупредил Зи-лин, да прогони мрака и студа… В главата му отново изплува споменът за времето, което беше прекарал с баща си. Колко кратко се оказа то! Не успя да попие мъдростта му, да усети истински любовта му, да се наслади на огромната му ерудиция… Очите му овлажняха, мъката стана непоносима.

— Кажи ми за какво! — изкрещя той и бясно разтърси умиращия якудза.

— Само планината… Само планината знае…

— Какво?! — извика Джейк и усети как косата му настръхва. „Планината?! Какво знае за планината този главатар на Якудза?“ — Коя планина имаш предвид?

Но вече беше късно. Чудовищният смях заглъхна, очите на Хиге Моро гледаха в лицето на Джейк спокойно и някак отнесено. Духът напусна обезобразеното тяло, отнасяйки в ада ужасната си тайна…

Лятото на 1950 година

Пекин

Хуайшан Хан се върна от Хонконг като герой. Ако е бил там, разбира се. Защото, преди да замине, подхвърли на Зи-лин, че може би ще стигне чак до Тайван.

При заминаването си беше изключително загрижен за здравето на Сен-лин, но след завръщането, си изобщо не попита за нея, а дори и не благодари на Зи-лин за положените грижи. Държеше се така, сякаш изобщо не беше му искал подобна услуга.

Първите си часове в Пекин отдели за рапорт пред Ло Джуи-чин, а после и пред Мао. След това показа медала, с който го беше наградил Мао, „на малка, но изискана церемония“.

А Зи-лин неволно се запита защо не са поканили и него на тази „изискана церемония“.

Сен-лин попита с какво съпругът й е заслужил отличието, а Хуайшан Хан отвърна, че няма право да говори за това. След вечеря двамата със Зи-лин излязоха да се разтъпчат в градината и нещата се изясниха.

— Спасих живота на другаря Мао — обяви тържествено Хуайшан Хан. Щеше да се пръсне от гордост. А Зи-лин изпита чувството, че са го зашлевили през лицето. Конфуций казва, че гордостта е присъща на недостойните и влиза в противоречие с петте основни човешки добродетели: справедливост, великодушие, любезност, вярност и мъдрост.

— Едва ли е нужно да биеш камбаната — поклати глава Зи-лин.

— Защо? — сви рамене Хуайшан Хан. — Колко души могат да се похвалят с подобен акт? Малцина!

Още преди заминаването на Хуайшан Хан в чужбина Зи-лин беше забелязал, че този човек започва сам да отговаря на въпросите, които задава.

— Още една причина да си мълчиш — поклати глава той.

— Не, не! Трябва да забравим този начин на поведение! Сегашният момент е славен, изпълнен с патриотизъм. Ние навлизаме в Корея, лозунгът на цялата страна е бий американеца, помагай на корееца! И той стига до сърцето на всеки човек!

Зи-лин замълча. Не обичаше фалшивия патос и пропагандната шумотевица. Предпочиташе да мисли за обикновените хора такива, каквито са — болни и уморени, все още неизлекувани от раните на дългата и изтощителна война. Беше готов да се обзаложи, че нито един от тях не би приветствал новите бойни действия. После си напомни, че сам беше агитирал за тази война, виждайки ясно политическата необходимост от нея. Но това не означаваше, че я харесва. Просто се примиряваше, че сегашните допълнителни страдания ще допринесат за светлото бъдеще на Китай. Разбира се, ще има нови убити и ранени, стотици семейства ще бъдат почернени. Въздъхна с тръпка на ужас, питайки се докога ще издържи на стенанията на духовете, които постоянно звучат в съзнанието му.

Смъртта отдавна заемаше място в кошмарите му, костеливите й ръце прегръщаха Атена и Май, не му позволяваха да ги доближи. Вече беше свикнал да разговаря с духовете на бившите си жени, това особено често му се случваше насън. Тези разговори бяха балсам за изстрадалата му душа, помагаха му да върви напред. Но напоследък му се присънваха все по-рядко и той страдаше от липсата на тази малка утеха.

На тяхно място се появиха призраци с грозно разчекнати усти и ухилени демони, той постепенно започна да се страхува от съня. Стоеше буден колкото може, отказваше да се отпусне в леглото и обикновено заспиваше на стола, с книга в ръце. Тогава му се присънваше онази страшна пролетна нощ, в която се озова надвесен над бездънния Кладенец на духовете. Умираш и пак умираш! Събуждаше се рязко, сърцето лудо блъскаше в гърдите му, очите му напразно търсеха някаква следа от натрапчивия сън върху бялата стена…

Но вилата беше празна, както винаги той беше единствената жива душа в нея.

— Народът се нуждае от нови директиви, от практическо приложение на енергията си — продължаваше да говори Хуайшан Хан. — Той трябва да вложи всичко в победния изход на Корейската война, а и на войната, която водим тук… Предстои ни много работа, другарю Ши. Ние сме тези, които ще променят света. Задачата е трудна, за нейното изпълнение се изисква самоотверженост от всички нас…

— Но ни трябват и пари — опита се да го отрезви Зи-лин. — Добрите намерения няма да ни донесат нищо, ако не намерим пари за финансиране на реформите, замислени от Мао. Те няма да дойдат от нашата икономика, просто защото такава не съществува. Едва изхранваме населението и не можем дори да си помислим за изграждане на тежка промишленост. Макар да знаем, че без нея едва ли ще оцелеем… — Как ли щеше да ни плати дълга си Сталин, ако все пак спечелим войната в Корея? — запита се той. Имаше мрачното предчувствие, че ще получат далеч по-малко от това, на което се надяват в момента.

— Пари… — въздъхна замислено Хуайшан Хан. — Навсякъде трябват пари, в министерствата само за това се говори…

— Човек ще си каже, че се превръщаме в капиталисти — усмихна се Зи-лин, но приятелят му остана сериозен.

— В това няма нищо смешно — поклати глава той. — Силни врагове се стремят да проникнат в ешелоните на властта. Нима не знаеш, че всички те са с капиталистическа ориентация?

— О, все още не съм си подал оставката — усмихна се иронично Зи-лин. Но мислите му бяха насочени към руснаците. Защото беше убеден, че Москва, а не Вашингтон, ще бъде главният враг на Китай в близкото бъдеще. За Сталин и онези, които ще поемат политиката на железен юмрук след него, съществува само една форма на комунизъм. Всяко отклонение от нея ще бъде третирано като ерес и потенциална заплаха за съветската хегемония. Защото Москва е твърдо убедена, че именно тя ще излезе победител в идеологическата война.

А за руснаците пътят на Мао е по-опасен от капитализма. При отношенията с Вашингтон всичко е ясно: сочат с пръст капиталистите експлоататори и се обявяват на страната на бедната работническа класа. Но с Китай не е така. Тук поляризация между бедни и богати няма, отношенията са по-трудни за дефиниция, по-деликатни. А Зи-лин отлично знаеше, че руснаците хич ги няма по тази част.

Обади се кукувица, после млъкна. Над високите стени на градината проблясваше последното сияние на деня. Цикадите подеха вечерния си концерт. Разцъфналите пеонии, които Сен-лин с удоволствие поддържаше всеки ден, насищаха въздуха с прекрасен аромат.

— Хубаво е да си герой — промълви Хуайшан Хан. — Страната по време на преход се нуждае от своите герои…

Каза го така, сякаш искаше да убеди сам себе си. След като се включи в органите на Държавна сигурност, той беше натрупал доста голяма доза самочувствие. Зи-лин си спомни за един от неотдавнашните си разговори с Мао.

Налага се да разчитаме все по-силно и по-силно на Министерството за обществена сигурност, беше казал Председателят. ТАЙНАТА ПОЛИЦИЯ, поправи го Зи-лин. Да, можем да го наричаме и така, съгласи се Мао, а Зи-лин открито добави: Не одобрявам терора, независимо под каква форма се проявява той. Това ли беше причината да го изключат от малката интимна церемония по награждаването на Хуайшан Хан?

— Как точно си спасил живота на Мао? — рязко попита той.

Хуайшан Хан извади цигара от инкрустирана сребърна табакера и почука върха й в капачето. Табакерата беше чуждестранно производство.

— Откъде я взе?

Хуайшан Хан не чу въпроса или просто предпочете да не отговаря. Пъхна табакерата в джоба си и запали. Изпусна няколко кръгчета дим и проговори едва след като се увери, че контролира темпото на разговора:

— В Хонконг разкрих заговор за покушение срещу Мао. Това всъщност беше основната ми задача, поставена от министъра на Държавна сигурност. „Ти си единственият, на когото можем да поверим изпълнението на тази трудна задача“, каза ми на тръгване Ло Джуи-чин.

Зи-лин не беше впечатлен. Хуайшан Хан лъжеше, тъй като сам Мао сподели, че лично той го е изпращал на последните мисии, включително и тази, за която ставаше въпрос. Защо стои тук с мен ме засипва с лъжи, запита се Зи-лин. Защо не е вътре, при жена си, която не е виждал повече от два месеца?

Хуайшан Хан продължаваше да пуши, цигарата висеше залепнала на долната му устна.

— Нашето разузнаване беше получило точни сведения — продължи след кратка пауза той.

— А ти се върна победоносно, за да получиш наградата си — жлъчно подхвърли Зи-лин.

— При това с компания — усмихна се онзи. — Доведох и врага със себе си.

— Врагът ли? Какъв враг?

— Капиталистът, който е организирал покушението срещу другаря Мао. Той е мой пленник.

— Можеш ли да видиш океана? Аз обхващам цялата му безбрежност, виждам лунните лъчи по повърхността на водата, усещам с душата си всеки проблясък. Топъл като пламък от пожар…

Сен-лин отвори очи и ги спря върху лицето на Зи-лин.

— Виждаш ли го? Виждаш ли океана?

— Не.

— Но защо? — учудено промълви тя и насочи поглед към плътната сянка на бамбуковите дръвчета. Дланите й се извърнаха нагоре, пръстите и останаха здраво преплетени с неговите. — Мислех, че ако се докоснем… Ако сме свързани по някакъв начин, ти също ще можеш да го видиш…

— За съжаление не мога, Сен-лин — поклати глава Зи-лин. — Това си е твоя дарба, а не моя…

— Не, наша е — твърдо отсече тя. Спомни си как се отваря душата й, докато се любят, беше убедена, че е достатъчно силна за създаването на здрава, дълбоко интимна връзка между тях. — Сигурна съм в това. Преди да те срещна, изобщо не притежавах подобни видения…

— Искаш да кажеш — преди да те заведа при Фаз-хан.

Клепачите й потрепнаха при споменаването на Чернокапеца. Колко е крехка, рече си Зи-лин. С крехко тяло и стоманен дух. Тази комбинация съществуваше единствено в изящните порцеланови статуетки и вази на древните китайски майстори. Красотата притежава своя собствена сила.

— Не — промълви Сен-лин. — Не отричам това, което се случи с мен през онази нощ. Отлично зная какво измъкнаха от душата ми псалмите на Фаз-хан. Духа на Ху-чао — наложницата на последния император от династията Мин…

— Злото има много имена…

— Мислиш, че Ху-чао е била само обсебена от злото и нищо повече? — вдигна вежди Сен-лин. — Не, не е било така. Душата й е била смачкана от злото, което са й причинили други хора: Злото е попило в нея. Злото е разрушило не само тялото й, но е покварило и душата й…

— Но как това зло се е прехвърлило у теб? — шеговито я погледна Зи-лин.

— Семейство Сун има дълбоки корени в миналото — отвърна спокойно тя. — Може би Ху-чао е била моята прапрабаба…

— Не съществуват доказателства, че е имала деца — възрази Зи-лин.

— Значи се е преродила в мен.

Този разговор за духове и прераждалия не му беше приятен. Будист по дух, той живееше в хармония с всичко земно, според приливите и отливите на „ки“. Те не бяха загадка за него, не притежаваха магическа сила. Те просто съществуваха. Фен-шуи — древната наука геомансия означава едно, а това — съвсем друго.

— И в двата случая злото вече го няма — поклати глава Зи-лин.

Скрита под сянката на бамбуковите клонки, Сен-лин потръпна, светлинните пробягаха по стройната й фигура, лицето й беше загадъчно.

— Да, злото го няма — прошепна тя. — Но нещо остана… Нещо ме зове… — Очите й светеха като далечни звезди. — Можеш ли да ми кажеш какво е то?

Той усещаше пламъка в очите й, сякаш хиляди миниатюрни огньове го обливаха със своята топлина. Появяваха се, изчезваха, после отново бяха тук… Звезден прах в необятната Вселена.

Зов?

Отвори уста да каже нещо, но не успя. Усети как от тялото му се излъчват странни вибрации и преминават в нейното. А оттам — към необятната океанска шир…

Къде сме?

Носеха се под повърхността на вълните, теченията се сблъскваха и смесваха. Тук животът беше различен, водата беше заела мястото на кислорода, вдишвана и издишвана с невероятно наслаждение. Телата им потръпваха, доловили призивната песен на китовете, плътта се разтопи и изчезна, водата галеше вече невидимата кожа…

После Сен-лин и Зи-лин се сляха. По нов, напълно различен начин, далеч по-интимно от преди… И той прозря, че правото е на нейна страна. Те вече не бяха същите, не бяха отделни индивиди… Бяха едно цяло; едно непознато същество: Тяхното „ки“ се сля в музиката на пълната хармония, усещането беше невероятно, наситено с аромати и прекрасни видения…

Войната в Корея продължаваше. Първите победи — бързи и фантастични, повдигнаха морала на една победена в последната война страна, международният й престиж рязко нарасна. Светът престана да гледа с пренебрежение на китайската армия, която до този момент беше инкасирала само загуби, международната общност започна да говори за новата китайска военна машина с респект и уважение.

Заедно с успехите на армията в Корея растеше престижът и на Мао Ан-йинг — първородния син на Председателя. Никой не би могъл да каже дали това се дължеше на качествата му, или някой скрито го тласкаше към върха, но младежът бързо получи място в щаба на Втора китайска армия.

Ангажирана в преки бойни действия на фронта, тази армия стана обект на масирани бомбардировки от американските летящи крепости, позициите й се превърнаха в истинско поле на смъртта. Смърт, която не жалеше никого, включително и сина на Председателя.

Тъжната новина беше съобщена На Мао веднага, но това не означаваше, че не са били взети всички необходими мерки. В продължение на часове след бомбардировката спасителните екипи се ровеха сред обгорените останки на щабния бункер, за да открият трупа на Мао Ан-йинг. Съобщението замина за Пекин едва след като останките бяха твърдо идентифицирани.

— Войната е като горчив чай — сподели по-късно Мао. — Колкото повече укрепления издигаш, толкова по-горчив е вкусът в устата ти след тяхното унищожение…

— Грешно е това, което правим…

— Така ли мислиш?

— Да.

— Тогава трябва да го прекратим.

От устата й се откъсна дълбоко стенание, главата й се притисна в гърдите му:

— Не мога.

Зи-лин погали блестящочерната й коса. Луната прокарваше сребристи нишки сред нея. В съзнанието му отново изплува безбрежната океанска шир.

— Мъжът ти интересува ли се от здравето ти?

В компанията на Сен-лин никога не назоваваше Хуайшан Хан по име.

— Вижда, че се храня и излизам на въздух — прошепна тя. — И това му стига…

— Разговаряте ли?

— Понякога…

— А… докосвате ли се? — гласът му премина в шепот.

— Питаш дали поддържаме интимни отношения?

Той безмълвно кимна.

Сен-лин опря длани в гърдите му и отлепи главата си от тях. Погледът на блестящите й очи, издължени като бадеми, се заби в лицето му.

— Отговорът ми е далеч по-важен от въпроса, нали?

Колко мъдри са понякога жените, въздъхна Зи-лин. Далеч по-мъдри, отколкото допускаме или можем да си представим.

— Ще ми повярваш ли, че няма никакво значение дали ще те излъжа, или ще ти кажа истината?

— Не.

— Но е точно така — погали го по бузата тя. — Няма никакво значение.

— Истината винаги е различна — поклати глава той. — Може би е единственото съвършено нещо в този несъвършен живот. Истината си е истина!

— Но тя не живее тук, около нас — разпери ръце Сен-лин. — Тя обитава „да-хей“ — великия мрак, който приютява духа ни. Истина е само това, което чувстваме, когато сме потънали в „да-хей“…

— Значи все пак имате интимни отношения!

— Ти нямаш право да ми задаваш такъв въпрос!

— Нямам право ли?

— Не ти, а той е мой съпруг.

— Жестоко е да го кажеш…

— Но това е истината. Тя е богинята, пред която се кланяш, нали? — пръстите й пробягаха по лицето му. — Не искам да те наранявам, но ти сам го правиш…

— Няма друг начин — затвори очи Зи-лин.

— Е, да — въздъхна тя. — Защото искаш да откриеш истината на всяка цена.

„Права е, въздъхна в себе си Зи-лин. Истината действително е богинята, на която се кланям. Няма смисъл да я обвинявам за собствената си нестабилност.“ Напрегна воля и се опита да прогони гнева от душата си.

Когато отвори очи, в съзнанието му се появи сребърната табакера на Хуайшан Хан. От известно време насам непрекъснато мислеше за нея, не можеше да се отърве от чувството, че някъде я беше виждал…

Хвана ръката на Сен-лин, отново си напомни, че истината е единствената му господарка, после промълви:

— Искам да направиш нещо за мен.

Измина повече от седмица, преди тя да изпълни желанието му. За няколко дни Хуайшан Хан отсъстваше от града и табакерата остана в джоба му. Освен това той винаги я държеше под око, дори когато се намираше в дома си. В крайна сметка Сен-лин успя да я измъкне, но трябваше бързо да я върне на мястото й.

Табакерата беше западно производство. Зи-лин употреби доста усилия, докато я склони.

— Той е мой съпруг, а ти искаш да го предам — бяха първите думи на Сен-лин.

— Ти вече си го предала — отвърна Зи-лин.

— Защо искаш това? Той е най-добрият ти приятел. Такива неща не се правят между приятели…

Зи-лин се огледа. Бяха скрити в сянката на бамбуковата горичка, над градината светеше лунният сърп. Също като през първата им вечер…

Мислеше за това, което бяха сторили на Сен-лин комунистите. Дали Хуайшан Хан знае какво й се е случило, докато е била в ръцете на бившите му господари? Не, едва ли. Тя няма причини да му каже, а и той никога не би я попитал.

— Сега не мисля за приятелството — тихо, сякаш на себе си, промълви той. — Мисля за Китай. Преди известно време каза, че истината е моя богиня. Е, признавам, че си права… Но истината в името на Китай. С готовност бих жертвал живота си за тази истина!

— Защо се опасяваш относно бъдещето на Китай?

Ох, как да й обясни? Как да й каже, че вярва в мисията си на Небесен пазител на тази страна?

— Този, който държи в ръцете си Китай днес, утре може би ще държи и цяла Азия — тихо отвърна Зи-лин. — Ако Китай допусне грешка, ако управлението на страната попадне в ръцете на недостойни люде, последиците ще бъдат страшни. Китай е огромна страна, с население над един милиард. Поеме ли по предначертания път, нищо не може да я спре… Инерцията й е страхотно силна, инерция на титан.

— Китай се нуждае от пазител… Някой, който да осигури постъпателното й развитие. Да оцелее, да просперира и едва тогава да стане велика сила… Това може да стори само Джиан.

Сен-лин продължително го изгледа, после прошепна:

— Ти?

— Върша това, което трябва.

— Но как? Не можеш да надникнеш в бъдещето!

— Не мога — призна той. — Работя на тъмно, доверявам се на инстинкта си.

— Значи допускаш грешки и после съжаляваш за тях…

— Случва се и това — въздъхна той. — За съжаление е неизбежно.

Пръстите й пробягаха по вътрешната страна на ръката му и се увиха около китката.

— Вече няма да бъде така… — думите й бяха почти неуловим шепот. — Няма!

— Какво?

Лицето й беше толкова близо до неговото, че в ноздрите го удари сладката й миризма — нещо средно между аромата на жасмин и мед.

— Ти притежаваш, „да-хей“… И двамата го притежаваме… Великия мрак…

— Искаш да кажеш, че с негова помощ ще виждаме в бъдещето?

— Може би — тихо прошепна тя.

— Означава ли това, че ми донесе сребърната табакера на мъжа ти под влиянието на „да-хей“? — усмихна се той.

— Да — кимна тя, напълно сериозна. — Точно това означава!

— Но, Сен-лин! Това вече е прекалено!…

— Слушай! — стисна китката му тя, а гласът й натежа от възбуда. — Моля те да не го правиш. Моля те да не искаш това от мен!

— Но защо? Ти спокойно би могла да откажеш, нали?

— Не мога!

— Значи нищо не можеш да ми откажеш! — каза го шеговито, но не се получи. Гласът му беше прекалено напрегнат.

— Почти — прошепна тя и се притисна до гърдите му. Сърцето й пърхаше като на подплашена птичка. Той механично я стисна в прегръдката си, сякаш искаше да я предпази от нещо… Но от какво? — Ти търсиш истината и аз трябва да ти я предоставя…

— А после?

— Този път би било далеч по-добре, ако я оставиш на спокойствие… Нека спи там, където е…

— Защо? Какво знаеш за тази табакера?

— Нищо! — проплака тя и се вкопчи в него. После изведнъж добави: — Виждам…

— Какво виждаш?

Тя се разрида, ситните й бели зъби потънаха в рамото му.

— Сен-лин… — отмести я от себе си той. — Какво виждаш?

— Краят — тихо отвърна тя и тялото й се разтърси от могъща тръпка.

После, вярна на думата си, тя предаде Хуайшан Хан. Донесе табакерата му на Зи-лин.

— Времето ни е малко — задъхано каза Сен-лин, появила се в бамбуковата горичка. — Хуайшан Хан току-що се прибра отнякъде. Спи, но за вечеря ще се събуди… — От начина, по който го каза, Зи-лин остана с впечатлението, че всичко това и се струва като детска игра. Спомни си за някаква приказка от детството, май беше американска… „Джек и Бобеното зърно“. В нея май имаше герой, който прилича на Хуайшан Хан. Великанът-човекоядец…

Пое табакерата от ръцете й и започна да я разглежда. Филигранното капаче блесна под лъчите на залязващото слънце. Вече беше сигурен, че му е позната. Но откъде?

Обърна я, прочете търговския знак на дъното. Беше произведена в Съединените щати. По гърба му пробягаха хладни тръпки. През цялото време беше очаквал, че табакерата е, английска изработка.

Отвори капачето. Острите руски цигари на Хуайшан Хан бяха притиснати от тънка сребърна пластинка. Нещо от вътрешната страна на капака привлече вниманието му и той го наклони в подходящ ъгъл към светлината.

Инициалите бяха изписани с твърди, ясно очертани английски букви: Р.М.Д.

Изведнъж всичко му стана ясно. Вероятно с помощта на „да-хей“. Разбра защо го беше лъгал Хуайшан Хан за своята мисия, защо не отговори на въпроса му за табакерата. Но най-ужасното беше, че разбра кого е довел приятелят му тук, като добитък на заколение… Човека, който според Хуайшан Хан, беше организирал заговор за атентат срещу Мао.

Болката в сърцето му беше толкова остра, че главата му бавно клюмна. Челото му докосна капачето на сребърната табакера, чуждестранно производство…

Тропотът на ботуши звучеше навсякъде, из цялата огромна страна. По улиците на Пекин и Шанхай, из провинциите Кантон и Юнан, по бреговете на великата Яндзъ…

Нощите се превърнаха в кошмар. Всички се ослушваха за проскърцването на метални налчета по стълбите, последвано от грубо блъскане по вратата и изкрещяна на висок глас заповеди: Всички се гушеха в леглата си, докато отвеждаха съседите им и без никакви обяснения ги натикваха в полицейските коли.

Никой от поданиците на великата страна не разбра кога и как дойде терорът, преди да усети могъщите му пипала, простиращи се надлъж и шир по цялата територия на Китай.

Хуайшан Хан организира доброволчески отряди във всеки град. Обикновено наброяваха стотина души — все предани на новата власт люде. Същото стана и в провинцията. Дори и най-забутаните селца имаха своите революционни отряди. По идея на своя създател те бяха необходими за контрол над огромното население на страната, между тях лесно се маскираха платените агенти на Държавна сигурност. Министерството на обществената безопасност внедри свои шпиони във всички слоеве на китайското общество. След това започна да ехти тропотът на ботуши, нощните хайки прибираха хората направо от леглата им. За повечето от тях нищо не се чуваше…

— Достатъчно е да си припомним Френската революция — промърмори един ден Мао, обръщайки се към Зи-лин. — Или, ако предпочиташ вещо по-близко — Октомврийската революция в Русия. Два конкретни прецедента на това, което става в страната ни днес…

— Все още се намираме в период на съзряване. Отхвърлихме всичко старо, прогнило и корумпирано… И на негово място градим из основи нова, коренно различна държава… Първата ни задача е да създадем мощен държавен апарат, без който промените са невъзможни и Китай завинаги ще остане един спящ великан…

— Подходът на реакцията винаги е един и същ: предизвикване на гражданска война вътре в страната, комбинирана с външна агресия. Трябва да се пазим от американците, другарю Ши. Американците са наши противници в Корейската война, американците поддържат националистите с щедри финансови инжекции, те създадоха и протектората Тайван!

— Вършат всичко това, защото се страхуват от мен, другарю Ши. Защото знаят, че без тяхната помощ националистите са загубени. Но не могат да проумеят, че и с тяхната помощ положението им е същото. Защото са се превърнали в американски марионетки и изпълняват всяка заповед на президента на САЩ. В противен случай ги заплашва спиране на помощта и пълна разруха.

Мао крачеше напред-назад като тигър в клетка.

— В страната започват да се усещат контрареволюционни настроения и това е пряк резултат от действието на националисти и американци. Съединените щати не се поколебаха да нахлуят в Корея, какво би ги спряло да сторят същото и с Китай? Това ние на всяка цена трябва да предотвратим!

— С репресии, така ли? — попита Зи-лин.

— Трябва да четеш историята на тази страна, другарю Ши — късо отвърна Мао. — Друг начин няма. Никой не се самообразова доброволно, но това е погрешно. Хората не знаят кое е най-доброто за тях. Знае го само водачът…

— И водачът го налага…

— Разбира се — кимна Мао, очевидно без да забележи сарказма в гласа на Зи-лин.

Зи-лин повика камериерката и поиска чай. Изчака да му сервират, отпи една глътка и замислено попита:

— Каква е съдбата на затворника, който Хуайшан Хан доведе от Хонконг?

— Какво?

Смущението на Мао беше явно, въпреки опитите му да го прикрие с разбъркването на чая.

— О, да… За момент забравих, че двамата с Хуайшан Хан сте много близки… — отпи глътка чай, намръщи се на горчивината, но въпреки това допълни чашата си: — Все още не сме взели решение. Обмислям как да го използвам по най-добър начин…

Интересно, каза си Зи-лин. Не беше озадачен толкова от увъртанията на Мао, колкото от това, че упорито избягваше да го гледа. Обикновено Председателят беше прям и откровен, налагаше мнението си на околните не само с думи, но и със стоманения си поглед.

— Защо проявяваш интерес към този човек? — попита Мао.

— Искам да го разпитам.

— Не мисля, че идеята ти е добра… — Нещо в чашата на Мао продължаваше да привлича неотклонното му внимание. — Той е в ръцете на Държавна сигурност, ти няма защо да се бъркаш там…

— Има защо, но може да стане само по твоя лична заповед.

— Ще обидим Ло Джуи-чин, нещата ще стигнат и до Канг Шен… — Имаше предвид секретаря на партията, отговарящ по въпросите на сигурността. — Какви обяснения мога да им дам за подобна заповед?

— Откога си толкова загрижен за хора като тях? — попита Зи-лин и с мъка удържа избухването си. — Толкова важни ли станаха? Аз съм твой личен съветник и винаги съм имал достъп до всичко, което пожелая!

— Времената се променят, приятелю — въздъхна Мао.

— Означава ли това, че и аз попадам под подозрение?

Мао само сви рамене.

Зи-лин беше смаян. Времената се променят, приятелю! Но как стана това? Защо той нищо не разбра? После се усети и тъжно поклати глава. Разбира се, че беше доловил промените. Вярно е, че бяха бавни и почти незабележими, но той беше в основата им и не можеше да не си дава сметка за тях: Би могъл да изрази протест, би могъл открито да се противопостави на полицейщината, на безцеремонното погазване на гражданските права и на безогледните арести на хора, чиято вина се определяше според степента на тяхното образование, произход и начин на живот.

Зи-лин знаеше всичко за методите на Берия и НКВД, изпитваше ужас и презрение от жаждата на руснаците за репресии, от желанието им да контролират не само живота и поведението на своите поданици, но дори и мисленето им.

Отговорността му за това, което ставаше в Китай, беше не по-малка от тази на Мао, Ло или Хуайшан Хан. Нещастните му сънародници винаги бяха страдали — от древните и деспотични императори, от тайните общности след тях, от чуждата окупация. Човек би казал, че вече отдавна са свикнали да ги мачкат, че такава е съдбата им…

Не, не! Тези мисли са ерес! Но бъдещето изглеждаше мрачно и непредвидимо. Имаше чувството, че се намира на стръмен планински склон, сам в мрака и студа, забравил къде лежи пътят към заснежения връх.

— Трябва да разпитам затворника — повтори на глас той.

— Защо настояваш за нещо, което не мога да ти осигуря? — ядоса се Мао, на лицето му се появи обидено изражение.

— Моля те в името на дългогодишното ни приятелство — погледна го в очите Зи-лин. — Не искам да изтъквам нито заслугите си за Китай, нито помощта ми лично към теб. Защото тук не става въпрос за политика и власт. Моля те само като приятел. И като такъв настоявам да ми дадеш един час за разговор със затворника.

Мао му обърна гръб и се насочи към писалището. „За пръв път раменете му са приведени“, отбеляза механично Зи-лин.

Председателят пристъпи към прозореца и хвърли поглед към бойната техника, която чакаше заповеди на площад Тянанмън. Чрез нея и само чрез нея щяха да отрежат главата на контрареволюцията, надигнала се като призрак над гроба на буржоазното минало.

— Ще вали — тихо отбеляза Мао и вдигна поглед към буреносните облаци, които пълзяха ниско над града. — Но довечера отново ще се изясни… — После, без да променя тона си, добави: — Половината от това време е твое…

— Пипнаха ме в планината — каза Рос Дейвис. — В малък лагер на около две хиляди метра надморска височина. В платата на Шан…

Шан, Бирма. А не в Хонконг, както твърдеше Хуайшан Хан.

— Бях там в продължение на шест месеца… Интересуваше ни маковата реколта…

— „Ни“?

Напуканите устни на Дейвис се разтегнаха в бледа усмивка.

— Не очакваш да ти кажа с кого съм бил там… Нали, стари приятелю?

— Защо не? — сви рамене Зи-лин. — Забрави ли, че съм мъртъв?

И двамата се засмяха при спомена за начина, по който бяха уверили генералисимус Чан и обкръжението му в мнимата смърт на Ши Зи-лин.

Но вътрешно на Зи-лин съвсем не му беше до смях. Използвайки пропуска, подписан лично от Мао, той проникна в строго охранявания затвор на Държавна сигурност с очакването да види стария си приятел Р.М.Д. — Рос Марион Дейвис, такъв, какъвто го помнеше — с буйни червеникави къдрици, яркосини очи и засмяно младежко лице.

Но вместо това се изправи срещу костелив мъж със сбръчкана кожа и кървясали очи, в които синина можеше да се види едва след по-внимателно взиране. Откритата момчешка усмивка беше изчезнала, а на мястото на дългия и прав патрициански нос имаше грозно подута и разранена топка, която изпълваше половината лице.

— Бях в Шан заради маковите полета — поясни той и Зи-лин ясно видя колко малко зъби бяха останали в устата му. — Идеята беше да проникнем там и да установим контрол…

— Над нелегалните рафинерии?

— Да.

— Какво искахте да спечелите?

— Преди всичко пари — отвърна Дейвис. — Огромни купища пари. — Седеше на груб дървен стол, закован за пода. Стискаше с обезобразени от изтезания пръсти железните пръчки, които ги разделяха. — Освен това се надявахме да установим контрол и над целия район, от който да проникнем и по-навътре…

— За да убиете Мао…

— Какво?

Зи-лин го гледаше с напрегнато внимание. Без да съзнава какво върши, той неволно започна да потъва в „да-хей“. В блестящия мрак можеше ясно да различи истината от лъжата. Около тях блестеше някакво особено, различно по цвят сияние и това му помагаше да се ориентира.

— Така каза Хуайшан Хан. Подготвяли сте заговор за убийството на Мао.

— Това не е вярно.

Дейвис казваше истината. Зи-лин кимна, извади пакетче цигари и го пъхна между решетките. Поднесе огън на приятеля си и не пропусна да отбележи облекчението, което се появи на изтерзаното му лице.

— Господи, не съм помирисвал свястна цигара от цяла вечност!

— Съжалявам, че не са марката, която предпочиташе…

Дейвис само махна с ръка. Димът излизаше на вълни иззад разранените му устни, промъкваше се между решетките и ги обвиваше в синкава мъгла.

— Дълго време бях там — продължи той, сякаш изобщо не бяха прекъсвали темата. — Цял живот… — Пушеше бавно и с открито наслаждение. — Опознах местните наистина добре… Толкова добре, че вече имам твърдо определено мнение… Ние никога не можем да установим контрол над тях.

— Хората от Шан мразят американците, руснаците също…

Дейвис му хвърли странен поглед, после въздъхна и размаза фаса си с гола пета.

— Хайде да прескочим глупостите, а? — промърмори той. — И двамата прекрасно знаем защо нито американците, нито който и да било друг не може да се задържи в онези планини…

— Кажи ми — погледна го в очите Зи-лин.

— Не ме прави на глупак — с отвращение рече Дейвис. — Мислех, че поне с теб мога да бъда откровен…

— Тогава ми се изсмей. — Очите им останаха заковани едни в други сякаш цяла вечност. — Моля те…

— Защото вие държите всичко, стари приятелю! Засаждане, прибиране на реколтата, рафиниране и разпространение!

— Аз ли? — стреснато подскочи Зи-лин.

— Ти, Мао, Хуайшан Хан… Всичките проклети китайци!

— Не ти вярвам, това е невъзможно! — смаяно прошепна Зи-лин. Но вярваше. Думите на Дейвис бяха чиста истина. „Да-хей“ ги потвърди с особеното си сияние. По лицето му се изписа дълбока загриженост: — Аз лично нищичко не зная за това!

Дейвис го погледна изпитателно, почти по същия начин, по който преди малко го гледаше Зи-лин.

— Е, може… — неохотно призна той, обърна се и внимателно скри пакетчето цигари под сламеника си. — Не знаеш кой стои зад всичко това? Не е ли Мао?

Наистина не зная — въздъхна Зи-лин. В главата му отново прозвучаха думите на Председателя: Ние трябва да извлечем полза от него… Това бяха думи на Хуайшан Хан. Властта на този човек растеше стремително, заедно с тази на Ло Джуи-чин и Кант Шенг. Това ли беше причината, или самият Мао? О, Буда!

— Я ми кажи — промълви тихо той, — успя ли да научиш името на човека, който ръководи производството на опиум в Шан?

— Нарича себе си Нага… Знаеш я — онази митологична змия на бирманците… Организацията му е известна като „Дикуи“… Това е всичко. Страхувам се, че останалото ще трябва да откриеш сам…

На устните на Дейвис се появи тъжна усмивка, в нея се долови бледа сянка от предишната самоличност на този мъж.

Зад гърба на Зи-лин прозвучаха стъпките на пазачите. Времето му изтече. Започна да се надига, Дейвис изведнъж протегна ръка. В очите му се появи страх.

— Какво ще стане с мен?

— Не зная, приятелю — поклати глава Зи-лин. Но знаеше много добре… Ние трябва да се възползваме от него…

— Ще те видя ли пак?

Зи-лин сведе очи към американеца, който продължаваше да седи на дървения стол. Изглеждаше като човек, който няма сили да се изправи. Какво ли му правят тук, неволно се запита Зи-лин. Спомни си за изтезанията, на които комунистите бяха подложили Сен-лин. Тези тук едва ли са по-различни, особено когато ги командва човек като Хуайшан Хан.

— Искам да те попитам нещо — задържа се на място той. — Беше ли агент на американските тайни служби, когато се срещнахме преди години?

Дейвис опря глава в железните пръчки. Зи-лин видя, че на мястото на гъстите червеникави кичури зееха грозни петна — сякаш косата му беше изгоряла.

— Има ли значение? — промърмори той.

— Не — Поклати глава Зи-лин. — Наистина няма.

— Той знае! — Приличаше на изплашена гълъбица, цялото й тяло трепереше.

— Важно е да си абсолютно сигурна. Знае, или само подозира?

— Знае! Сигурна съм, че знае!

Небето се обагри в разноцветно сияние, после слънцето бавно потъна зад синкавите планински върхове на запад. Двойка дъждосвирци се гмурна в последните, косо падащи лъчи, перата им проблеснаха като разтопено злато, после изчезнаха. Във въздуха се носеше аромат на бадеми и той неволно си помисли за отровни цианиди. Веднъж в живота си беше виждал как от тази отрова умира човек. Някакъв разкрит шпионин, миг преди да бъде заловен… Предпочел мигновената смърт пред мъченията и ужасната агония. Просто сдъвка една малка капсулка и всичко свърши.

— Ако наистина е така, значи трябва да заминеш — промълви Зи-лин.

— Да замина ли? — погледна с разширени очи тя. — Но къде?

— Аз ще се погрижа за теб.

— Той е мой съпруг, не мога да го напусна.

— Напротив, Сен-лин — погледна я топло той. — Ти отдавна си го напуснала.

— Прегърни ме — прошепна тя. — Моля те, прегърни ме!

Зи-лин разтвори ръце и тя се сгуши в прегръдката му. Бузата й се притисна до неговата, косата й покри част от лицето му. А той изведнъж се запита защо изобщо беше позволил тази връзка. Знаеше, че ще се стигне до този миг, през цялото време го знаеше. За подобни връзки друг край няма.

Същевременно си даваше сметка, че не иска този край. С вълнение установи, че не е готов да се откаже от Сен-лин. Искаше да я направи щастлива. Особено сега, в този кратък миг… Имаше чувството, че по този начин ще изкупи всичките си грехове, ще освободи душата си от стенанията на мъртвите, от ужасите и несправедливостта. Че ще изкупи дори и най-тежкия си грях — напускането на Атена, майката на Джейк, изоставянето на Шен Ли — своята любовница…

Съзнаваше, че придава прекалено голяма тежест на един акт, че залага на карта щастието на друго човешко същество. Това е твърде много, но Сен-лин заемаше специално място в душата му. Нима единствено той вижда колко необикновена е тази жена? Може би има и други, но Хуайшан Хан с положителност не е между тях.

Хуайшан Хан. Това засяга и него. Хуайшан Хан тежеше като воденичен камък върху съвестта на Зи-лин. Защото без него този човек не би бил тук, терорът също би могъл да им се размине…

Усети фалша на тази мисъл още преди тя да напусне съзнанието му. Вълната от насилие не беше измислена от Хуайшан Хан, Дълбоко в сърцето си той знаеше, че тя щеше да дойде и без него.

Но този човек олицетворяваше злото, помагаше му да се разширява и процъфтява. Освен това трябваше да помисли и за онези тайнствени неща, които ставаха в Шан. Може би само планината знае кой организира събирането и разпространението на опиума, Зи-лин не можеше да повярва, че Мао има пръст във всичко това. Единствената мечта на Мао беше да се изтръгне от лапите на Москва и войната в Корея му даваше тази възможност. Една трудна, но все пак постижима цел, както го беше уверявал Зи-лин. Ако Мао печели огромни капитали от търговията с наркотици, би ли се впуснал в една толкова опасна военна авантюра? Едва ли, поклати глава Зи-лин.

От друга страна обаче Дао Джуи-чин, Кант Шенг и Хуайшан Хан печелеха авторитет и власт доста по-бързо от обичайното. Как ставаше това? Не се ли крие причината именно в Шан? Възможно, напълно възможно…

— Историята приключва точно както си знаех — ридаеше на гърдите му Сен-лин.

— Този път грешиш — поклати глава Зи-лин.

Но във въздуха продължаваше да се носи опасният аромат на горчиви бадеми. Сякаш протегна ръка и угаси луната, кадифената нощ го обви с черната си мантия. От югоизток се появиха тежки дъждовни облаци, въздухът овлажня. Барометърът стремително падаше, всичко замря в очакване на бурята.

Зи-лин използва пропуска, подписан лично от Мао. В продължение на час и половина се труди върху датата и резултатът му се стори напълно задоволителен. Затворът на Държавна сигурност изглеждаше тъмен и заплашителен. Издигаше се малко встрани от площада, проектиран и построен под диктовката на руснаците. Може би затова постройката изглеждаше грозна и рухнала, макар да беше само на няколко години. Около нея бяха посадили млади брезички, пред входа бяха паркирани брониран влекач и няколко военни камиона. Кабините бяха празни, площадът също. По това времена нощта хората предпочитаха да си стоят у дома. Паркира служебната кола отпред и бавно се насочи към пропуска.

Премина без инцидент през три контролни пункта. Това обаче не го зарадва. Важното беше как ще излезе.

През нощта персоналът на затвора се свиваше до една трета от нормалната си численост, преди всичко, защото горните етажи се използваха от администрацията и за служебни съвещания.

Началникът на корпуса съобщи, че затворникът не е в килията си. Бил изведен за разпит.

— Нормално ли е това — пожела да се осведоми Зи-лин.

— Напълно — кимна началникът, на име Чу. — Това се повтаря всяка нощ.

— А кога спи? — попита Зи-лин.

— Не спи — отвърна равнодушно Чу. — Това е част от обработката.

Зи-лин тикна пропуска с подписа на Мао под носа му и кратко нареди:

— Заведи ме при него!

— Вашето посещение е в много необичаен час — промърмори Чу — Може би трябва да се обадя на другаря Хуайшан…

— Идвам от кабинета на Председателя Мао — ледено процеди Зи-лин. — Защо по-добре не позвъниш направо там? Сигурен съм, че ще бъде много доволен да го събудят по такъв важен процедурен въпрос!

Чу видимо се колебаеше. Очите му се местеха от пропуска върху Зи-лин и обратно. Накрая въздъхна и кимна с глава:

— Оттук, моля.

Щедро посипан с хлорна вар, коридорът все пак вонеше на урина и изпражнения. На циментовия таван бяха окачени мъждиви крушки, оградени в предпазна мрежа, светлината им беше жълтеникава и мътна. Сенките на двамата мъже тичаха по стената.

Чу спря пред метална врата с решетъчно прозорче и тихо почука. Оттатък се обади мъжки глас. Размениха си няколко думи, после вратата изскърца и се отвори.

В носа го лъхна отвратителна миризма. Трима униформени се редуваха да бият Рос Дейвис, който беше проснат гол в средата на квадратното помещение, осветен от ярък прожектор. Единият държеше нажежен до червено електрически нагревател, от който се чуваше монотонно бучене. При влизането на Зи-лин тъкмо го опираше в голата плът на затворника. Разнесе се изпукване, последвано от облак дим и болезнен крясък. Замириса на пърлено.

— Достатъчно! — извика Зи-лин. — Дошъл съм за затворника!

— По чия заповед? — изгледа го подозрително онзи с нагревателя.

— Лично на Председателя Мао!

— Вярно е — обади се Чу и размаха хартийката с подписа на Мао. — Този министър е личен съветник на другаря Мао.

— Донесете дрехи! — продължи със същия тон Зи-лин, давайки си ясна сметка, че трябва да действа бързо и решително. — Да бъдат цивилни. Другарят Мао иска лично да го разпита!

Двама от надзирателите помогнаха на Дейвис да се облече. Ръцете на американеца трепереха, очите му нито веднъж не се извърнаха по посока на Зи-лин.

— Имате ли нужда от помощ, другарю министър? — попита Чу, когато Дейвис беше готов. — Мога да ви отделя двама от хората си.

— Не — поклати глава Зи-лин. — Ще се оправя и сам.

— Сигурен ли сте, другарю министър? — загрижено попита Чу и отвори вратата на стаята за разпити. — Не искам дори да си помисля какво ще стане, ако затворникът избяга!

— Я го погледнете! — намръщи се Зи-лин, подкрепяйки Дейвис за рамото. — Той дори не може да ходи, а камо ли да избяга. Поемам цялата отговорност…

— Както желаете, другарю министър.

Преминаха последователно през трите контролни пункта, излязоха навън и от устата на Дейвис се изтръгна едва чута въздишка. Главата му се отпусна върху рамото на Зи-лин, съвсем като Сен-лин преди няколко часа.

— Само още няколко крачки, стари приятелю — прошепна в ухото му Зи-лин. — Ето, стигнахме до колата. Ще можеш ли да се качиш?

Дейвис кимна, отдели се от Зи-лин и с болезнена гримаса се отпусна на пасажерското място.

Зи-лин седна зад волана, включи двигателя и потегли.

Дори години по-късно не беше в състояние да определи какво го насочи към Ксиан Шан. Огромният парк се простираше в пекинския Квартал Фрагрантни хълмове. Зи-лин употреби доста усилия, докато си спомни старото му име: Ловният парк.

Насочи се натам, вероятно защото винаги беше обичал този парк. Бистър поток го разделяше на две, водите му идваха от прекрасно планинско езеро, сгушено под върховете на планината Гуи на запад.

През дванадесети век тук имало толкова много дивеч, че императорите обявили района за свой ловен парк. В средата на осемнадесети век всичко вече било избито, императорските съветници се принудили да внасят дивеч чак от Манджурия, за да задоволят ловната страст на своя господар.

Зи-лин отведе Рос Дейвис в Шуан Чжин — „Вилата с двата кладенеца“, разположена в южния край на парка. Тук бяха на сигурно място, вода имаше в изобилие, въпреки че единият от кладенците беше затворен с тежък метален капак.

Зи-лин спря колата край входа на парка и двамата слязоха. Подкрепян от ръката му, Рос Дейвис закуцука покрай бронзовите лъвове, издигащи се от двете страни на алеята, носеща името „Улицата на търговците“. Тук щяха да прекарат нощта, а на разсъмване щяха да се преместят. Въпросът обаче беше къде… Спокойно, каза си Зи-лин. Проблемите трябва да се решават един по един. Ние трябва да се възползваме от него… Това не биваше да се случи. Шпионин или не, Дейвис беше негов приятел. Животът му означаваше много повече от някакъв скалъпен процес в името на фалшиви цели. Новият режим на Китай ще забрави за съществуването на Рос Дейвис още на другия ден, но Зи-лин едва ли щеше да успее…

Настани го да седне, даде му вода, направи каквото можа за облекчаване на болките му.

— Защо го стори? — вдигна глава американецът. По лицето му имаше кални бразди, примесени със засъхнала кръв. — Бях сигурен, че никога вече няма да те видя.

— Ти си варварин — топло го погледна Зи-лин. — Какво знаеш за приятелството?

Дейвис се усмихна и затвори очи.

— Преди време бях сигурен, че от Шан по-лошо няма — промълви той. — Но там, вътре, беше истински ад…

Зи-лин мълчаливо приклекна до приятеля си. Остави го да говори, сигурен, че това ще му донесе облекчение.

— Мислех, че сме подготвени за… хм… всички възможни усложнения… — продължи все така тихо американецът. — Но сега вече зная, че никой не е имал представа какво ще ни се случи, ако ни заловят…

Небето на юг се разтърси от далечни гръмотевици. Дъждът наближаваше. Зи-лин вдигна очи към покрития с гледжосани плочки покрив на вилата. Звездите бяха изчезнали, ниско надвисналите облаци отразяваха светлините на спящия град. В съзнанието му изплува нажеженият нагревател, в ноздрите го удари вонята на изгорена плът. Изпита гордост от това, което беше направил.

— Не зная как се озовах тук — промърмори Рос Дейвис, заслушан в тропота на първите водни капки върху покрива. — Толкова далеч от Вирджиния, от дома… — главата му се отпусна върху свитите колене. — Имам чувството, че съм попаднал на друга планета… Това е… Това беше най-тежкото… Да знаеш, че умираш далеч от дома… От всичко, което ти е скъпо.

— Няма да умреш — успокоително рече Зи-лин и се премести. Дъждът бързо се усилваше. Спомни си как бяха яздили по пътеките на Копринената планина. Извади една цигара, драсна клечка кибрит и я тикна между устните на Дейвис. После, кой знае защо, през главата му мина една странна мисъл: „Добре е, че родителите на Дейвис не могат да го видят в това състояние…“

— Страх ме е — промълви Дейвис, без да усеща цигарата между устните си. — Страх ме е от смъртта. Иначе сигурно щях да се самоубия в килията си. Но този страх ме сковава… Какво ще стане с мен след това? Ще се превърна ли в прах? Ще усещам ли студ? Изобщо, ще има ли нещо?

— Аз съм будист — отвърна Зи-лин. — За мен няма рай, няма ад…

Главата на Дейвис конвулсивно отскочи назад:

— Тогава какво има?

— Едно начало — отвърна Зи-лин. — Животът ни е само началото на едно дълго космическо пътуване. Никой не знае докъде ще го отведе то. На всички трябва да се борим за живота всеки час, всяка минута… Същевременно не бива да се боим от смъртта, приятелю…

Протегна ръка, измъкна горящата цигара от потрепващите устни на Дейвис и напълни дробовете си с дим. Изпусна го, после му върна цигарата.

— Толкова съм далеч от дома — погледна го Дейвис.

— Забрави за Америка — поклати глава Зи-лин. — Сега твой дом е Китай.

Дейвис отметна глава и дръпна дълбоко от цигарата. Откъм стената се разнесе остро пропукване и Зи-лин скочи на крака. Неясна човешка фигура се придвижваше към вилата. Зи-лин предпазливо я последва, спря се едва при кладенеца.

— Сен-лин! — извика той.

Тя се обърна, разтвори ръце и хукна към него.

— Аха, влюбените!…

Гласът на Хуайшан Хан долетя откъм малката горичка и ги накара да замръзнат. Ловецът беше заложил капана си и сега се наслаждаваше на уплахата на жертвите.

— Верният Чу ми позвъни веднага, след като си тръгнал — поясни Хуайшан Хан и небрежно пристъпи към тях. — Много е съвестен другарят Чу… А и доста подозрителен. Наредих му да те държи под око, докато пристигна — на лицето му се появи мрачна усмивка: — И ето ме тук…

Зи-лин сведе поглед към Сен-лин, която се притискаше към него и неудържимо трепереше. Мракът беше почти непрогледен, дъждът продължаваше да плющи. Блесна светкавица, веднага след нея тресна оглушителна гръмотевица. Но в краткия промеждутък от време Зи-лин успя да забележи тъмните белези по лицето й.

— Сен-лин, какво ти се е случило?

— Нали ти казах, че знае… — промълви между риданията си тя. — Това е наказанието ми. Удряше ме само в лицето… Мисля, че имам счупени кости… Правеше го нарочно и крещеше: Всички трябва да видят срама ти! Ще останеш белязана за цял живот!

Останал без дар слово, Зи-лин мълчаливо я прегърна и обсипа с целувки разраненото й лице.

— Само за това? — промърмори след известно време той. — Нима е възможно?

— Наказа ме не само заради изневярата… — изхлипа Сен-лин. — А и защото съм бременна… В утробата си нося твоето дете…

Зи-лин беше толкова смаян, че само гледаше как Хуайшан Хан пристъпва напред и грубо я хваща за ръката.

— Пусни я, предател! — извика с пламнали очи той.

Едва сега Зи-лин разбра какво се крие зад тези жълти очи на хищник. Някога беше повярвал, че Хуайшан. Хан е преминал на тяхна страна по чисто идеологически причини, но сега истината изплува пред очите му. Хора като него не даваха пет пари за идеологията, интересите им винаги си оставаха дълбоко лични. Хуайшан Хан беше обърнал гръб на националистите, само защото беше видял изгодата на помощник на комунистическия режим. С помощта на новите управници на Китай той се беше стремил да се докопа до маковите полета, до парите и властта. Това е цялата идеология, която изповядваше…

В ръката на Хуайшан Хан проблесна нож, острието му опря в шията на Сен-лин, точно над сънната артерия.

— Пусни я, иначе ще видиш смъртта й с очите си!

Зи-лин свали ръце от кръста на Сен-лин и Хуайшан Хан неволно се отпусна. Надявал се на този кратък миг, Зи-лин се стрелна напред и надолу, главата му потъна в корема на врага.

Хуайшан Хан извика от болка, ножът се изплъзна от омекналата му длан. Гърбът му влезе в болезнен контакт с железния капак на кладенеца.

Зи-лин сплете ръцете си в юмрук и ги стовари върху гърба му, онзи отново извика и се преви от болка. Дълго потисканият гняв изригна в душата на Зи-лин като вулканична лава. Скочи напред, грабна ръката и крака на Хуайшан Хан и го вдигна във въздуха. После, обладан от нечовешка сила, го запрати върху капака на кладенеца.

Тежкото тяло на някогашния му приятел се стовари точно в средата. Ръждясалият, неотварян десетки години капак, се счупи като картон. Хуайшан Хан нададе отчаян вик, ръката му инстинктивно се вкопчи в Сен-лин и двамата изчезнаха в дупката.

Зи-лин изкрещя, викът му беше толкова силен, че заглуши дори грохота на бурята. Хвърли се към пръстена на кладенеца, без да усеща, че жули до кръв коленете и лактите си. В ноздрите го удари застоял въздух, пред очите му се мерна протегната ръка. Напрегна се докрай и успя да докопа крайчеца на влажните пръсти.

Чия беше тази ръка? На Хуайшан Хан или на Сен-лин? Не успя да определи, тъй като тъмнината беше непрогледна, а докосването на пръстите не беше достатъчно.

После душата му се отвори към бездънната бездна на океана и потъна в „да-хей“. В ушите му прозвуча призивен глас.

Аз ще го унищожа, каза гласът. Аз трябва да го унищожа! Пусни ме!

Не, безмълвно изкрещя той. Не!

Друг начин няма, той ме убива!

Пръстите започнаха да му се изплъзват.

Не!НЕ!!!

Няма да му позволя да убие и теб! Пусни ме!

Моля те, Сен-лин!

В дъното на океана блеснаха ослепителни звезди. Аз мога да те спася. Пресегна се, но не с ръце, не дори с душа… Намери я благодарение на могъщото си „ки“ и се вкопчи в нея. Душите им се сляха, както много пъти преди това… Сен-лин! Докосването на пръстите изчезна.

Няма друг начин…

Времето престана да съществува. Остана край прогнилия капак на кладенеца минути, а може би часове. Проснат под стряхата на древната вила, Рос Дейвис спеше непробуден сън. Зи-лин бавно излезе от състоянието на дълбоко вцепенение, тялото му се разтърси от спазми.

Едва тогава долови замайващата миризма на горчиви бадеми. Извърна глава и видя зейналата уста на приятеля си и кухия зъб, който стърчеше от челюстта му. Устните му бяха посинели, разтегнати в зловеща усмивка.

Книга четвърта

Вивартасидха

Съществуване

Пролет — Лято, в наши дни

Маями / Москва / Хонконг / Шан / Вашингтон

— Издимя!

— Какво?

— Издимя, хубавецо! Няма, го изчезна! Мръсното копеле се изпари!

— Бенет ли?

Мартин Хуанито Гато де Роза извъртя глава:

— Мислиш ли, че извадих всичката вода от дробовете ти, хубавецо? Може би съм пропуснал нещо…

— Стига, стига! — простена Тони Симбал. — Още малко изкуствено дишане уста в уста и ще взема да се влюбя в теб!

Там долу беше тъмно и студено. Симбал никога не беше изпитвал такъв смразяващ студ. Но от него се свести и беше благодарен на Бога затова. Ако не беше студено, той с положителност щеше да потъне като камък и Кубинеца едва ли би го стигнал без кислороден апарат. Потръпна, кожата му неволно настръхна.

— Шибана работа! — промърмори Кубинеца и очите му опасно проблеснаха. Върху раменете си беше наметнал сиво одеяло с надпис:

Общинска полиция — Маями

Беше доказал служебната си карта на ченгетата, пристигнали по сигнал на разбудени граждани, и с това се приключи. Само две минути по-късно патрулната кола се понесе с включена сирена към мястото на истинската злополука — пожар в някакъв крайградски хотел. Хората от бърза помощ обработиха раните и драскотините на Симбал, получиха категоричния му отказ да иде в болница за основен преглед и си заминаха.

— Мария не беше като кучките, на които човек обикновено се натъква… Тя имаше глава на раменете си.

В мрака и студа не можеше да се диша. Мозъкът на Симбал продължаваше да е парализиран от този факт. Няма въздух, няма живот. Ясно си представи как дробовете спират да функционират, притиснати от мрака и студа, които коварно се промъкват през ноздрите и стиснатите до болка устни… На това му се казва удавяне. Отново потръпна, ръцете му механично придърпаха грубото полицейско одеяло.

— Я ми виж костюма — продължаваше да мърмори Кубинеца. — Не става за нищо друго, освен за боклука! Знаеш ли с колко ме набута мръсното копеле?

— О, я млъквай!

— Какво?

— Млъквай, казах! Нали компанията го плаща? — имаше предвид ЦРУ.

— Е, да…

— Тогава престани да плачеш!

— Не става въпрос за шибания костюм, хубавецо — въздъхна Кубинеца. — На душичката ми е кофти!

Тялото на Симбал се разтърси от тръпки. Последиците от шока влизаха в правата си.

— Тоя кучи син насочи пистолета си към нея и я гръмна! Просто ей така! Трябва да имаш сърце като лед, за да го сториш… Наистина е така. Мръсен вудуист!

— Престани, Мартин — примоли се Симбал, но наостри уши. Искаше да идентифицира особената нотка в гласа на Кубинеца.

— Защо ми викаш да престана, човече? — изгледа го агресивно онзи. — Защо мислиш се гмурнах в гадния залив, пълен с акули и лайна?

— Е, акулите едва ли идват толкова близо, Мартин…

— Никога ли не си чувал за сантиментални чувства, хубавецо? Света Майко, та аз измъкнах недоверчивия ти задник направо от гроба!

— Оценявам това, Мартин. Наистина го оценявам и ти благодаря. Но би ли затворил проклетия си плювалник поне за минута?

Кубинеца насочи поглед към подвижните светлинки в пристанището за яхти.

— Как пък да не го оценяваш… — обидено промърмори той.

— Каза, че Бенет е изчезнал…

— Издимя, човече. Стопи се като призрак… — очите на Гато де Роза останаха заковани върху водата.

— А може би не е така — подхвърли Симбал.

Кубинеца рязко се извъртя:

— Знаеш нещо, което аз съм пропуснал?

— Йе Бегача…

— Оня от Китайския квартал? Единият от тримата братя, които управляват нюйоркския клон на „Дикуи“?

— Точно той. Видях го на купона. Двамата с Бенет нещо си приказваха…

— И какво от това? — сви рамене Кубинеца. — Нали затова са купоните?

— Този път е по-различно — поклати глава Симбал. — Помниш какво каза Бенет, нали? Че е видял сметката на Алън Тюн. А Йе Бегача беше силният човек на Тюн в „Дикуи“… Съвсем наскоро чух, че е предлагал Тюн за повишение…

Очите на Гато де Роза възбудено заблестяха:

— И мислиш, че…

— Точно така — кимна Симбал. — След като Тюн е оплел конците, значи и Бегача не е наред… Казва ли ти някой? Може би двамката са дърпали от мангизите, може би са искали да започнат частен бизнес…

— Ако си прав, нещата стават много прости — изгледа го продължително Кубинеца. — Открием ли Йе Бегача, ще открием и Бенет. Защото се е появил тук да му види сметката…

— Абсолютно вярно.

Кубинеца скочи на крака, одеялото се плъзна на земята.

— Отивам да завъртя няколко телефона. Все някой ще знае къде се намира Бегача…

И някой наистина знаеше.

— Як твърди, че Бегача е наел стая в хотел „Трилиант“.

— Як ли?

— Да, бе, човече, какво толкова се чудиш? Ако имаш толкова вълна, колкото тоя хубавец, и на тебе ще ти викат „Косматия“… — Елегантният костюм на Кубинеца от кремава коприна наистина не приличаше на нищо. Беше мокър и смачкан, с огромни торби на коленете и лактите. Протегна ръка и помогна на Симбал да стане: — Ела да облечем нещо сухо, после отиваме при Йе. Няма да се успокоя, докато не пипна мръсното копеле!

— Бенет е мой — напомни му Симбал.

— Вече не е — тръсна глава другият. — Особено след това, което стана…

„Трилиант“ беше свръхмодерна постройка във формата на триъгълна пирамида, истинско царство на лукса. Между фасадата от бледозелен мрамор и плажната ивица блестяха водите на огромен басейн, оформен като лагуна. В средата му се издигаше изкуствено островче със стройни палми, осветено като писта за излитане на самолети.

Гато де Роза само изсумтя и подаде ключовете от червеното ферари на униформения служител, който почтително се кланяше на метър от тях.

— Това още не е нищо — промърмори той. — Чакай да видиш игрището за голф… Девет сектора, а във водната преграда между тях плуват живи крокодили! — от устата му се откъсна кратък смях.

Стълбището към бронзовата врата с опушени стъкла беше от огромни блокове розов мрамор. На всеки от тях имаше саксии с палми, азалии и бугенвилии.

— Първа класа — призна Симбал.

— Аха — кимна Кубинеца. — Стига да си от хората, които могат да издържат повече от час сред подобни фъшкии!

Климатичната инсталация във фоайето ги накара да потръпнат.

— Исусе! — промърмори Симбал. — Забравил съм си анорака!

— Кво ти става, хубавецо? — подигравателно го изгледа Гато де Роза — Нима имаш нещо против дълбокото замразяване?

Тръгна към огромното гише от розов мрамор, върху което бяха наредени няколко телефонни апарата без шайба за избиране. Вдигна слушалката на един от тях и поиска номера на стаята, в която беше отседнал Йе Бегача. Но телефонистката отказа му да го даде, а той пък не искаше да го свързват чрез нея.

Остави слушалката и с нехайна походка се насочи към рецепцията. Изчака червендалестият служител да приключи с телефонния си разговор, повика го с пръст и пусна една двайсетачка в протегнатата му длан. Банкнотата изчезна по начина, по който го правят фокусниците. Размениха си няколко думи на испански, разговорът продължи не повече от тридесет секунди.

После Гато де Роза се върна при Симбал.

— Какво друго може да се очаква? — въздъхна той. — Трийсет и седем нула едно и нула две… Апартамент на последния етаж. Пет стотака на вечер.

— А някой беше казал, че престъплението не си струва парите… — промърмори Симбал, докато крачеха към батареята от асансьори с бронзови врати. На всяка от тях имаше триъгълна звезда — емблемата на хотела. Същите звезди бяха втъкани и в дебелия мокет.

— Твоят селянин каза ли дали Бегача си е у дома? — попита Симбал.

— Каза.

— Посещения?

— Хайде стига де — скептично го изгледа Кубинеца — Той е администратор, а не Супермен. „Трилиант“ е огромна хралупа. Цял камион морски пехотинци да влязат тук, пак никой няма да ги забележи…

— Надявам се да си сигурен, че това беше първият му подкуп за нощта — промърмори Симбал.

Гато де Роза се изсмя, но лицето му изведнъж се разкриви в грозна гримаса.

— Кучи син!

Вратата на един от асансьорите се плъзна встрани и в рамката се очерта фигурата на Бенет.

Фоайето беше пълно с гости, облечени в скъпи дрехи. Някъде вляво звучеше музика, хората вървяха натам. Вероятно в бара течеше нощното шоу. В залата блестяха толкова диаманти, че сигурно и на Мърф Сърфа[4] биха му протекли лигите.

Бенет започна да си пробива път в обратна посока, срещу тълпата. Придвижваше се бавно и спокойно, без да се оглежда назад. Пращеше от самоувереност като повечето откачени. Симбал и Кубинеца се впуснаха подире му, пробивайки си път между тоалети на „Нипон“ и „Унгаро“, сред които чернееха смокинги „Афтър сикс“ за по няколко хиляди долара бройката. В ноздрите ги удари ароматът на „Натюрел“ и „Шанел №5“.

Бенет изчезна в някаква странична врата и те увеличиха скоростта. След миг бяха там, отвориха вратата и се озоваха в дълъг коридор с бетонни стени и гумирано покритие на пода. На стената висеше табела с надпис: ЗАБРАНЕНО ВЛИЗАНЕТО ВЪВ ФОАЙЕТО С БАНСКИ КОСТЮМИ.

— По дяволите! — изсъска Симбал и се впусна в бяг.

Беше си спомнил твърдението на Кубинеца, че Бенет не ходи по места, до които не може да стигне с лодка.

Стъклени врати се отвориха пред тях, озоваха се пред осветен плувен басейн, огромен като бална зала. Над него стърчеше бетонна козирка, върху която бяха наредени поне сто шезлонга, опънати като по конец. Зад козирката имаше широка стълба, по която проблясваха ситни песъчинки. Двамата полетяха надолу, прескачайки по три стъпала наведнъж.

Осветлението на басейна беше достатъчно силно, за да видят фигурата на Бенет, изправена на брега. Миг по-късно той вече не беше там. Един мощен отскок и шпионинът изчезна в пяната на прибоя. Главата му изскочи на повърхността, ръцете му направиха няколко мощни загребвания. Кубинеца скочи след него.

След малко Симбал видя очертанията на стройната „цигара“, която се поклащаше на котва на петдесетина метра от брега.

— По дяволите! — процеди той, обърна се и хукна към хотела.

Двойните врати от тежък махагон се оказаха отключени. Йе Бегача се беше настанил на морскозелен диван, който изпълваше почти цялата дневна. Плоското му кантонско лице беше бяло като оризова хартия, гърдите му неравномерно се надигаха и отпускаха, очите му бяха затворени.

Симбал застана на колене до него и провери пулса му.

— Ще се оправиш, вуйчо — прошепна на кантонско наречие той. — Ще се оправиш. Бенет те подреди така, нали? Едуард Мартин Бенет… Защо?

Очите на Йе Бегача се отвориха. Симбал веднага разбра, че не виждат нищо, освен това, което е в главата му.

— Бенет иска да съм мъртъв…

Думите бяха казани бавно и мъчително, но изненадващо ясно.

— Като Алън Тюн?

— Да.

— Защо?

Йе не отговори, очите му излъчваха непоносима болка.

— Защо, вуйчо? Защо Бенет искаше смъртта на Тюн, а сега и твоята?

Китаецът промърмори нещо неразбрано под нос, в душата на Симбал нахлу отчаянието.

— Какво? — наведе се над него той. — Оръжия? Оръжия ли каза, вуйчо?

Клепачите на Йе едва забележимо потрепнаха. — Умирам… — гласът му беше дрезгав. — Трябва да информираш братята ми…

— Да, да…

— Боговете са ми свидетели… Проклинам убиеца си… Проклинам го до шестнадесето коляно…

— Бенет иска смъртта ти заради оръжия, така ли? — Приведен ниско над китаеца, Симбал ясно усещаше особената миризма на смъртта.

— Да — прошепна с треперещи устни Бегача. — Студено ли е тук?

— Оръжията, вуйчо!

— Това е бизнесът на новото поколение… На Бенет, Мако и останалите…

— Кои са останалите?

Йе се люшкаше между живота и смъртта, съзнанието му ту се прочистваше, ту помътняваше. Ясно личеше, че се държи с върховни усилия на волята.

— Оръжия… Казаха ни, че ще транспортираме „Блекмън Т-93“, ракетни установки за поразяване на жива сила… Но от тях печалба няма… Не ги продаваме…

— А какво ги правите?

— Складираме ги…

— В Азия?

— Не само там… В Европа, в Южна Америка, навсякъде…

— Защо?

Върху устните на Йе изби розова пяна.

— Тюн беше против… аз също… Трябваше да сме по-предпазливи… Но това е опасно за целия свят…

— Какво имаш предвид, каква опасност? — Симбал напрегнато се приведе над лицето на умиращия.

— Най-лошата…

— Поясни се, ако обичаш…

— Тези оръжия… С тях можем да унищожим света… — По лицето на Бегача се търкаляха едри капки пот, кожата му стана ужасно бледа. — Когато Бенет…

Симбал чакаше със затаен дъх, сърцето блъскаше в ушите му. „Пресвета Майко, на какво се натъкнах?!“, ужасено се запита той, после леко докосна хладната китка на китаеца:

— Когато Бенет какво?

— Бенет е духът, който изскача от бутилката…

Това пък какво означава?

— Къде отиде Бенет?

— В Шан — потръпна Йе Бегача. — При източника…

— Вуйчо? — Симбал трескаво потърси пулса на китаеца, но пулс нямаше.

Бавно се отпусна назад. „Дикуи“ се занимава с транспорт на оръжие? Възможно ли е това? „Блекмън Т-93“ е ракета с голяма унищожителна сила, която се изстрелва от един-единствен боец. Защо? По какъв начин тази общо взето слаба бойна техника може да унищожи света? Симбал усети, че тялото му се разтърсва. Стана му студено, имаше чувството, че е по-хладен дори от изстиващия труп пред себе си.

— Каква стана тя, хубавецо? — изръмжа зад гърба му Гато де Роза, появил се безшумно в стаята. От крачолите му се стичаше вода и попиваше в дебелия килим.

— Бенет? — попита, без да го гледа Симбал.

— Измъкна се с „цигарата“ — въздъхна Кубинеца. — Чакаше го на котва.

— Уморен съм — промърмори Симбал.

— Не ме будалкай, хубавецо — изгледа го подозрително онзи. — Чух те, като говориш с китайчето…

— Той просто бълнуваше — поясни Симбал и изпита чувството, че целият свят е легнал върху плещите му.

— Глупости!

— Точно така, да те вземат мътните! — избухна Симбал и скочи на крака. — Отсега нататък с Бенет ще се занимавам аз!

— Я зарежи тая работа!

— Нямам друг избор. Нали отново го изпусна?

— Така ли мислиш?

В главата на Симбал звънна предупредителна камбанка. Нещо в тона на Кубинеца го караше да бъде неспокоен. Насочи се към вратата.

— Къде отиваш, хубавецо? — спря го гласът на Кубинеца.

— Надявам се пак да се видим, Мартин…

— Хей, не можеш да си тръгнеш просто ей така! — скочи Гато де Роза. — Чуваш ли, хубавецо?

— Какво, да не си решил да ме проследиш? — обърна се Симбал и го възнагради с мрачна усмивка. — Не вярвам да си толкова глупав…

Известно време се гледаха в мълчание. После Гато де Роза поклати глава и примирително подхвърли:

— Тая работа започва да смърди като рибарска гемия, хубавецо…

— Ще ми кажеш ли на кого се обади от пристанището? — пожела да узнае Симбал.

— Вече ти казах, приятел…

— Така ли? Е, хубаво…

— Добре де, да върви по дяволите! — въздъхна Кубинеца и забързано прекоси стаята. — Заповяда ми да те държа под око… Каза да вървя по петите ти… Очевидно не ти вярва, хубавецо.

— Кой? — попита Симбал, макар вече да подозираше отговора.

— Макс — отвърна Кубинеца.

Макс Тренъди, въздъхна Симбал. Първо пипна Моника, а сега и тоя тип. Но Гато де Роза е агент на СЕН, докато Макс е директор на АН… Какво е надушил, да го вземат дяволите?

— Кажи му, че ако иска да ме следи, най-добре да го направи лично! — тросна се той. — Зная къде е Бенет и отивам там! — С всяка дума правеше една крачка по посока на Кубинеца.

— Значи ще си имаш компания, човече — ухили се онзи.

— Глупости!

Ръката на Симбал се стрелна напред, шмугна се под разкопчаното сако на Гато де Роза и сръчно измъкна малкия автоматичен пистолет, двадесет и втори калибър.

— Женско оръжие — отбеляза той. — Но от близко разстояние върши добра работа…

— Хей, хубавецо, да не си полудял?!

— Не влагам нищо лично, Мартин — промърмори Симбал и насочи оръжието в гърдите му. — Отивай на дивана!

— Хей, човече! Какво правиш, за Бога?

— Прави каквото ти казвам! — заплашително изръмжа Симбал.

Стегна ръцете на Кубинеца зад гърба му с помощта на коланчето от копринената роба на Йе Бегача, изправи се и подхвърли:

— Краката ти ще оставя свободни. И без това полицията ще довтаса, преди да успееш да се измъкнеш. Аз обаче ще бъда далеч…

— Къде отиваш, хубавецо? — попита Кубинеца и очите му изведнъж придобиха цвят на препечено кафе.

Симбал извади патроните от пълнителя и ги хвърли в краката на Гато де Роза. Пистолетът ги последва.

— Кажи на Макс, че съм заминал за Шан.

Ки-лин спеше.

— Виждаш какво чудесно нещо е човешкият мозък! — промълви Хуайшан Хан. Очите му гледаха стройното тяло на момичето с такъв глад, че Чен Ю неволно потръпна. — Виждаш каква фантастична и сложна машина е той! — Приведен под ярката светлина на голата крушка, Хуайшан Хан изглеждаше по-грозен и по-разкривен, отколкото беше в действителност. — Полковник Ху го оценяваше по достойнство…

— Полковник Ху е мъртъв — въздъхна Чен Ю.

Хуайшан Хан пусна в ход зловещата си усмивка и Чен Ю отново потръпна. Така могат да се усмихват единствено лудите.

— Прагматик, както винаги — промърмори той и докосна с длан неподвижното тяло на Ки-лин. — Но аз добре схващам намека ти… Да, тя уби полковник Ху и успя да избяга. Въпреки силната охрана…

— Имам чувството, че методите на полковник Ху не са се оказали особено сполучливи — въздъхна Чен Ю. — Поне по отношение на нея…

— Не е така — поклати глава Хуайшан Хан. — Войната в Камбоджа го беляза завинаги. Той наистина беше майстор в занаята си, но за съжаление почти всяка вечер се напиваше до безсъзнание. Това е причината, поради която подчинените му започнаха да надигат глава…

— Знаеш какво означава това, нали? Хората му бяха подбрани с изключително внимание, особено се наблягаше на дисциплината и изпълнението на заповеди от всякакъв характер. Това беше задължително условие за операцията в „Кам Сан“, тъй като там се налага обезвреждането на армейската охрана и силите за сигурност. В противен случай никога няма да се доберем до това, което ни трябва…

Хуайшан Хан въздъхна и тръсна глава:

— Казано с две думи, полковник Ху започна да се превръща в бреме, приятелю… — Ръката му отново погали лицето на спящата Ки-лин. — И моята малка птичка свърши точно това, което се искаше от нея… Нима мислиш, че случайно се е появила пред войниците на генерал Куо? Не, приятелю. Тя беше програмирана да го стори. Да убие Ху, да избяга и да дойде тук…

— Как е възможно това? — изгледа го със съмнение Чен Ю.

— Сега ще видиш — усмихна се Хуайшан Хан. В ръката му си появи шишенце спирт и късче памук. Хвана ръката на Ки-лин и я извъртя с вътрешната част нагоре, разтърка я с натопеното в спирт памуче и извади от джоба си стерилна спринцовка. Махна капачката, натисна буталцето да изкара въздуха и ловко я заби във вената на Ки-лин… — Това е специален медикамент, създаден по лична рецепта на полковник Ху… Една постоянна доза от него е достатъчна да поддържа пациента в състоянието, което ни е необходимо. Действа директно върху централната нервна система, потиска егото и стимулира проявата на примитивни емоции. Омразата, страхът и желанието се превръщат в основни движещи фактори на индивида, волята му се стопява. Превръща се в топка глина, която чака опитните ръце на скулптора… — Медикаментите потънаха обратно в джоба му.

— И тя не усеща нищо, така ли?

— Медикаментът има изключително силно блокиращо въздействие. Волята й не съществува, тя е моя до последната клетка на тялото си. Сега и завинаги. Появата й тук още веднъж доказва това. Доказва, че е готова за изпълнението на най-важната мисия в живота си…

Хуайшан Хан вдигна глава и заби поглед в лицето на Чен Ю:

— Много хора преди нея са правили опит да ликвидират Джейк Мейрък Ши. Но никой не е успял… Джос, ще кажеш… Но аз открих, че съдбата е нещо, което прилича на океанския прибой. Тя също като него има своите приливи и отливи… Разбираш ли?

„Аз искам да бъда господар на света, помисли си Чен Ю. А този старец мисли единствено как да манипулира съзнанието на едно младо момиче. Срамота! Гони лично отмъщение и нищо друго не го интересува. Очевидно падането в онзи кладенец е обезобразило не само тялото, но и ума му… Ако успее да види мащабността на моя заговор, положително ще се присъедини към мен с цялата си душа… Не, едва ли…“

Главата на Чен Ю едва забележимо се поклати. Прекалено дълго време е бил в Шан, където богатството не означава нищо, където всеки племенен вожд разполага с купища диаманти, рубини и смарагди. В ръцете на тези хора е съсредоточено производството на опиум и печалбите им са огромни. Но те нехаят за тях. Единственото, което ги интересува, е властта над хората. Именно това не могат да проумеят агентите на ЦРУ и КГБ, които непрекъснато се опитват да проникнат в Шан. Защото просто не умеят да упражняват подобна власт и прибягват до методи, които биха им осигурили успех навсякъде другаде, но не и в Шан. Тук никой не може да бъде купен за пари.

Гордите планинци се смеят в лицата на чужденците, а вождовете просто им обръщат гръб, изпълнени с презрение. Властта се крие в разпределението на благата. В пълния контрол над селяните, които отглеждат суровината; над бойните отряди, които охраняват цеховете за преработка; над керваните от тежко натоварени мулета, които пренасят стоката до подножието на високите планини и я предават в ръцете на алчните търговци.

Ако Чен Ю изобщо беше научил нещо по време на дългото си изгнание, то можеше да бъде само едно: истинска власт има само онзи, който умее да налага волята си над ближните. Докато властта на парите е една пълна илюзия.

Лишен от истинската власт, Хуайшан Хан беше претъпкал вилата си с археологически съкровища. Но какво означават те? След смъртта му всичко ще бъде разграбено или унищожено, ще изтече като пясък между пръстите. И какво ще остане? Нищо. Бързо ще го забравят, животът му ще се превърне в блед, никому ненужен спомен…

Докато целите на Чен Ю са други, те наистина ще променят света. Името му ще остане вечно живо в съзнанието на бъдните поколения. Като това на фараона Хеопс, успял да остави следа от краткото си присъствие в човешката история.

Оставям алчността на нищите духом, казваше си той. Именно алчност се четеше върху лицето на Хуайшан Хан, докато гледаше тялото на спящото момиче, което беше толкова важно за него… Мечтае за нещо, което никога не може да има, и точно в това се крие същността на алчността. Мечтае за дете. Липсата на дете е причина за дълбоката му омраза към Ши Зи-лин. Пак тя го превръща в маниак по отношение на това нещастно момиче. Обожава го открито, но не си дава сметка, че предизвиква само ужас и страдания в душата му…

Чен Ю хвърли поглед към Хуайшан Хан и отново потръпна. Никога не беше предполагал, че времето е в състояние да нанася такива поражения върху тялото и духа на жив човек. Това е още една причина да довърша започнатото, каза си той. Светът трябва да навлезе в нова ера.

В четвъртък сутринта Даниела Воркута получи секретна радиограма от агент Митре — тоест сър Джон Блустоун. От центъра я донесоха на ръка, по специален куриер. Обикновено отделяше по един час от предобеда за дешифрирането на подобни радиограми, но този път изгаряше от нетърпение да научи докъде е стигнал най-способният й шпионин.

Днешният ден — четвъртък, беше истински кошмар. Събуди я дежурният офицер. Армейското разузнаване поиска спешен контакт с нейните хора в Афганистан и тя започна да работи още докато се обличаше. В службата я чакаха бързи решения по още четири операции в ход, две от които навлизаха във финалната си фаза. Това означаваше лична намеса и внимателни инструкции на съответните офицери, в противен случай много хора бяха обречени на смърт.

До обед не вдигна глава, в кабинета й постоянно влизаха и излизаха хора. Кризисните ситуации обаче започнаха да намаляват. Десетина шефове на отдели бяха уведомени, че поради липса на време оперативното съвещание с тях ще бъде проведено в обедната почивка.

Следобед стана още по-лошо. Дойде съобщение за разкрит оперативен агент. Врагът беше успял да го хване жив и Даниела се принуди да започне сложни и унизителни преговори за неговото освобождаване.

Тази нощ тя и Карелин не отидоха в нейния апартамент, както правеха обикновено. Вместо това той я отведе в малко жилище, разположено на последния етаж на висок блок от червени тухли на улица „Солянка“ — една от пресечките на „Докровски“, „зеления булевард“, наречен така заради широките тревни площи покрай асфалта. От малките прозорчета се разкриваше гледка към моста Устински, блестящ като скъпоценен камък над тъмните води на Москва-река. Гледката била далеч по-добра преди идването на булдозерите и строителните машини, поясни Карелин. Но общинските власти решили именно оттук да бъде осъществена връзката с южния бряг и така се появили улиците „Интернационалная“ и „Уляновская“…

Дойдоха тук по настояване на Карелин, на когото очевидно му беше писнало да се съобразява с шпионите на Малюта. Тази квартира беше напълно секретна, за нея знаеше единствено Карелин.

— Вече до гуша ми дойде — оплака се той. — Не мога да те любя и едновременно с това да чувствам агентите на Малюта зад вратата!

Прекалено уморена, за да бъде гладна, Даниела свали дрехите си и влезе в банята. Остана под душа толкова дълго, че Карелин на няколко пъти ходи да чука на вратата.

Най-накрая излезе, увита в дебела хавлия, американско производство. Сивите й очи гледаха хладно. Карелин се наведе и нежно я целуна по бузата. После влезе в банята и затвори вратата.

Даниела се отпусна на леглото и отправи поглед към далечните мълнии, прорязващи хоризонта. Дъждът монотонно барабанеше по покрива. Затвори очи и си спомни, че все още не беше отворила радиограмата на Митре. Беше толкова уморена, че реши да го остави за сутринта, но после любопитството й надделя. Трябваше да разбере докъде е стигнал Блустоун в операцията за проникване в „Кам Сан“. Претърколи се по гръб и отвори чантичката си, пусната до леглото. Нямаше опасност за документа, тъй като шифърът беше известен само на Митре и самата нея.

Нагласи възглавницата зад гърба си, отвори плика и потъна в четене.

След минута отпусна тънката хартия и насочи тежък поглед в затворената врата на банята. После спусна крака на пода и прочете още веднъж написаното. Информацията се базираше на все още непотвърдени слухове, но в замяна на това беше важна. Неон Чоу беше донесла откъслечни сведения за Аполо — дълбоко законспирирания американски агент, който работи направо в Кремъл. Най-отдолу на листа беше изписано и името му: Михаил Карелин…

Разшифровала цифрите и буквите, Даниела изведнъж изпита чувството, че всеки миг ще повърне. Отпусна глава на възглавницата и направи няколко дълбоки вдишвания и издишвания.

Михаил Карелин работи за чуждото разузнаване! При това не за кое да е, а точно за Агенцията — смъртния враг на Даниела Воркута!

Сега, независимо от достоверността на информацията, тя беше длъжна да открие каква е задачата му. Ако всичко написано излезе вярно, пътищата са два: да го превербува за КГБ или да го предаде на правосъдието. Такава е съдбата на всички предатели.

В момента обаче не искаше да мисли за това. Даде си сметка, че изобщо не я вълнува. Патриот, предател — все едно. Карелин е мъжът, когото обича. Затова едва ли ще стори нещо, което би застрашило отношенията помежду им.

Даниела Воркута, обучавана и възпитана според суровите догми на КГБ, в крайна сметка се оказа обикновен човек. Генералските пагони не означават нищо, също като поста директор на Първо главно управление… И, Боже опази, дори членството в Политбюро й се стори незначително!

Цялата й кариера, целият й живот в службата не означаваха нищо. Вълнуваше я единствено току-що получената информация. Възможно ли е това? Пръстите й се плъзнаха по гладкия корем и спряха над нежните косъмчета между бедрата й. Докоснаха топлата женственост и се увериха в това, което вече знаеше: от месечния цикъл я деляха точно определени дни, яйцеклетките й бяха готови за оплождане. Отдръпна ръката си и видя, че трепери. Господи, луда ли съм, запита се замаяно тя. Но друго обяснение за ирационалното й поведение нямаше. Нито пък за още по-ирационалното й решение. Взето под натиска на чувствата… Ето я истинската разлика между мъжа и жената.

След известно време Карелин излезе от банята и зашляпа с боси крака към леглото. Даниела беше изгасила нощната лампа и по всяка вероятност спеше. Той внимателно се отпусна на леглото, решил да не я буди. Но топлото й тяло се притисна в него, ръката й докосна члена му и започна да го масажира.

— Данушка — прошепна той. — Будна ли си?

Тя притисна гърди в плещите му, зърната й започнаха да набъбват. Когато се плъзнаха надолу, към слабините му, вече бяха твърди като камък. Устните й се разтвориха и нежно обвиха главичката му. Езикът й полудя. Когато членът му стана червен и потръпващ от напрежение, устата й се отмести, отстъпвайки място на пламналата й женственост.

Потърка я върху слабините му, той възбудено простена. Проникна в нея нетърпеливо, бързо и докрай. Тазът му се изви нагоре, а тя се притисна към него с цялата сила на тялото си. Възбудата им нарасна и се сля в огнен вихър. Не след дълго горещото му семе се стрелна дълбоко в пламналите й вътрешности.

— Михаил, Михаил!… — стенеше тя.

Горещи сълзи покапаха върху лицето му.

Блис усети проникването на куршумите с всичките си сетива. Един, два, три, четири, пет!… Потънала в „да-хей“, тя виждаше траекториите им като сребърни нишки в непрогледния мрак. Попаденията в тялото на мъжа до нея я накараха да нададе отчаян вик, сякаш споделяше агонията му. Пок Голямата стрида се люшкаше напред-назад като кукла, чиито конци бяха попаднали в ръцете на пиян или луд…

Още при първия изстрел механично преобърна масата, на пода с трясък се изсипа сребърна посуда — чинии от изящен порцелан и остатъци от вечерята им. По тази причина между тялото й и последния, шести куршум, се издигна преграда от петсантиметров буков плот, обкован със стоманени шини. И шестият куршум се заби в него, вместо в сърцето й…

От мястото си виждаше долната част от тялото на Пок Голямата стрида. Краката му над преобърнатия стол се гърчеха в конвулсии, кръвта бликаше като фонтан.

Отпусна се на пода и обърна гръб на убиеца, който грубо си пробиваше път сред тълпата от мълчаливи келнери китайци и изпаднали в истерия „гуай-лох“. Запълзя на колене и лакти към падналия мъж.

Петте, изстреляни от упор куршума, и „да-хей“ потвърдиха смъртта. Въпреки това тя допря пръсти до шията му. Пулс нямаше. Наведе се над лицето му. Дишането беше престанало.

Господи, бях толкова близо, уморено въздъхна Блис и затвори очи. Сега не знаеше какво да прави. Пътят към убийците на Джиана беше преграден от непристъпна каменна стена.

Хуайшан Хан се взря в лицето й и видя кладенеца. Видя и лудостта. Кладенецът винаги означаваше лудост… Ехо… Влажно, жвакащо, противно, лепкаво ехо… И чувството, че висиш над бездната, вкопчен в безжизнена ръка със студени пръсти… Колко дълго висиш? О, Буда, колко дълго?… Цяла вечност!

Гледаше лицето на Ки-лин и виждаше лудостта. Но не можеше да разбере на кого принадлежи тя — нейна ли е, негова ли е… Отново благодари на Буда за щастливото си избавление. О, съдбата наистина е благосклонна към мен!

Полковник Ху си беше свършил работата, промиването на мозъка е налице. Чен Ю даде съвета си, а той го съобщи на полковник Ху… Най-подходящият маршрут за беглец от китайските власти водеше именно насам, към непристъпните планини на границата с Бирма.

Платата Шан са диви и, меко казано, негостоприемни… Тук живеят различни племена — шан, ва, лаху, акха, лу, лизу — преселили се още през XV век и обединени от една обща черта: изключително силно изразено свободолюбив. В продължение на стотици години бирманските власти напразно се бяха опитвали да ги обединят с останалата част от населението на страната.

Днес голяма част от племенните вождове твърдят, че са преки наследници на легендарните принцове на Шан, немалко от тях наистина са такива. Останалите са офицери, дезертирали от китайската армия, подмамени от блясъка на златото и властта.

Най-могъщ сред тях беше генерал Куо.

Под негово ръководство се намираше най-многобройната и най-добре въоръжената армия, която успешно се справяше с всички опити на Китайската народна армия да установи контрол над неговите територии. Но как е възможно тогава да пропусне тази жена? Нима граничните патрули са проявили небрежност?

Красотата й прониза сърцето му като остър нож. Едва сега, след завръщането и, той разбра колко много му е липсвала… Тя беше внучка на врага му. В жилите й течеше кръвта на Ши Зи-лин и Джейк Мейрък. Стана му топло и приятно при мисълта, че ще я прати да убие собствения си баща Хуайшан Хан избухна в тържествуващ смях.

Генерал Куо не харесваше смеха на Хан. В него имаше нещо лепкаво и недостойно — сякаш старец наднича под полата на малко момиченце с надеждата да зърне нещо розово, младо и чисто…

Естествено, устата му остана затворена. Получаваше огромни суми да контролира събирането на маковата реколта и работата в рафинериите, а не да дава мнение за личностите около себе си. Главната му грижа беше наркотикът, известен под наименованието „номер 4“. Останалата част от дейността му беше проста — да държи на почетно разстояние както китайската и бирманската армии, така и шпионите на КГБ и ЦРУ. Изпълнява ли успешно тези задачи, никой за нищо не може да го закача. В допълнение на всичко това можеше да се каже и още нещо: генерал Куо изпитваше нещо като трепетно преклонение пред Хуайшан Хан…

Знаеше, че ако сега реши да изправи двадесет души до стената и да ги разстреля, Хуайшан Хан дори няма да извърне глава по посока на изстрелите. Защото платата Шан бяха територия на генерал Куо — просто и ясно. Там той може да върши каквото пожелае и Хуайшан Хан отлично го знаеше.

Именно генерал Куо беше спасил Хуайшан Хан от онзи ужасен кладенец в парка Фрагрантни хълмове. Тогава, преди много години, Куо не беше генерал. Но притежаваше пъргав ум и това рязко го отличаваше от връстниците му, които бяха доволни да заровят глава в пясъка, идващ от великата пустиня Гоби…

Генерал Куо не обичаше да му заповядват. Постъпи в армията, защото беше убеден, че тя предлага най-краткия път към властта. А той се нуждаеше от власт така, както повечето хора се нуждаят от храна и вода. Спеше най-много по три часа на нощ и това му беше напълно достатъчно. Жаждата за власт го държеше буден и свеж, нищо останало нямаше значение.

Той не беше политик. Притежаваше изключително точен ум, над всичко поставяше дисциплината. Беше роден за военен, единственият му недостатък беше нежеланието да получава заповеди. Особено от хора, които го превъзхождаха само по чин, но не и по умствени качества.

Още на млади години генерал Куо откри мъдростта на „уей ки“ — древната игра на военна стратегия. Учеше се от възрастен мъж, който побеждаваше всичките си противници в градския парк. Днес, след 60-годишен опит в „уей ки“, генерал Куо все още не беше срещал по-добър играч от онзи старец.

Благодарение на „уей ки“, или по-скоро на нейната стратегия, генерал Куо бързо оцени благоприятните перспективи пред себе си, появили се, след като откри какво има в онзи кладенец.

По това време Ши Зи-лин вече беше докладвал на Мао разкритията си за нелегалната търговия с наркотици и хората, получили лична облага от нея. Мао нареди пълно разследване, след което Ло Джуи-чин и Кант Шенг изгубиха своите постове. Разбра се, че цялата операция е била замислена и осъществена от Хуайшан Хан, когото всички считаха за мъртъв.

Естествено, Куо добре знаеше всичко това. От нещастния случай в парка беше изминала една седмица, времето беше топло и приятно. След вечеря Куо покани приятелката си на разходка в Ксиан Шан.

Мястото беше избрано предварително, интересуваше се както от самия парк, така и от „Вилата с двата кладенеца“. Като участник в разследванията той разполагаше с доста по-пълна информация от обикновените граждани. Възнамеряваше да впечатли младата си приятелка с подробен разказ за това, което се беше случило тук.

Но стана така, че изобщо не се стигна до разказа. Момичето изпищя още преди Куо да започне внимателно обмисления си рецитал. Той се обърна натам, където сочеше ръката й. Лунните лъчи проблясваха по металните капаци на кладенците.

Куо се насочи натам. Оказа се, че това, което беше взел за ръждиви петна, на практика бяха костеливи, побелели от напрежение пръсти, вкопчени в ръба на каменния кръг.

Куо се надвеси над дупката и видя две пламтящи като на див звяр очи…

Това беше Хуайшан Хан — пребит и изранен до неузнаваемост. Гръбнакът му беше счупен, в най-добрия случай имаше наранени прешлени. Когато Куо го измъкна навън, той се строполи на земята като чувал с картофи. Беше прекарал цяла седмица в ада на кладенеца. Куо остана смаян. Никога не беше допускал, че човек може да оцелее една седмица при подобни условия, особено когато е разполагал единствено с дъждовна вода. Оттогава нататък в душата му се появи един особен респект към този невероятен човек. Не можеше да се отърве от чувството, че контактува с представител на отвъдното…

Хуайшан Хан извади голям късмет да бъде спасен именно от Куо. Но същото можеше да се каже и за бъдещия генерал.

Всеки друг офицер на мястото на Куо без съмнение би докладвал за инцидента на своите началници. Което означаваше, че Хуайшан Хан щеше да бъде откаран във военна болница, а след възстановяването му го чакаше военен трибунал. Наказанието за престъпленията, в които го обвиняваха, можеше да бъде само едно — най-тежкото.

Но Куо бързо схвана, че този инцидент му предлага уникалната възможност да скъса с военните. Планът на Хуайшан Хан за разработка на маковите полета беше наистина уникален по мащаби, предлагаше огромни възможности. Ето защо взе решение да направи всичко възможно за оцеляването на този мъж. Трябваше не само да го излекува, но и да го скрие далеч от очите на властите.

Подпомогнат от приятелката си, той пренесе ранения до служебната кола, която чакаше пред входа на парка. В името на сигурността беше длъжен да вземе и момичето, но не го стори. Просто защото не беше сигурен в реакцията й. Затова предпочете да я излъже. В тази област беше специалист, също благодарение на „уей ки“. В играта често се прибягваше до фалшиви ходове, единствено с тяхна помощ можеше да заблуди врага и да осъществи истинските си намерения.

Пътуваха цяла нощ. Куо искаше да измине максимално разстояние под прикритието на мрака. На юг имаше верни приятели, неколцина от тях без съмнение щяха да помогнат на Хуайшан Хан, особено ако им се обещаеше включване в мрежата за контрабанда на наркотици.

Предвижданията му излязоха точни. Раненият Хуайшан Хан беше вкаран в болница под чуждо име. Стана сравнително лесно, тъй като болниците бяха пълни с ранени и осакатени от войната в Корея. Фалшиви документи се намираха без проблем, а тук, далеч на юг, никой не би разпознал обезобразеното лице на Хуайшан Хан…

Сега, изправен на прага на хижата си, разположена високо сред платата на Шан, генерал Куо обходи с очи гористите склонове. В нощното небе светлееха непристъпните върхове на Северна Бирма, обградили отвсякъде територията му. Той ненапразно ги възприемаше като част от своята армия — могъщ естествен съюзник, на чиято помощ винаги можеше да разчита.

Това беше началото, въздъхна той, обзет от силата на спомените. Всичко започна от младежкото желание да се изфука пред момичето си. После осъществи изнурителния поход на юг, който превърна мечтите му в действителност. И ето го тук, пълновластен господар на няколко хиляди въоръжени мъже, богат и свободен. В джобовете му имаше рубини и сапфири с големината на детски юмрук, с тяхна помощ лесно би се превърнал в един от най-могъщите тайпани на Хонконг. Стига да пожелае, разбира се… Но той беше абсолютно сигурен, че това никога няма да стане. Тук е домът му, тук той е император и Бог…

Само планината знае… Последните думи на Хиге Моро не излизаха от главата на Джейк. Каква планина? Оябунът на Якудза едва ли подозираше за онази планина, която съществуваше единствено във въображението му. Планината на Ши Зи-лин, планината на Джиана и Джуана…

Каква планина може да свързва един министър на комунистически Китай с главатаря на японска мафиотска организация?

Микио Комото нямаше отговор на този въпрос. Беше дълбоко смаян от признанията на Хиге Моро и откровено призна, че в друга ситуация не би им обърнал внимание. Но Моро умираше и едва ли би прибягнал до заблуди. Джейк обаче не беше много сигурен в това…

Историята беше твърде невероятна, за да бъде последна шега на един умиращ бандит. Освен това Джейк беше гледал оябуна в очите. И беше готов да се закълне, че в тях се чете истината…

Тежкият Боинг-747 кацна на летище Кай-так, а Джейк все още не беше намерил ключ към решаването на проблема. Разчиташе да поспи по време на полета, но умът му отказа да изхвърли въпросите без отговор и да се успокои…

Прибра се у дома направо съсипан, всеки квадратен сантиметър от тялото му плачеше за почивка. На излизане от летището вдигна глава към помръкналото небе, прорязвано от ярки светкавици. Връх Виктория беше забулен от буреносни облаци.

Апартаментът му на второ ниво беше тъмен. Без Блис в стаите се беше настанила пустотата. Джейк пусна саковете си в коридора и се насочи към банята. Четиридесет и пет минути по-късно се отпусна на дивана с чаша саке в ръце и за пръв път от няколко дни насам се почувства нормален човек.

Хвърли поглед към буреносните облаци зад прозореца, после взе телефона и набра номера на чичо си. Стъклата се покриха със ситен воден прашец, сякаш небето плачеше. Дъждът все още се бавеше.

Каза здрасти на младежкия глас отсреща, после племенникът предаде слушалката в ръцете на Трите клетви.

— Върнах се, чичо — каза Джейк. — Разбрах кой е убил баща ми.

— А разбра ли защо?

— Отчасти. Пълният отговор не е в Япония.

— Добре ли си, племеннико?

— Зависи какво разбираш под добре — отвърна Джейк. — Нормално… Блис как е?

— Излезе от болницата — отвърна след кратка пауза Трите клетви. — Мисля, че е най-добре да отскочиш до джонката. Колкото по-скоро, толкова по-добре…

В стомаха на Джейк отново се оформи неприятно кълбо.

— Как е тя, чичо?

— Опитаха се да я убият…

— Кой?

— Познаваш го добре — отвърна Трите клетви. — „Голямата локва пикня“…

— Йън Макена? — изкрещя Джейк. — Но защо?

— Дъщеря ми настоя да проследи нишката на опала… И тя я отведе до Пок Голямата стрида… Уговорили си среща за вечеря. Но там се появил Макена и застрелял Пок… На Блис й се разминало…

— Ранена ли е?

— Физически не — отвърна Трите клетви и добави: — Пак те моля да дойдеш насам… Имаме да обсъждаме доста… Племеннико? Там ли си?

Но Джейк вече не беше там.

Точно в седем и половина вечерта Роджър Донован включи мощния късовълнов радиопредавател, който беше негова лична изработка и стоеше заключен в една от ъгловите стаички на Грейсток. Току-що се беше върнал от дълго и опияняващо пътешествие с любимия си червен корвет, модел 63-а година. Донован беше влюбен в тази кола, обожаваше я както някога беше обожавал Лесли, както все още обожаваше Даниела Воркута…

Познаваше всеки квадратен сантиметър от вътрешността на купето — нещо, което едва ли би могъл да твърди и за жените в живота си. Истински гений в контактите си с мъже и машини, Роджър Донован нямаше никаква представа от сложните гънки на женската психика.

Това беше сериозен недостатък. Ако имаше желание да се замисли над него, той несъмнено би разбрал как Даниела го е усетила още преди години и се е възползвала от него по най-добрия възможен начин. Тя успя да го вербува в Париж не само защото той си мислеше, че я разбира, а и защото усети дълбоката му антипатия към елитарната система, която го беше създала.

— Три, четири, седем, осем — промърмори в микрофона Донован, след като на екрана се изписа исканата честота.

— Слушам те.

— Даниела — усмихна се той. — Още ли си в сняг до колене?

— Какво знаеш за Аполо? — безцеремонно го прекъсна тя и усмивката се изтри от лицето му.

— Аполо? — умът му действаше със скоростта на компютър. — Нищо.

— Сигурен ли си?

— Напълно. Няма ли да дадеш някаква информация по въпроса?

— Например?

— Например кой или какво е Аполо.

— Шпионин в Кремъл — отвърна Даниела. — Работи за Агенцията.

— Невъзможно. Аз бих…

— Бил е в контакт единствено с Хенри Ундерман.

— О, Господи! — очите му се насочиха към планинските хълмове, почернели от лъчите на залязващото слънце. — Знаеш ли името му?

— Михаил Карелин.

— Съветникът на Геначов? — смаяно примигва Донован.

— Точно така. — В ефира настъпи кратка тишина, после Даниела продължи: — Слушай ме внимателно. Аполо е бил личен агент на Ундерман, което означава само едно — той знае, че Ундерман не е бил Химера.

— Исусе! — скръцна със зъби Донован. Прогони безпокойството от главата си и направи опит да разсъждава трезво: — А знаеш ли кой е новият резидент на Аполо?

— Да — долетя гласът на Даниела. — Джейк Мейрък.

— Пак този Мейрък! — Адреналинът нахлу в жилите на Донован като приливна вълна. Върховете на хълмовете пламнаха от пожара на залеза. — Бях сигурен, че пак ще чуя името му… Направих опит да го вербувам отново, веднага след убийството на Ундерман. Мислех, че от психологическа гледна точка това ще бъде най-подходящото време… Но той отказа, не искаше да има нищо общо с Агенцията…

— Сега ще има, можеш да бъдеш сигурен в това — долетя отговорът на Даниела. — И това ще стане в момента, в който Аполо му каже за грешката с Химера Какво мислиш, че ще предприеме Мейрък, когато разбере, че е убил Ундерман напразно, подведен от твоята дезинформация? Ундерман беше негов настойник, Мейрък го обичаше като баща…

— За Бога, не е нужно да ми го казваш — въздъхна Донован. Умът му напрегнато работеше, оглеждаше и отхвърляше всевъзможни варианти. — Мисля, че нямаме избор — внимателно промълви той. — Налага се да се погрижим за господин Мейрък, веднъж и завинаги…

— Откровено казано не виждам агент, който може да го стори… — В гласа на Даниела се промъкна съмнението. — А това не е задача, която може да бъде повторена…

Донован си помисли за дългия безгрижен следобед. Корветът летеше като птица, на душата му беше спокойно…

— Не се безпокой за това — промълви той, а душата му потръпна от близката опасност. — Дори и да имах такъв агент, едва ли бих му се доверил. Подобна задача би предизвикала купища неудобни въпроси… — Душата му обичаше да я гъделичкат оттук-оттам, това допринасяше за изострянето на мисловния процес. — Къде се намира в момента Мейрък?

— В Хонконг — отвърна Даниела. — Хората на Митре не го изпускат от очи.

— Това е добре — кимна Донован. — Искам да ме държиш в течение. — В съзнанието му се появи онзи остър S-образен завой, който успя да вземе със 130 километра в час. А след него блесна правата лента на асфалта, пуста чак до подножието на планинските хълмове. — Лично ще се погрижа за него!

Йън Макена живееше в зле поддържана къща с олющена мазилка в Дрейгънс Бек — един район в югоизточната част на острова, очертан от връх Колинсън на север и полуостров Дагуилър на юг. Тук беше доста тихо и спокойно, особено в сравнение с останалата част на Хонконг. Ако човек се вгледа по-внимателно, без съмнение би открил следа от равнинната и някак мрачна топография, характерна за Австралия. Вероятно именно затова Макена е предпочел да живее тук, каза си Джейк.

Отби ягуара на каменистия банкет и изгаси мотора. Намираше се на около километър от къщата. Последната част от маршрута си измина с изключени светлини. Пътят беше изпълнен с остри завои, сиянието на фаровете му несъмнено би се забелязало отдалеч. Движение нямаше, тъй че Голямата локва пикня без съмнение би усетил приближаването му.

Слезе от колата и остава вратичката отворена. В район като този звуците също се чуват надалеч. Ярко осветените прозорци на върха останаха зад гърба му, вдясно блестеше Абърдийн. Дъждът се сипеше като из ведро. Всички в Хонконг се радваха, когато вали. Недостигът на питейна вода продължаваше да е един от най-тежките проблеми на града и щеше да остане такъв поне докато не влезе в строя инсталацията за обезсоляване на морска вода в „Кам Сан“.

Макена разпозна фигурата на Джейк в рамката на вратата и очите му се изблещиха. Беше седнал в ъгъла, с гръб към голата стена. Рисунки и репродукции се валяха в краката му, примесени със счупени рамки и разбити стъкла, около босите му крака проблясваха острите късове на строшено огледало. Осветлението беше изключено, прозорците бяха със спуснати сенници и пердета.

— Здрасти, Макена.

— Мейрък! Какво търсиш тук, да те вземат мътните?

— Дойдох да погася един дълг — отвърна Джейк и на лицето му изплува вълча усмивка…

— А?

— Приютил ли си някое момченце тук, Макена?

— Ти откъде знаеш за него? — стреснато го изгледа едрият австралиец.

— За кого? — отвърна с въпрос Джейк, забелязал как се разширяват очите на другия.

— Нищо не трябва да знаеш! Нито ти, нито другите! — По челото на Макена се плъзнаха едри капки пот. — Но вече е късно, нали? И всички знаят… Всички!

Започва да става интересно, рече си Джейк.

— Кои всички?

— Стига с тези номера, Мейрък! Знаеш кои… Ти знаеш и те знаят… — главата му се завъртя, капчиците пот се посипаха като дъжд на пода. — А аз го усещам, защото чувам псалмите…

— Псалмите, значи — промърмори Джейк и пристъпи крачка напред. — Прав си, Макена, аз също ги чувам…

Едрият мъж кимна с глава:

— Аборигените си мислят, че ще ме пречупят, като не ми дават да заспя… — От устата му се откъсна смях, подобен на цвилене: — Но пак ме подценяват…

— Така е, Макена — съгласи се Джейк и направи нова крачка напред — Сега кажи нещо за Пок Голямата стрида… Защо го уби?

— Убих ли го? — изненада се онзи. — Е, добре съм направил… Копелето си го заслужаваше. — Джейк вече виждаше, че Макена е гол. На раменете си беше наметнал дебело одеяло, под него проблясваше белезникава кожа. Ръката му бавно се плъзна под одеялото и миг по-късно се появи с голям „Магнум-357“. — Ей с това му видях сметката, Джейк… Но пак ти казвам, той си го заслужаваше…

— Тъй значи, а? — Сега най-важното е предпазливостта. — Подиграваше ли с теб, Макена?

— Ами! — цвиленето отново изпълни стаята, този път с ясно доловими нотки на истерия. — Никой не може да се подиграва с мен, Джейк! Но копелето беше абориген… проклет абориген! Писна ми от аборигените, които се влачат подире ми вече толкова време!

Джейк нямаше представа за какво става въпрос, но кимна с глава. Главното беше да го остави да говори. Очевидно тоя тип беше напълно откачил, но някъде в обърканото му съзнание положително се криеше основателна причина за премахването на Пок Голямата стрида.

— Уби Пок, защото е китаец, така ли? — Въпросът беше зададен в тон с безсмислените брътвежи на домакина.

— Позна! — ухили се зловещо Макена. — Винаги съм знаел, че си умно копеле, Джейк… — Ръката с револвера се размаха във въздуха: — И се радвам, че не съм сбъркал… — Изражението на лицето му се промени с тревожна бързина, дулото се насочи към гърдите на Джейк: — Но не се приближавай прекалено, приятелче! Защото не се знае…

Джейк замръзна на мястото си:

— Какво не се знае, Макена?

Едрият мъж го зяпаше с недоумение, сякаш изведнъж си беше забравил мисълта. После пистолетът махна по посока на прозореца:

— За аборигените не се знае — процеди той, очите му станаха подозрителни. — Може би са успели да ти влязат под кожата… Винаги намират начин да го постигнат…

— Така е — призна с равен глас Джейк и мислено прецени колко време ще му е необходимо за преодоляване на метрите, които го деляха от лудия. — Но все още не са го направили…

— Все още? — попита Макена и в очите му се появи страх. — Какво искаш да кажеш?

— Е, нали ти казах, че чувам псалмите… — сви рамене Джейк.

— Те никога не спират — въздъхна Макена. — А някога спираха… Сега обаче станаха прекалено много… Мръсните аборигени могат да пеят псалми до края на света!

Какви ли са греховете му в Австралия, запита се Джейк. Очевидно някакъв спомен оттам го караше да превърта…

— Затова ли искаше да убиеш и момичето? — попита на глас той.

— Какво момиче? — учудено го изгледа Макена.

— Онова, което е било с Пок Голямата стрида в ресторанта.

Челото на едрия мъж се покри с дълбоки бръчки:

— Било е с него? Не помня…

— Трябва да помниш, Макена — поклати глава Джейк и с няколко думи му описа външния вид на Блис.

— И нея ли съм убил?

— Не, не си успял…

— Пок винаги е в компания — обвинително промърмори Макена. — Но мидите му вече пет пари не чинят, нали? По дяволите! Обичаше да се фука, сякаш не е абориген… Даваше го тежко, с красиви жени и много мангизи… Ама сега не е така. Не е така, мътните да го вземат!

Значи го е убил не само защото е китаец, съобрази Джейк. Имало е и нещо лично…

— Ти му видя сметката — рече на глас той. — И си доволен…

— Доволен съм — кимна разсеяно Макена. — Той ми се смееше, гледаше ме отвисоко… Но въпреки това ми достави исканата информация, нали?

— Разбира се — кимна Джейк и напрежението му нарасна. — Каква информация?

— Е, знаеш каква — промърмори Макена. — Информацията за проблемите в „Саут-ейша Банкорп“… Големи проблеми, нали, Джейк?

— Ти пък откъде знаеш, Макена? — вдигна вежди Джейк. — Тази информация беше строго секретна! В течение бяха единствено директорите на „Интер-Ейша“…

— Не знам — поклати глава Макена. — Аз само…

Входната врата отскочи на пантите си и Макена рязко извъртя глава. Истеричната възбуда се върна на лицето му с ужасяваща бързина. Дулото на магнума описа бърза окръжност.

— Идват! — изкрещя като луд той. — Идват!…

Джейк зърна фигурата на Блис, очертана ясно на светлината на фаровете. В следващия миг вече летеше към Макена. Първият куршум се заби в тавана, тъй като Джейк все пак успя да блъсне ръката му.

Макена изпъшка и се претърколи назад. Огромният му юмрук се стовари върху главата на Джейк. Последва втори удар, пак на същото място. Вкопчен в револвера, Джейк не обърна внимание на болката. Даваше си ясна сметка, че един куршум от този калибър е достатъчен за мигновена смърт.

Но Макена беше обладан от чудовищната сила на всеки луд и не изпускаше оръжието. Джейк знаеше защо е така — защото го беше стискал в продължение на часове, очаквайки нападението на въображаемите аборигени…

Успя да се извърти така, че да притисне с крак китката на австралиеца към пода. Нанесе му силен ветрилообразен удар в бъбреците, но онзи го пое, без да му мигне окото, вдигна крак и коляното му се заби в тила на Джейк. В следващия мит, обладан от свръхчовешка сила, Макена освободи ръката си и насочи магнума в челото на Джейк.

— Сбогом, бебчо — дрезгаво изръмжа той.

Ритникът на Блис го улучи в слепоочието със страхотна сила.

Макена простена и започна да кашля. Възползвайки се от шанса, Джейк го засипа със серия от „атеми“, които биха накарали всеки нормален човек да припадне от болка. Но не и Макена. Възстановил се със смайваща бързина, австралиецът се нахвърли отгоре му. Магнумът започна да се извива към главата му, юмрукът на свободната ръка се вдигна като чук. Джейк прибягна до „ют-хара“ — убийствения удар с ръба на дланта между петото и шестото ребро на врага. Нанесен точно, той трошеше ребрата и острите костици директно се забиваха в сърцето.

Макена изрева, очите му се изцъклиха, едрото му тяло се изви като риба, пронизана от харпун. После се просна по гръб, ритна веднъж-дваж и всичко свърши.

Джейк замаяно се изправи, хвана ръката на Блис и я изведе на терасата. Далеч долу се пенеше прибоят, дъждът почти беше спрял. Топлите капки падаха по разгорещеното му лице, сякаш искаха да го измият…

Направи опит да нормализира дишането си, не успя и се преви на две. Ръцете на Блис нежно докоснаха пламтящата му глава. Измина дълго време, преди да долови и осъзнае тихия шепот на устните й:

— Джейк, Джейк, Джейк!

— Беше глупаво да идваш тук! — посъвзе се той. — Безкрайно глупаво!

— Същото важи и за теб — притисна се в него тя. — Помолих татко да не ти казва нищо, преди да дойдеш на джонката… Предчувствах, че ще хукнеш право насам… О, Буда, колко ме беше страх за теб! — Викът й отекна надалеч в дъждовната нощ, тялото й потръпна от ридания и се притисна до него с нова сила: — Къде беше? Защо не се обади? Щях да умра от безпокойство!…

Джейк най-сетне дойде на себе си, вдигна ръце и я прегърна. Искаше да й разкаже всичко: защо замина за Япония, какво откри там… Но не можеше да го стори. Имаше чувството, че сънува и напразно отваря уста. Беше останал без глас… Защо?

Вместо това се наведе и я целуна. Струваше му се, че са фигури върху филмова реклама. Всемогъщият супермен взема в обятията си нежната главна героиня… Но облекчението от тази представа беше осезаемо… Защо ли?

Усети топлината на тялото й, чу ударите на сърцето й. И едва сега разбра колко много му е липсвала тази жена, колко силно е било безпокойството му за нея. В Япония няколко пъти понечи дай се обади, но все нещо го спираше. Защо? Не беше липса на загриженост, а по-скоро обратното… Вероятно именно защото мислеше непрекъснато за нея, той се беше постарал да я изхвърли от съзнанието си по време на напрегнатите ситуации в Токио, а след това и в Киото… Да, сигурно беше така.

Изведнъж осъзна колко жестоко е било за нея подобно поведение.

— Съжалявам, Блис — рече. — Но положението на Микио беше много сериозно, смъртта го дебнеше отвсякъде… Не исках да те свързвам с нея… — Устните му нежно докоснаха шията й. — А като те знам каква си, сигурно щеше да хванеш първия самолет за Япония… Нали?

— Всичко е наред, Джейк — въздъхна тя. — Нали се върна жив и здрав? — целуна го, после смени темата: — Научих някои неща за жената с опала… Била е любовница на Пок Голямата стрида, а едновременно е това и шпионка на комунистите…

— Значи съм бил прав — кимна Джейк. — Преследвала ме е с единствената цел да ме държи по-далеч от джонката… Докато онзи „дантай“ си свърши работата…

— Но…

Дланта му отскочи нагоре и покри устата й, очите му тревожно блеснаха. Лицата им бяха толкова близо, че той ясно видя учудването в очите й.

— Колата! — прошепна в ухото й Джейк. — Иди да я дръпнеш от входа и не забравяй да изключиш фаровете. После веднага се връщай!

— Но, Джейк…

— Бързо! — побутна я нетърпеливо той.

Блис се подчини, тялото й се стопи в мрака толкова безшумно, че той за миг се запита дали всичко това не е било сън.

Появи се по същия начин, като истински призрак. Придвижваше се приведена.

— Забеляза ли нещо? — попита шепнешком Джейк.

— Да — кимна тя. — Идва някаква кола, видях сиянието на светлините й.

— Точно така — кимна доволно Джейк. — А сега ела да намерим удобно място, за да видим кой е решил да гостува посред нощ на Голямата локва пикня!

Това означаваше да се върнат в къщата. Вонята беше осезаема, скоро щеше да стане нетърпима. По тази причина двамата с Блис останаха в антрето, по-близо до входната врата. Сбърчили носове, те се опитваха да дишат плитко, но и това не помагаше.

След няколко минути до слуха им долетя тихо мъркане на автомобилен мотор. Дъждът спря и над къщата се възцари тежка тишина. Проскърца чакъл, после се чуха тежки стъпки върху бетонните стъпала.

На вратата се почука. Блис отвори, а Джейк се хвърли напред, сграбчи тъмната фигура на прага и рязко я дръпна вътре. Блис ритна вратата и запали лампата.

Китаецът смаяно ги гледаше с единственото си здраво око. Другото — млечнобяло и мътно, беше втренчено в тях с безмълвния гняв на зимно слънце…

— Не искам да се срещам с него! — каза Сойър и вдигна сърдитото си лице към Сей Ан. — При никакви обстоятелства!

— Но аз вече съм тук — обади се от вратата сър Джон Блустоун.

— Ужасно съжалявам, тайпан — обади се иззад гърба му слабичката Сей Ан. — Но той просто ме отмести и…

— Добре, свободна си — кимна Сойър.

— Повиках охраната…

Сойър забеляза подигравателната усмивка на Блустоун и в душата му закипя гняв.

— Не, не, Сей Ан — промърмори той. — Върни ги обратно, всичко е наред… — направи върховни усилия да преглътне унижението и в крайна сметка успя.

Сей Ан погледна шефа си, видя изражението на лицето му и благоразумно се оттегли.

— Заповядайте, тайпан, седнете — каза с пресилена усмивка на уста Сойър. — На какво дължа тази чест?

Денят преваляше, слънцето хвърляше червеникави отблясъци над града, лъчите му с мъка пробиваха плътния смог. Пристанището Виктория беше задръстено от всякакви плавателни съдове — стари джонки с оранжеви платна, които сякаш се крепяха над водата само с Божия помощ, бяха закотвени редом със свръхмодерни круизери с тихо боботещи двигатели; грозни товарни кораби с олющена боя и флагове от другия край на света се поклащаха на броени метри от блестящи, безукорно чисти самолетоносачи…

— Гледката е наистина възхитителна — промърмори Блустоун, без да обръща внимание на въпроса. — Човек има чувството, че е владетел на цял Хонконг… — обърна се, на лицето му грееше широка усмивка. Пристъпи към каменния плот на бара и напълни с алкохол две широки кристални чаши. Постави едната пред Андрю Сойър и отпи глътка от другата: — Охо, чист малц… Отлично питие!

Сойър не докосна уискито. Скръстил ръце, той правеше отчаяни опити да прикрие треперенето на пръстите си. Не знаеше на какво се дължи то — на гняв или на страх…

— Не сте ли жаден, тайпан? — попита Блустоун и го дари с широката си усмивка. Беше облечен в безупречно ушит костюм от раиран тропикал, снежнобяла риза от „Търнбул & Асър“ със златни ръкавели, тънка копринена вратовръзка и безупречно излъскани обувки от мек телешки бокс.

— Отбихте се да си побъбрим ли? — попита най-сетне Сойър.

Блустоун се усмихна на поредната си малка победа. Една по една, те се трупаха и носеха точки. Точките на превъзходството.

— Да си побъбрим ли? — учуди се той и сведе поглед към кехлибарената течност в чашата си. — О, не, тайпан… Мисля, че едва ли разполагам с толкова много свободно време…

— Напоследък сте доста зает, нали? — язвително го изгледа Сойър.

— А на вас много ви иска да не е така… — очите на Блустоун се заковаха в лицето на Сойър, усмивката му се стопи. — По-добре изобщо не се опитвайте!

— Това заплаха ли е? — вдигна вежди Сойър. — Нима мислите, че можете да ме уплашите?

— Човек трябва да е пълен глупак, ако не се плаши от перспективата да изгуби всичко, с което разполага! — остро отвърна Блустоун.

— Сега вече зная защо сте тук — изправи се на крака Сойър и гостът му отбеляза поредната си малка победа. Андрю Сойър просто не издържа да гледа от горе на долу високата и царствена фигура на врага си. — Да злорадствате… Уверен сте, че вече спечелихте, че „Интер-Ейша“ е ваша!

— А не е ли?

— Не — поклати глава Сойър. — Поне според цифрите…

Блустоун се надвеси над бюрото му:

— В момента притежаваме тридесет и осем процента от „Интер-Ейша“. Само днес се сдобихме с осем! Борсата е в паника, нашите брокери са засипани от оферти за продажби на определената от нас цена… А тя все още е с цели десет долара над котировката на Ханг Сен. Нима наистина вярвате, че ще спрете този процес?

— Вън оттук! — изкрещя Сойър, без да го е грижа за унижението. Бузите му почервеняха от гняв.

Блустоун спокойно огледа разкошния кабинет.

— Винаги сам ви завиждал за този офис, за цялата сграда. Местоположението й наистина е превъзходно!

— Но тя е моя! — прогърмя Сойър. — И докато е моя, вие нямате работа тук! — вдигна телефона и повика охраната.

Блустоун заби чашата си в центъра на купчината документи върху бюрото.

— Това е ваше право, възползвайте се от него, докато все още можете! — очите му подигравателно се присвиха. — Но и двамата знаем, че нямате много време, нали? — вдигна ръка и замислено попила устните си: — Знаете ли, вече имам предвид някои неща… Когато ги осъществя, гледката от тези прозорци ще бъде още по-величествена… — Вратата се отвори и на прага се изправиха двама въоръжени мъже в униформи. — Е, виждам, че сте зает, тайпан… Аз също имам доста работа — разпери ръце да обхване интериора на просторния кабинет и добави: — Всичко това трябва да се смени, което означава доста поръчки в чужбина… Моля да ме извините, но тръгвам.

Единият от униформените тракна с токове:

— Сър?

— Свободни сте — промърмори Сойър и стисна глава между дланите си. — Нищо не може да се направи…

Даниела прие с готовност повикването от канцеларията на Олег Малюта. Вече не се страхуваше от него, тъй като беше вътре в играта, тъй като успя да вкара острието на ножа между дебелите плочи на бронята му.

Олег Малюта вече не изглеждаше двуметров гигант, надарен с огромна сила. Даниела знаеше, че може да се предпази от коварните капани, които й залага на всяка крачка.

Спомни си за пистолета с отпечатъците и, който Малюта държеше като главен коз, за снимките на разстроеното й лице след убийството на Алексей. За другите снимки, на които двамата с Михаил Карелин изглеждаха като влюбени пред раздяла, отчаяно вкопчени един в друг…

Тези снимки трябва да изчезнат, напомни си тя. Те са обида за Бога, за святата интимност на чувствата… Такива фотографии се правят на проститутки и актьори, в позите им няма чувство, няма емоции. Те са предназначени за въображението на перверзни типове, които ги купуват именно с цел да прибавят към тях и собствените си неосъществими блянове… Но голотата на хора като Даниела и Карелин е нещо друго, нещо интимно и свято… От нея се излъчва именно това, което не може да постигне нито една порнографска снимка — чувството…

Движението по околовръстния път беше оживено. Даниела се принуди да вдигне стъклото си, тъй като всичко тънеше в прах и автомобилни изпарения. Слънцето с мъка си пробиваше път сред гъстия смог.

Стори го механично, душата й плачеше за почивка. Денят беше дълъг и тежък, запълнен от съвещания, на които се обсъждаха проектобюджети, назначения и уволнения, разходи и всичко онова, което съпътстваше движението на тежкия бюрократичен апарат.

В дни като този се чувстваше омерзена, потънала в лепкавото блато на съветската бюрокрация. Имаше усещането, че не само нейното управление, но и цялото КГБ е обзето от скука, глупост и мързел. А хората, които получават заплата там, са просто винтчета от една огромна, но неефективно изградена машина…

След едно десетилетие и Бог знае колко пръснати пари Африка бавно се изтръгваше от обятията на комунизма. Предварително финансираните и добре организирани протестни демонстрации в Западна Европа вече нямаха предишната си тежест, страните на Изток също надигаха глава и търсеха начин да се откъснат от оковите на стагниращия социалистически лагер. Сякаш искаха дебело да подчертаят, че с руската хегемония е свършено, че съветската империя трябва да обърне внимание на сериозните си вътрешни проблеми…

Добре функционираха единствено центровете за обучение на терористи. Много от колегите на Даниела аплодираха тяхната дейност и настояваха за вербуването на нови и нови агенти в Близкия изток. Но тя си даваше сметка за това, което те очевидно не знаеха: че въоръжаването на арабите е едно, а терористичната им подготовка — съвсем друго…

Опасността от пробуждането на национален фанатизъм вътре в Русия беше временно отстранена, след като правителството публикува нови версии на биографиите на Сталин и Троцки. Стига ни и идеологическият фанатизъм, въздъхна в себе си Даниела. Но благодарение на него ние подхранваме един друг, още по-опасен фанатизъм. Религиозният… Докато чайката безшумно се плъзгаше към високите порти на Кремъл, тя неволно се запита дали някой от службата си дава сметка докъде ще доведе всичко това…

Кремълският офис на Олег Малюта представляваше нещо като тристаен апартамент. Намираше се на четвъртия етаж на невзрачна сива постройка в близост до театъра, от малките прозорчета се откриваше превъзходна гледка към претъпкания с туристи площад и Тайницкая башня — една от най-старите постройки на Кремъл, издигната през 1485 година.

На прозорците имаше тежки кадифени завеси, бюрото беше поставено точно пред тях. По този начин светлината винаги беше в гърба на Малюта и в очите на посетителите му.

Даниела затвори дъбовата врата и закрачи по дебелия персийски килим от Исфахан. Край стените имаше стари кресла, а над тях висяха огромни портрети на Ленин и Сталин. Вратата към съседната стая беше открехната, в процепа се виждаше част от широк кожен диван.

Малюта говореше по телефона, полуизвърнат към прозореца. Даниела отвори чантата си, извади два плика от дебела кафява хартия и мълчаливо ги постави на бюрото. Това бяха последните й рапорти за Карелин и Геначов. Пристъпи към прозореца и отправи поглед отвъд назъбените стени на Кремъл, отвъд площада с туристите. По гладката повърхност на Москва-река пълзяха малки корабчета, бавни като охлюви. От това разстояние водите на реката изглеждаха оловносиви и мъртви. Навън кипеше строителство и прозорците на кабинета бяха плътно затворени. Въпреки това по перваза имаше едва забележим слой червеникав прах.

Малюта й направи знак да седне, но тя се насочи право към бюрото и сложи ботушчето си на ръба на стола му. Натисна и рязко го завъртя, униформената й пола се повдигна и сякаш случайно разкри голата плът на дългото й бедро.

Стреснат и ядосан, Малюта посегна да я плесне, но тя го изпревари и стисна ръката му между дланите си. Той отвори уста, но тя приближи лицето си до неговото и бавно придърпа ръката му към слабините си. В един кратък, но кристално ясен миг успя да зърне беззащитното изражение в очите му. Беше хлапак, като всички мъже. Това е най-главната разлика между половете, помисли си Даниела Дълбоко в душата си мъжете са деца, а жените — майки…

Изчака ръката му да потъне под полата й, после го изруга направо в лицето.

— Това искаш, мръснико! — просъска тя. — Но се страхуваш, че Ореанда ще те накаже! Нали така, скъпи Олег?

— Не ме наричай така тук! — отвърна със зачервено лице той. Пръстите му върху слушалката побеляха от напрежение.

— Затвори телефона, Олег…

— Казах ти, че…

Тя стисна ръката му и я насочи навътре, към фините къдрави косъмчета. Изчака неизбежното потръпване на пръстите му и ги насочи нагоре, към гладката кожа на корема си.

Главата на Малюта пламна, пред очите му се мерна бледото лице на Ореанда. Пълните й чувствени устни се разтвориха и тя му проговори. Не чу думите й, а по-скоро ги усети. Тежки и влажни, те капеха като роса върху потрепващите му пръсти под полата на Даниела.

Езикът му изскочи и облиза пресъхналите устни, после тръпката премина и върху останалата част от тялото му.

— Това искаш, Олег! — тихо прошепна тя.

— Не тук! — дрезгаво промърмори той. — Не сега, моля те!

— О, да — докосна с език ухото му тя. — Тук и сега!

— Не! — извика той и понечи да се надигне от стола. Но Даниела премести дланта му и тя легна върху меката й, топла женственост. Вкара пръстите му навътре и въздъхна като майка край леглото на уплашеното си дете: — Ето… Така вече е по-добре…

Господи, велики Боже, потръпна Малюта и усети едрите капки пот, които се плъзнаха под мишниците му. От устата му се изтръгна нечленоразделен звук, ръката му остави слушалката.

— Луда ли си? — прошепна той, но веднага си даде сметка, че не тя, а той е лудият. Искаше да отдръпне ръката си, но не можеше. — Защо го правиш? — очите му не се отделяха от бедрата, които правеха бавни и влудяващо чувствени кръгове около вече мокрите му пръсти. — Искаш да ме унижиш докрай? Да ми покажеш колко дълбоко ме презираш, колко се отвращаваш от мен и от тялото ми?

— Ще свърша всеки миг… — прошепна Даниела и тялото й се изви като дъга. Сивите й очи го гледаха топло, с безгранична нежност. — Сега, сега!… — Свободната й ръка се плъзна към издутината в панталоните му. Усети напрежението в бедрата му, последвано от конвулсивните тласъци на дивия оргазъм… — Ето, ето… Точно така!…

Телефонът започна да звъни. Малюта дишаше тежко, потта се стичаше по лицето му и попиваше в колосаната яка на ризата. Ръката й продължаваше да масажира мокрото петно на панталона му, тялото му безсилно потръпна и се отпусна. Телефонът престана да звъни.

Даниела отмести ръката му и свали крака си от стола.

— Надявам се, че имаш дрехи за преобличане — усмихна се тя и най-сетне се насочи към едно от тежките велурени кресла срещу бюрото.

— Достави ли ти удоволствие? — попита Малюта. Тя седна, кръстоса крака и изправи гръб. Главата й беше отметната назад, в стойката й се долавяше нещо войнишко. Кичурче медноруса коса игриво се спускаше над веждата.

— Искам да зная… — дрезгаво добави той. — За мен е важно да го зная…

— Защо, Олег?

— Защото… — започна той, после прехапа устни и спря.

— Защото си въобразяваш, че си неотразим любовник?

— Защото Ореанда… Ореанда никога не изпитваше удоволствие!

Каза го трудно, сякаш въздухът не му стигаше. А Даниела успя навреме да прикрие тържествуващата си усмивка. Естествено, знаеше, че той не може да се мисли за някакъв любовник, особено пък след годините самота след смъртта на Ореанда. Просто го беше провокирала. От опит знаеше, че когато жилне човек на болното му място, той по-лесно казва истината.

— И сега искаш да разбереш дали аз съм същата, така ли? — присви очи тя.

— Да.

— Ореанда никога не е идвала в кабинета ти да направи това, което направих аз, Олег!

— Дори през ум не би й минало — призна той.

— А какво й доставяше удоволствие?

Той затвори очи и уморено разтърка слепоочията си.

— Да чете маркиз дьо Сад… Вече го знаеш.

Тук сгреши. Даниела само подозираше това, на дачата просто го беше провокирала.

— А докато четеше, практикуваше, така ли? — очите й внимателно следяха изражението на лицето му. — Ясно… Тая май наистина е била кучка!

— Не я познаваш — възрази Малюта, но в гласа му липсваше убедителност.

— Напротив… — поклати глава Даниела и нарочно замълча.

— Е, както и да е… — промърмори след известно време той. — Но не чух отговор на въпроса си…

— Мисля, че да…

— Не разбирам.

— Олег, това е най-ясният отговор, който мога да ти дам — усмихна се тя, после бавно стана на крака. — Надявам се, че в момента нямаш неотложна среща… Защото целият си мокър…

Той сведе очи към скута си, на лицето му се появи объркано изражение:

— Господи, виж само какво си направила!…

— Искам снимките на Михаил.

— Не! — отсече Малюта.

— За какво са ти? — присви очи тя. — Да онанираш върху тях ли?

— Няма да стане това, дето си го намислила! — повиши тон той. — Едва ли ще се засрамя чак дотолкова, че да ти ги върна!

— Това не е нужно, Олег — тихо въздъхна тя. — Ти вече си достатъчно засрамен!

— Мръсница! С каква лекота сипеш лъжите си!

— Не, Олег — поклати глава тя. — Ореанда е била мръсницата, превърнала живота ти в ад!

— Аз я обичах! — кресна той. В гласа му се долови острата болка от раната, която продължаваше да кърви: — Обичах я с цялата си душа!

— Сигурно е било така — кимна Даниела. — Иначе още щеше да е жива…

— Какво искаш да кажеш? — попита с леден глас той, а лицето му стана бяло като вар. Вероятно защото отлично знаеше какво иска да каже.

— Твърдиш, че нямаш нищо общо с пожара — погледна го Даниела. — Но защо? Нима мислиш, че ще я заблудиш, че ще избегнеш отмъщението й?

Малюта стискаше ръчките на креслото и мълчеше.

Даниела изчака точно толкова, колкото трябва, после тихо подхвърли:

— Тя е тук, Олег… И слуша нашия разговор!

Очите му пламнаха, блясъкът им беше близко до безумието.

— Ти си луда!

Трябваше да го каже, в противен случай кънтящата тишина щеше да го доведе до истеричен припадък. С това се беше борил през всичките тези години след смъртта на Ореанда, надяваше се, че го е погребал завинаги. Но сега тежката плоча на гробницата започваше да се пропуква…

— Тя е мъртва! Мъртва и погребана!

Даниела само поклати глава, сигурна в близкия успех.

Бялото на очите му проблясваше като на обзето от паника животно.

— Тя е в душата ти, Олег… Отдавна го знаеш, нали? — Приведе се напред, от очите й излетяха пламъци: — Тя знае кой е подпалил къщата! Знае кой е убиецът й!

Изчака секунда-две, после заобиколи бюрото и пристъпи към него. Гласът й значително се смекчи:

— АЗ ще те закрилям, Олег… — ръката й се плъзна към слабините му и веднага усети лекото им стягане. — Ще те закрилям от Ореанда… Притежавам нейната сила, нали? Магията й се прехвърли върху мен и аз мога да я използвам както искам… — гласът й премина в шепот: — Да, Олег… Наистина ще те закрилям!

Малюта потръпна и трескаво разкопча яката си. Свали тънката златна верижка от врата си и Даниела видя малкото ключе, прикрепено за нея. Наведе се напред и след два неуспешни опита най-сетне отключи най-долното чекмедже на бюрото си. Зарови се в него, гърбът му пречеше на Даниела да види какво търси.

— Ето — най-сетне се изправи той. — Ето, всичко е тук. Върху бюрото се появи стегнато пакетче, Даниела усети как сърцето й учестява ритъма си.

— Ти и Михаил Карелин — сковано прошепна Малюта. — Като на филм… Порнографски филм… — Отмести поглед, сякаш отвратен от това, което вършеше. — Снимки, негативи… Всичко е вътре. — Тънка веничка започна да пулсира на слепоочието му. Изпитваше страхотна умора, сякаш предаването на снимките беше отнело всичките му сили.

Даниела вдигна ръка и избърса потта от челото му.

— Горкичкият — нежно прошепна тя. — Сега трябва да си починеш…

Олег Малюта кимна и затвори очи.

Даниела вдигна пакетчето. Стори го бавно, с онова благоговение, с което някога майка й се беше докосвала до разпятието…

Юмрукът на Джейк се стовари в носа на Као Белоокия с огромна сила. Кожата се разкъса, бликна фонтан от кръв. Джейк стисна ръцете му, инстинктивно насочили се към раната.

Здравото око на китаеца се насълзи, евтиният му костюм бързо подгизна от кръвта.

— Знам, че нямаш любовна среща — просъска Джейк. — Първо, защото си прекалено стар за Макена… — Дръпна го рязко към вътрешността на ярко осветеното помещение: — … И второ — защото си проклет абориген! Така те наричаше Макена, знаеш ли? Питам се дали ти го е казвал и в очите… Не, едва ли е имал достатъчно кураж… Но те е мислил за такъв, душата му е стенела от присъствието ти…

После стисна врата на Као и го принуди да се наведе ниско над трупа на Макена. Вонята беше ужасна.

— Го… Голямата локва пикня!… — прошепна най-сетне онзи. — О, Буда!

— Добре е, че се сещаш за Буда — изръмжа Джейк. — Тази вечер ще имаш нужда от помощта му!

Дръпна китаеца и го принуди да се изправи. Сега най-важното беше да го държи в максимално неудобно положение.

— Вода! — простена Као и единственото му око умолително се вторачи в Блис: — Малко вода, в името на Буда!…

— Аха, значи предпочиташ тя да се погрижи за теб, а не аз… — въздъхна Джейк. — Добре… Макар да съм убеден, че никога няма да повториш тази грешка…

Као Белоокия му хвърли един изпълнен с недоумение поглед. Джейк му отвърна с приятелска усмивка, но в същото време ръката му се стрелна напред и надолу. Пръстите му се увиха около гениталиите на китаеца и рязко ги завъртяха. Здравото око на Као сякаш всеки момент щеше да изскочи от орбитата си, тялото му се разтърси от агонизираща болка. Устните му се разтеглиха в страшна гримаса, ситни капчици пот избиха по челото му.

Джейк го пусна толкова рязко, колкото го беше сграбчил. От гърдите му се откъсна протяжен стон, главата му безсилно клюмна.

— Джейк! — обади се разтревожено Блис и понечи да пристъпи към него. Но той я спря с повелителен жест, лицето му се надвеси над сгърченото тяло на китаеца.

— Разбираш колко неразумно постъпи, нали? — просъска в ухото му той. Изчака кимването на клюмналата глава и едва тогава продължи: — А сега казвай какво правиш тук!

— Само се отбих…

Ръката на Джейк отново се стрелна напред. Този път тялото на Као се изви като дъга, от устата му излетя протяжен стон:

— О, Буда!…

— Буда няма да ти помогне! — увери го със смразяващ глас Джейк. — Никой няма да ти помогне! Казвай какво търсиш тук! — Пръстите му предупредително се стегнаха и китаецът отново потръпна.

— Знам кой си — прошепна в ухото му Джейк. — Знам, че работиш за сър Джон Блустоун… Зная и кой е сър Джон Блустоун… Какво трябва да си помисля за теб?

— Сигурно, че съм комунист… — прошепна Као Белоокия, заковал уплашените си очи в лицето на Джейк.

— А какво общо има един комунист с Макена „Голямата локва пикня“?

— Той… — китаецът преглътна кървавата топка в устата си: — Той играеше ролята на пощенска кутия… Чрез него Блустоун разпространи новината за затрудненията на „Саут-ейша“…

— А ти си момчето за поръчки на Блустоун, така ли?

— Да.

— Макена нищо ли не подозираше?

— Какво да подозира? Той ме мислеше за човек на триадите… Може би на Грийн Панг, не зная…

— Блустоун стои зад кражбата на Тек Яу в „Саут-ейша“, нали?

— Разбира се.

— Кой друг е замесен?

— Не зная.

Джейк сграбчи окървавените ревери на китаеца и го запрати срещу стената.

— Слушай ме внимателно, разплуто кучешко лайно! — изръмжа с леден глас той. — Баща ми беше убит, по тази дама тук стреляха, а някой се опитва да ми види сметката, независимо дали съм тук или в Киото!

— Джейк, вече му стига! — обади се разтревожено Блис.

— Нищо подобно! — изръмжа той с глас, от който тя неволно потръпна. — Казвай всичко, което знаеш! — Последните му думи бяха предназначени за Као Белоокия.

— Вече казах вси… — китаецът простена, преви се на две от жестокия удар в бъбреците и повърна в краката на Джейк.

— Може би казва истината — обади се Блис и предпазливо докосна рамото му.

— Послушай я… — простена Као. Беше паднал на колене, главата му почти опираше в килима. — О, Буда, какво още искаш от мен?

— Имаш голяма уста — наведе се над него Джейк. — Искам да зная кой те е обучавал.

— Блустоун.

Джейк вдигна глава и размени кратък поглед с Блис.

— Един и същ отговор на всички въпроси, а?

Блис бавно поклати глава. Това означаваше, че китаецът лъже.

— Такива са ти въпросите, за Бога!

— Майстор е… — поклати глава Джейк. — Истински майстор, получил отлично обучение…

Пусна яката на китаеца и той се строполи на пода. Остави го под наблюдението на Блис и се насочи към кухнята. Върна се с малък нож в ръка, пристъпи към Као и сграбчи косата му.

— Няма как, трябва да направим нещо за тази голяма уста — изръмжа заплашително той.

— Какво?… Какво си намислил?

— Имаш прекалено много зъби — ухили се в лицето му Джейк. — Затова ще започна да ги вадя. Бавно, един по един…

— Луд ли си, човече? — ахна Као и очите му с ужас се заковаха върху острието на ножа. После се овладя, на лицето му се появи нещо като усмивка: — Много добре… Даже отлично! Признавам, че за малко не напълних гащите! Но ти едва ли ще…

— Джейк, недей! — извика Блис, но вече беше късно. Джейк стисна ченето на Као с лявата си ръка, а дясната се стрелна напред. Острието потъна в долния венец на раззинатата уста, одраска глечта на първия кътник с противно за слуха стържене, после зъбът изскочи като тапа…

Бликна фонтан от кръв, Као Белоокия се задави. Полудял от болка, той започна да блъска главата си с юмруци.

— Довърши си изречението! — процеди ледено Джейк. — Беше започнал да казваш, че аз едва ли…

— Той твърдеше, че няма да бъде наранен! Буда, стана точно обратното!

— Представи си какво те чака, като се заема с другия зъб — изръмжа Джейк и стисна ножа в ръката си.

— Не! В името на Боговете, не!

Као Белоокия направи опит да пропълзи встрани, но Джейк го държеше здраво.

Китаецът изплю кръвта от устата си и сломено поклати глава:

— Не си струва… Изобщо не си струва…

— Не си обучаван от Блустоун — разтърси го Джейк. — От кого тогава? От Даниела Воркута?

— Буда, не! — отвърна с неприкрито отвращение Као. — Някаква шибана фуста! — Гордостта му попречи да се разплаче от болка: — Мой учител беше самият Чен Ю!

— За този стар мръсник се носят невероятни легенди — засмя се Джейк. — Съветвам те да изплюеш всичко, което знаеш, защото няма да те чакам цяла нощ!

— Това е истината, заклевам се! Нима мислиш, че искам да се разделя със зъбите си по този начин?!

— Споменаваш Чен Ю, защото знаеш, че старецът отдавна е мъртъв — поклати глава Джейк.

— Мъртъв ли? — изгледа го презрително Као. — Нима вярваш, че цялата бъркотия е предизвикана от Блустоун? — изплю се на земята й продължи: — Шибаният чужденец се мисли за много умен… Но не той измисли плана за проникване в „Саут-ейша“…

Джейк сграбчи вече вкоравените от кръв ревери на китаеца и рязко го вдигна на крака. От безмълвното послание на Блис разбра, че този път казва истината.

— Я се поясни! — заплашително изръмжа той.

— Ако Чен Ю е мъртъв, значи аз се срещам и разговарям с призраци — отвърна Као Белоокия.

Мандалей, Златният град, се е считал за център на света. А дворецът, изграден от солидно тиково дърво през 1857 година от бирманския крал Миндон, е бил точката на този център. Защото е бил построен в подножието на мистичния връх Беру — най-скъпото място за привържениците на брамино-будистката космология.

Създаден преди малко повече от век, Мандалей се считаше за нов град, поне по бирманските стандарти. Въпреки това, благодарение на доброто си местоположение в центъра на плодородни оризови полета, той бързо се превърнал в център на оживена търговия. Разположен на голяма надморска височина, той се радваше на доста особен климат — сравнително сух и топъл…

Този град е скъп на всеки бирманец. Според преданията именно тук се появил Гаутама Буда и обявил, че две хиляди и четиристотин години след смъртта му в подножието на хълма Мандалей ще се роди най-големият център за проповядване на будизма в света.

Разбира се, англичаните отхвърлили тази легенда като част от незаслужаващите внимание азиатски предразсъдъци. Завзели кралския дворец през 1885-а, те го преименували на Форт Дафърин, а свещените зали за поклонение превърнали в казарма. Мустакати брамини покорно лъскали офицерски ботуши в коридорите с аромат на лимон, където доскоро звучали свещени молитви. Комендантът всяка сутрин измъквал сабята „Уилкърсън“ от канията, докосвал върха й с устни и крещял „Алилуя!“. Строените войници подемали този вик след него. Великата империя имала своя нов аванпост…

В началото на 1945 година англичаните подложили крепостта на силен артилерийски обстрел. По това време тя се защитавала от шепа японски и бирмански бойци. Огънят бил продължителен и убийствено точен. Днес от крепостта стърчи единствено част от външната стена, останалото е изравнено със земята.

Всичко това пробяга през съзнанието на Тони Симбал, докато наблюдаваше руините на кралския дворец — един съвършен квадрат, чиито стени гледаха в четирите основни посоки на света. Интересуваше го главно мястото, където някога се е намирала Лъвската стая — централната тронна зала на краля. Там през зимата на 1885 година британският генерал Пендъргаст влязъл направо с коня си и високомерно съобщил на крал Тибау, че е осъден на доживотно заточение. Димящите фъшкии на коня му оставили мръсни петна върху скъпоценния килим на възраст неколкостотин години, пренесен в Мандалей от древната столица Амарапура. Видял непоправимите поражения върху изящно изтъканите образи на „архатите“ — местни светци, генералът заповядал да го изгорят, без дори душата му да потрепне.

Даже днес, ако човек се вгледа по-продължително в останките от кралския дворец, положително ще остане с впечатлението, че от тях се издига пушек, помисли си Симбал.

Небето на изток тъмнееше — неясно обещание за скорошен дъжд. Земята беше суха и напукана, сякаш хиляди устни се молеха за мечтаната влага. Облечен в бяла памучна риза, широк къс панталон и високи туристически обувки от мека кожа, Симбал се спря да изчака Макс Тренъди, който бавно пълзеше към върха на хълма.

Температурата на въздуха беше висока и ризата на Макс подгизна от пот. Изравнил се със спътника си, той извади голяма носна кърпа и избърса лицето си. Кърпата вече беше потъмняла от честата употреба.

— Исусе! — въздъхна Тренъди. — Това място е забравено от Бога!

— Напротив — отвърна Симбал, без да отмества поглед от развалините на двореца. — То е съвсем близо до неговите покои…

— И къде са те? — иронично изви вежди Тренъди.

— Ето там — пръстът на Симбал посочи розовеещите контури на високата планина, която стръмно се издигаше от платото Иравади.

— Шан? — изсумтя Тренъди и премести тежестта на тялото си. Единственото му желание в момента беше да се скрие от проклетото слънце. — Исусе! Не знам какво има там горе, но то е причина за смъртта на дяволски много хора!…

— Така ли? — Симбал не беше в настроение да търпи еднопосочните и доста ограничени разсъждения на бившия си шеф. — Там горе се крие властта, истинската власт… Такава, каквато хора като теб не могат дори да сънуват… Планината познава нейната тайна далеч по-добре от нас…

— Предполагам, че хора като теб не се стремят към подобна власт — отбеляза Тренъди.

Симбал се обърна да го погледне. Стори му се, че очите на Тренъди са още по-изпъкнали, вероятно от жегата. Като дете имаше аквариум. В него плуваха двойка красиви златни рибки с кадифени перки и изпъкнали очи — подарък от чичо му. Симбал много ги обичаше. Но една нощ забрави да изгаси лампата над аквариума и на сутринта златните рибки бяха мъртви. Безжизнените им тела се поклащаха на повърхността на врялата вода, обезобразени и подути до неузнаваемост. В момента Тренъди му приличаше на някое от тези нещастни създания.

— Изненадан съм, че дойде — отбеляза на глас той.

— Откровено казано, ти не ми даде друг шанс — отвърна Тренъди и тикна ръце в джобовете на панталона си. — Между другото, Кубинеца беше бесен!…

— Ще се опитам да не заплача — обеща Симбал. — И на него сигурно ще му мине…

Тренъди внимателно го изгледа през дебелите стъкла на многодиоптровите си очила.

— Защо имам чувството, че си настроен враждебно, Тони?

Симбал бръкна в широкия преден джоб на ризата си и извади три черно — бели снимки. Изображенията върху тях бяха зърнести и избледнели, сякаш някой беше боравил непредпазливо с негатива. Липсата на дълбочина свидетелстваше за използването на обектив за далечно снимане. Разузнавателен материал, осигурен лично от него. Беше заснел красив мъж на около тридесет и пет, с ясен интелигентен поглед, чувствителна уста и типично американски нос. Фонът зад него беше леко размазан, но съвсем ясно личаха очертанията на кралския дворец в Мандалей.

— Значи тук е бил… — проточи Тренъди.

— Точно като теб, Макс — изгледа го Симбал и в очите му се появи странен блясък. — Всъщност не, той все още е жив…

— Не знам каква е ползата — поклати глава Тренъди. — Но фактът си е факт — Питър Кърън е жив! — Очите му се сведоха към снимките: — По-добре да мислим за изненадите, които ни очакват. Искам го и ти ще ми го доведеш!

— Просто ей така…

— Не ми говори с този тон на праведник, Тони! — повиши глас Тренъди. — Забрави ли каква ти е специалността? Нима предпочиташ да се правим на джентълмени, да си викаме „моля“ и „благодаря“ и да си отстъпваме път?

— Ти се възползва от мен! — обвинително го изгледа Симбал. — Накара Моника и Мартин да вървят по петите ми!

— Поздравявам те — подигравателно го изгледа Тренъди. — Най-сетне успя да дешифрираш езика на бизнеса. Но по-добре късно, отколкото никога, Тони… Да, наистина постъпих така. Използвах всички средства на свое разположение — теб, Моника, Кубинеца… За това получавам заплата.

— За една шибана мръсна работа!

— Вярно е. Но нима трябва да ти повтарям баналната истина, че все някой трябва да върши и нея? — подаде обратно снимките на Кърън и добави: — Нямаш право да се оплакваш. Такава е и твоята работа.

— Но ти работиш за Администрацията по наркотиците, Макс — напомни му Симбал. — Докато Мартин е агент на СЕН, което означава ЦРУ. А доколкото съм запознат, ЦРУ и АН винаги са вървели по различни пътища… Най-добре е да ми кажеш какво изпускам, Макс…

— Всяко нещо с времето си — отвърна Тренъди. — След като двамата с теб се озовахме чак тук, няма начин да не ти разкажа цялата приказка…

Симбал насочи поглед към дългата редица монаси с бели роби, която бавно се точеше край един от дванадесетте портала на двореца. Бръснатите им глави блестяха под лъчите на слънцето. Помисли си за всичко онова, което бяха сторили британците тук, в Златния град. Включително и за конските фъшкии върху килима от Амарапура.

— Бирманците изповядват една особена форма на будизма — промълви след известно време той. — Казва се Тхеревада и при нея няма един всемогъщ Бог. Вярващите не се молят за милостта на Буда, не очакват помощ от небето… Спасението на душата е изцяло в ръцете на отделния индивид…

— Будистите тхеревада вярват, че животът е страдание. Животът и смъртта са противоположните краища на „самсара“ — прераждането. Има само един път за бягство от страданието — стриктното придържане към „дхарма“ — свещеното учение на Буда. Човек трябва да следва пътя на „архатите“ — плеяда от местни светци, както и на „бодхисатва“ — онези, които са предопределени да бъдат Буда… Само тогава може да се стигне до нирвана…

— Но днес дори тук, в „центъра на света“, единствените хора, които изповядват чистата форма на тхеревада, са монасите…

— И ти си един от тях, така ли? — попита Тренъди и отново избърса лицето си с кърпичката. — Ти си високо над тълпата. Изправен сред величието на Шан наблюдаваш дейността на мравките в краката си, безсмислените им усилия за обезпечаване на насъщния…

— Наистина ли мислиш така за мен?

— О, стига вече, Тони! Ти си един от проклетия елит и прекрасно го знаеш! Направи си поне услугата да се примириш с този факт…

Монасите свърнаха зад ъгъла. Вървяха в крак. Една безукорна машина с общи цели и общи идеали…

— Знаеш ли с кого се е срещнал тук на разсъмване Питър Кърън? — попита Симбал.

— Изненадай ме.

— С Едуард Мартин Бенет.

— Чакай, чакай — промърмори Тренъди. — Това нещо е неизвестно на санитарния отдел…

— Какво иска от тях, „Дикуи“?

— Шегуваш ли се, Тони? С това, което откраднаха от компютъра на АН, „Дикуи“ ще си транспортира дрогата месеци наред. А ние ще си блъскаме главите как да реорганизираме азиатските си сътрудници!

— Според мен тук изобщо не става въпрос за дрога, Макс.

— Това не ме засяга! — отсече Тренъди. — Ликвидирай ги и толкоз! — Спокойно изчака погледа на Симбал, лицето му беше изсечено като от камък. „Този мръсник има великолепно чувство за темпо“, призна пред себе си Симбал. Сякаш в потвърждение на мислите му Тренъди леко се усмихна и каза: — Дойде време да си поговорим, Тони… Откровено, като близки хора…

— Не мисля, че Чен Ю е най-непосредственият ни проблем.

Трите клетви прекоси палубата от блестящо лакирано тиково дърво на новата си джонка. В ръцете си носеше каничка с чай, запарен от Неон Чоу.

— Тази сутрин Блустоун закупи нови акции от „Интер-Ейша“ и дялът му надхвърли 40 процента.

— Откъде има толкова много пари? — замислено поклати глава Джейк и отпи глътка горещ чай.

Трите клетви издекламира списъка на инвеститорите, който беше получил от Су Кривият нос. После мрачно се усмихна:

— Имат достатъчно капитал да закупят цял Хонконг, стига да се наложи…

Джейк ясно долови притеснението му.

— Боби Чан, Пин Шестопръстия, сър Байрън Нолин-Кели, Леонг Лау Черния… — бавно започна да повтаря той. — Да, компанията е внушителна… Но все пак трябва да има някаква граница на ликвидните средства. Дори ако Блустоун твърдо е решил да сложи всичките си яйца в една кошница…

— Трябват им още девет процента до контролния пакет — предупредително го изгледа Трите клетви.

— Това означава приблизително тринадесет милиона акции — изчисли Джейк. — Каква е текущата цена на борсата?

— Чакай да погледна — отвърна Трите клетви, стана и се отдалечи по коридора. Джейк се огледа. Наблизо се бяха изправили Блис и Неон Чоу. Разговорът им беше доста оживен, но въпреки това Неон Чоу час по час поглеждаше насам. Джейк не беше в състояние да определи изражението на лицето и, тъй като предпочиташе да остане с профил към тях. Отбеляза си по-късно да я попита докъде са стигнали отношенията й с Блустоун.

— Двадесет и два и четвърт — появи се отново Трите клетви. — Понесохме тежък удар със затварянето на „Саут-ейша“…

— Трябва да вложат още доста пари — отбеляза Джейк. — Някъде около двеста и деветдесет милиона долара, нали? Колко са хвърлили до момента?

Трите клетви направи бързи изчисления.

— Приблизително седемстотин и петдесет милиона… Разбира се, наложи им се да ликвидират няколко холдинга, но нас това не ни грее… Пипнат ли контролния пакет на „Интер-Ейша“, цял Хонконг ляга в краката им. Един милиард долара съвсем не е висока цена за цял Хонконг!

— Да, но ако можеш да си го позволиш… — замислено отбеляза Джейк.

— Какво ще правим оттук нататък, Джуан? Как ще спрем проклетия тайпан-чужденец?

Джейк отново долови притеснението в гласа на чичо си. Лишен от правото да взема самостоятелни решения, Трите клетви се чувстваше безпомощен. Отношенията му със Зи-лин бяха по-различни, на друга основа. Но Джейк беше Джуан, съдбата на Вътрешния кръг зависеше единствено от него. Не се доверявай на никого, беше го предупредил Зи-лин. Абсолютно на никого! Проблемът ще разрешиш сам, като първо направиш опит да откриеш шпионина на Блустоун в „юн-хюн“…

— Обади се на Сойър — каза на глас той. — Да нареди на брокерите да пуснат на пазара ценните книжа Ду Лон…

— Какво?! — смаяно го изгледа Трите клетви. — Но това са джонките! Печалбата от тях е свързана с висок риск, но е три пъти по-висока от лихвите на пазара! Дълговете на „Интер-Ейша“ ще станат огромни! Но за какво, питам аз! Действително ще успеем да вдигнем цената на акциите си, но за колко време? Притокът на пари в брой силно ще се свие, а после ще плащаме такива лихви, че ще ни счупят гръбнаците!

— Ще плащаме, ако все още сме над повърхността — спокойно отвърна Джейк. — Ще плащаме и ще пеем!

— Един момент — замисли се Трите клетви. — Заради Блустоун ли го правиш? Защото допълнителните дългове ще направят „Интер-Ейша“ по-малко привлекателна за изкупуване…

Вярно, но това няма да е достатъчно, въздъхна в себе си Джейк, а на глас попита:

— С колко според теб ще се повиши цената на акциите ни?

— Със седем пункта — отвърна след кратък размисъл Трите клетви. — С десет, ако имаме голям късмет…

Дали ще е достатъчно, запита се Джейк. На крачка от бездънната пропаст той усещаше с физическа яснота острието на сабята над главата си. Сабята, изкована от Блустоун, Даниела Воркута и Чен Ю… Дали не трябваше да прояви известни резерви по отношение на баща си? В крайна сметка Зи-лин беше човек като всички останали. А хората допускат грешки. Понякога става така, че доверието не издържа пред натиска на обстоятелствата и времето…

Същевременно си даваше сметка, че окончателното решение е било негово, резултат на дълги и тежки анализи. Беше го взел в качеството си на Джуан и отговорността падаше върху плещите му. Не бива да я прехвърля върху мъртвите, дори всичко да се срине…

— Джуан… — тежко промълви Трите клетви и стисна в шепа малката порцеланова чашка. — Още от самото начало бях против да пускаме акции на борсата…

— Помня това, чичо.

— Защо не се вслуша в съвета ми, за Бога? Ако го беше сторил, всичко щеше да е наред! А сега седя и гледам как един шибан „гуай-лох“ отмъква всичко, което съм създал тук от петдесет години насам, още от самото напускане на Шанхай!

— Не забравяй как си дошъл в Хонконг, чичо — погледна го в очите Джейк. — Баща ми ти е осигурил място при Бартън Сойър, бащата на Андрю… И така ти е дал възможност да започнеш работа по изграждането на „юн-хюн“… Решението за емитиране на акции на „Интер-Ейша“ наистина взех аз, но след като получих благословията на баща си.

Трите клетви не каза нищо, очите му останаха заковани в лицето на Джейк.

— Понякога се питам къде изчезна племенникът, който познавах… — тежко отрони той. — Къде изчезна младежът, който споделяше всичко с мен и търсеше съветите ми?

— Това беше отдавна, чичо. Разликата е огромна, като между деня и нощта…

— Все още имам добро зрение — въздъхна Тцун. — Не съм чак толкова стар…

— Моля те, направи това, за което стана въпрос преди малко — тихо, но твърдо отвърна Джейк. — Искам ценните книжа да са на борсата преди края на работния ден!

Обърна се, облегна се на парапета и дълго остана така. Предпочиташе да не гледа след възрастния мъж, прегърбен от тежестта на поставената задача. Във водата сновяха „вала-вала“, претъпкани с ококорени туристи с фотоапарати в ръце, които неуморно щракаха огромния плаващ ресторант „Джъмбо“, закотвен в средата на залива заедно с още двама свои събратя. На кея в Абърдийн се тълпяха още стотици мераклии, сякаш очакваха, че в средата на залива ще срещнат я някой прочут контрабандист, я убиец от триадите с бръсната глава и жестоки очи…

Тръсна глава и бавно се насочи към двете жени, които моментално прекъснаха разговора си.

— Не се притеснявайте от мен, продължавайте… — промърмори Джейк.

— Вече свършихме — усмихна се Блис.

— Както и ти свърши с чичо си… — добави Неон Чоу.

Тази жена е сбъркала призванието си, въздъхна Джейк. Само великолепна актриса може да се усмихва, докато от устата й излитат толкова язвителни слова. Предпочете да не обръща внимание на забележката й и да премине направо на въпроса.

— Докъде стигна със сър Джон Блустоун?

— Той е изискан и духовит джентълмен…

— А още и комунистически агент — добави язвително Джейк.

— Нима очакваш, че ще дойде да ми признае това? — присви очи Неон Чоу.

— Очаквам някакъв напредък.

— При курвите напредък няма — изгледа го презрително Неон Чоу. — Те просто се хвърлят в пропастта и си остават там… — На лицето й отново се появи усмивката. Остра като хирургически скалпел… — Да, Джуан… Точно това станах по твоя заповед… Една обикновена курва!

— Блустоун положително е в течение на този процес — подигравателно я изгледа Джейк.

— Мръсник! — извика Неон Чоу и го зашлеви през лицето. — Знаеш ли колко трудно понася чичо ти всичко това?!

Джейк не помръдна, само в кехлибарените му очи се появи опасен блясък.

— Хайде, убий ме! — извика извън себе си Неон Чоу.

— Можеш да караш другите да изпитваш ужас, но не и мен! Джуан…

— Искам само да вършиш това, което ти е наредено — промълви след известно време Джейк. — Ако ти е много, кажи… Ти си любовница на чичо ми, а не моя. Предполагам, че имаш с какво да си запълваш времето…

— Наистина си мръсник!

— Мисля, че вече няма защо да се срещаш с Блустоун! — внезапно обяви Джейк.

Очите й се разшириха:

— Защо?

— Беше грешка — призна той. — Която сега ще поправим.

— Не искам — опъна се тя. — Мислиш, че няма да се справя ли?

— Казах ти, че е грешка и толкоз. Освен това сама каза, че задачата ти наранява душата на Трите клетви. Не искам това да продължава.

— Но искаш тайните на Блустоун, нали?

— Има и други начини да се добера до тях — усмихна се той, макар да беше сигурен в обратното. Ако тази лисица насреща му научи това, един Бог знае какво ще поиска в замяна.

— Какви по-точно? — продължаваше да настоява Неон Чоу. — Мисля, че моите шансове са далеч по-добри. Рано или късно той ще изпусне нещо в леглото, или пък аз ще успея да подслушам някой и друг разговор…

Джейк майсторски разигра колебание.

— Добре — въздъхна накрая той. — Нека да направим един последен опит… Но ако до една седмица нямам резултат, операцията се прекратява!

— Времето е много малко — разколебано отвърна тя.

— Повече няма да получиш — отсече той и хвърли многозначителен поглед на часовника си. — На твое място бих го използвал по-рационално…

Неон Чоу кимна и се спусна под палубата. След няколко минути се появи отново, натоварена с личен багаж.

Джейк мълчаливо гледаше как се отдалечава по бетонния кей. Лесно я различаваше сред тълпата. С такава фигура можеше да спре цялото улично движение.

— Джейк… — обади се колебливо Блис, но той й направи знак да мълчи. В другия край на палубата се появи високата фигура на Трите клетви.

— Готово — обяви възрастният мъж и мрачно поклати глава — Ако това те интересува — и Сойър мисли като мен. Но изпълни заповедта. Боновете Ду Лон вече са на пазара.

— Отлично — кимна Джейк и понечи да се обърне.

— Джуан…

— Да, чичо?

— Блис ми разказа какво е станало в дома на Голямата локва пикня и аз съм сериозно разтревожен…

— Всички сме разтревожени, чичо.

— Но аз се тревожа за теб.

Джейк запази мълчание.

— Блис ми разказа какво си сторил на Као Белоокия…

— Не съм длъжен да…

— Призна и собствената си вина, но изтезанията…

— Направихме каквото трябва! — отсече Джейк. — Нищо повече.

— Разбирам, че залозите са високи…

— Дори по-високи, отколкото допускаме.

Трите клетви се замисли върху думите на племенника си. Да, наистина е много променен, рече си той. Духът му е далеч от всички нас. Такъв ли трябва да бъде Джуанът? Ако това е задължително, тогава се радвам, че тежестта на този пост не падна върху плещите на собствения ми син…

— Вярно ли е, че Чен Ю е все още жив? — попита най-сетне той.

— Така изглежда, чичо.

— А вярно ли е, че ти и Блис ще тръгнете да го търсите?

— Да.

От устата на Трите клетви се откъсна дълбока въздишка.

— Там, горе, в Шан, е много опасно… Много!

— Зная.

— Вражеска територия… Там Чен Ю е цар и Бог…

Джейк го погледна право в очите:

— Ако се откажа от намеренията, нашите шансове са равни на нула, чичо.

— Тогава трябва да заминеш, Джуан.

— Ще се грижа за нея, чичо. Твоето съкровище е скъпо на сърцето ми…

— Моят скъпоценен камък… — промълви старецът и очите му овлажняха. — Но ти си прав, времената наистина са други… Ши Зи-лин го няма, ти си Джуан, а моето съкровище отдавна вече не е дете… Трудно е да осъзнаеш всичко това наведнъж, но такива са фактите…

Кой от тези факти имаше предвид старецът, запита се Джейк. Първият, последният или всички заедно?

Лудостта се усилваше. Близостта й го възпламеняваше и заплашваше да го изпепели. Нищо чудно, че полковник Ху вече не е между живите, въздъхна в себе си Хуайшан Хан.

Фигурата му изглеждаше още по-гротескна в просторната хижа на генерал Куо. За пръв път от много време насам изпита неудобство от неестествено щръкналото си рамо. То му напомняше за кладенеца… Или може би тя, Ки-лин, беше причината за това…

Очите й бяха като два нажежени въглена. Преди години Хуайшан Хан отиде на лов за тигри. Далеч от Пекин, на север… Там от незапомнени времена живееха сибирски тигри — огромни и кръвожадни хищници.

Най-много се изненада от бялата козина на звяра, който преследваха. Реши, че това е от снега. Там, на север, имаше много сняг. Все още помнеше собствения си дъх, излитащ от устата му на сребърни облачета. Косата му беше обледенена, сякаш изведнъж беше остарял. Студът проникваше дори през дебелата овча шуба.

В продължение на три денонощия Хуайшан Хан и един от местните ловци преследваха хищника. Беше едър мъжкар, наистина изключителен екземпляр. Придвижваше се леко и незабележимо, като дух. На няколко пъти го чуха да души и ръмжи, но нито веднъж не го видяха.

Последната нощ в лагера. Бяха решили да се откажат. Студът ги пронизваше до болка, желанието им за лов отдавна беше изчезнало. Клекнали край буйния огън, те говореха единствено за завръщането си в цивилизацията, при истинската топлина и храна…

Хуайшан Хан се събуди в мрака на нощта. Луната се беше скрила зад хълмовете, вятърът виеше в стените на палатката и ги засипваше с дребни късчета лед.

До слуха му долетя тихо пропукване, главата му рязко се завъртя. С ужас видя могъщите лапи на тигъра само на половин метър от себе си. Затаи дъх, стомашните му мускули се свиха в болезнен спазъм. Краката му бяха мокри. Това означаваше само едно — че се е напикал от страх…

Мускулите по могъщата шия на звяра се стегнаха, главата рязко отскочи. Напълно безпомощен, Хуайшан Хан гледаше като парализиран. До слуха му долетя остро пропукване, сякаш гръмотевица се беше стоварила върху високо дърво. После бледото лице на ловеца се отърколи в краката му…

Хуайшан Хан неволно потръпна и величествената глава се извърна към него. В гърлото на тигъра нещо заклокочи, очите му се забиха в очите на Хуайшан Хан. В продължение на един безкрайно дълъг миг звяр и човек останаха напълно неподвижни. После ръмженето се усили, тънките черни устни се дръпнаха назад и разкриха страховитите окървавени зъби.

Огромните огледални очи, абсолютно кръгли и жълти, изпускаха своя собствена светлина — призрачна, смразяваща, нереална… Хуайшан Хан забрави за цивилизацията, за мъртвия ловец, за скованата в лед планина. Остана сам със звяра…

Инстинктивно усети, че в рамките на следващите пет-шест секунди ще се реши съдбата му. Ще живее или ще умре. При това, без да има думата по въпроса. Не можеше дори да помръдне, тъй като тигърът без съмнение щеше да го нападне.

Следователно всичко зависеше от звяра. Или от Буда, който присъства в душата на всички живи същества. Джос…

Хуайшан Хан изпусна тиха въздишка на примирение, погледна в лицето на смъртта и установи, че това лице му е познато.

Изобщо не се изненада, когато звярът му обърна гръб и си тръгна. Призрачната светлина угасна, необикновеният свят, разкрит от жълтите очи, примигна и се стопи, дивата необуздана енергия изчезна… След миг ужасната машина за унищожение потъна в нощта…

След инцидента Хуайшан Хан изгуби съня си и дълго, с часове наред гледаше тавана, опитвайки се да дешифрира посланието на Буда, прочетено в ужасните жълти очи. В крайна сметка реши, че то се съдържа в нещо много просто: тигърът никога не убива безогледно, а по-скоро набелязва жертвата си и я ликвидира хладнокръвно и без капчица милост.

Сега, наместил деформираното си тяло в един от плетените столове на генерал Као, той гледаше в пламтящите очи на Ки-лин и знаеше, че отново се е срещнал с ужасната машина за унищожение от своята младост…

Подчинявайки се на непонятен порив, той взе ръката й и я обърна с дланта нагоре. Беше крехка, бледа и красива, с изящно издължени пръсти. Но именно тази ръка беше убила полковник Ху и той добре знаеше това. Спомни си хипнотичната красота на звяра, който някога беше пощадил живота му в затънтената тайга. Спомни си болезненото, почти непреодолимо желание да протегне ръка и да погали красивите кадифени очи, да се притисне в топлия бял кожух. Нима и тази жена, внучка на врага му, притежава същото омайно привличане?

Това беше лудост, не можеше да вярва в съществуването на подобна сила. Но лудостта беше постоянна спътница на Хуайшан Хан, частица от непрогледния мрак на кладенеца. Тя се загнезди в душата му и остана там, дълго след като генерал Куо го беше изтеглил от студените дълбини на ужаса…

Хуайшан Хан затвори очи и тежко въздъхна. Ох, този кладенец! Светът на прокълнатите! Генерал Куо го измъкна оттам, но той чувстваше, че част от него остана завинаги в непрогледния мрак. Сърцето му бе пронизано от ледените стрели на безкрайността. Сега, заковал поглед в тези котешки очи на педя от лицето си, той изведнъж разбра, че душата му е умряла там, в онзи бездънен кладенец. Въпреки спасението на тялото му, осъществено с помощта на генерал Куо…

Едновременно с това се чувстваше по-жив от всякога, сякаш пламтящите очи на жената вдъхваха божествени сили в изнемощялото му тяло… Машината за унищожение го привличаше с магнетична сила, главата му се свеждаше все по-ниско и по-ниско към лицето на момичето. Страните й пламтяха, сякаш затоплени от лъчите на невидимо слънце; кожата й притежаваше онази кадифена мекота, която в сънищата му се свързваше единствено с козината на белия сибирски звяр…

Накара я да се отпусне на колене пред него, в гърлото й заклокочи заплашително ръмжене. Усети опасността, която се излъчваше от нея — силна, непосредствена, блестяща като острието на нож, опрян в гърлото му. Конвулсивно преглътна, главата му се наведе и бавно докосна нейната.

В жилите му нахлу свежа, опияняваща сила. Беше сигурен, че ако в този момент тя вдигне ръце и му извие врата, няма да направи абсолютно нищо, за да се защити…

Не, тя няма да го стори. Внучката на врага му е на негова страна, готова да убива по негова заповед. И първата й жертва ще бъде Джейк Мейрък…

Хуайшан Хан притисна устни до гладкото й чело с почти религиозен екстаз. В продължение на един дълъг, опияняващ миг ужасът от бездънния кладенец напусна душата му.

Ослепителни фойерверки разкъсваха мастиленото небе.

— Правени са от истински майстор — отбеляза Тренъди.

Намираха се в малко кафене на открито, разположено нависоко, доста встрани от тържествената заря. В ушите им кънтяха пропукванията на разноцветните заряди.

— Дойдат ли момчетата, аз тръгвам — обади се Симбал.

Тренъди винаги беше в състояние да долови скритата заплаха в тона на събеседниците си. Продължаваше да се поти, въздухът беше все така нагорещен и неподвижен. Отвратителен климат, просто не можеше да разбере как е възможно на някого да му е приятно тук.

— Не съм изминал хиляди километри, за да ти предам информацията относно Питър Кърън — промърмори той. — Спокойно бих могъл да го сторя и без да излизам от кабинета си — по телекса или чрез Моника…

Наблизо се издигаше голяма статуя на Буда. Така беше навсякъде из Бирма. Този тук седеше с ръце в скута. Лявата му длан беше извърната нагоре, а дясната почиваше на коляното.

— Всъщност се радвам, че си ядосан, Тони — продължи Тренъди. — Това доказва, че си във форма. — Вдигна изпотената чаша пред себе си и отпи глътка бира. — Не ми се иска да мисля, че съм те преценил погрешно… Особено сега, на този късен етап.

Тренъди изглеждаше абсолютно самоуверен и това пробуди любопитството на Симбал. Намираше се на чужда територия, никога не беше си падал по далечните пътешествия. Имаше слаб стомах и противната способност да привлича всички локални паразити. Поне така се говореше из АН, докато Симбал все още работеше там…

— Искам да те питам нещо, Макс — промърмори той. — Знаеше ли, че Кърън е жив?

— Откъде бих могъл да знам? — сви рамене Тренъди.

— Погледни този Буда — въздъхна Симбал. — Възрастта му е не по-малко от триста-четиристотин години. В основата му са вградени диаманти. В много от тукашните храмове златното покритие на статуите е износено от стотици хиляди ръце, докосвали го за късмет… Но бирманците търпеливо го възстановяват… — Наля бира в чашата си и продължи: — Този тук е Бхумиспара, седи и очаква помощта на Васумдархи — богинята на Земята…

— За пръв път чувам, че Буда се нуждае от помощ — скептично отвърна Тренъди.

— Според легендата Мара — богът на унищожението, изпратил срещу Буда своята армия от демони — продължи Симбал. — Те били разбити и тогава Мара прибягнал до друга тактика — изпратил да го омайват своите три дъщери: Желанието, Удоволствието и Страстта…

Буда докоснал земята, призовавайки Васумдархи за свидетел на безкрайната му мъдрост. Васумдархи го чула и се спуснала на земята. Станало ужасно земетресение, всичко било разрушено. Мара се уплашил, взел дъщерите си и изчезнал завинаги…

Тренъди довърши бирата си и побутна празната чаша към средата на масата.

— В тази светлина ли ме виждаш, Тони? — попита той. — Като Мара, бога на унищожението?

Симбал не отвърна нищо. Добре помнеше предупреждението на Роджър Донован относно Макс.

— Днес аз съм вестоносец, но новините ми не са добри… Ще пожелаеш ли да ги чуеш?

— Да.

Тренъди се приведе напред. По лицето му пробягваха розовозлатистите отражения на зарята, плъзгаха се встрани и изчезваха като прекалено разводнен акварел.

— Трябва да слушаш много внимателно, Тони. До самия край, горчив като отрова… Дори да чуеш неща, които няма да понесеш. Бил съм твой командир при редица опасни операции и винаги съм те измъквал невредим… Така постъпвам с всички свои служители. Защото просто държа на кожата им…

— Но не и на главите им — язвително подхвърли Симбал. Вътре в себе си обаче призна, че Тренъди е прав. При него хората винаги са били на първо място, независимо от важността на операцията. За това свое поведение е получавал горчиви и гневни упреци от висшестоящите, дори са го наказвали. Но нищо не можеше да го промени. Неговите подчинени продължаваха да се радват на спокойствие и закрила. Това беше доста необичайно поведение. Купища ръководители от ранга на Тренъди бяха готови да си прегризат гърлото, но да изпълнят поставената задача, никой от тях не мислеше за сигурността на оперативните си агенти. — Освен това забравяш, че вече работя за Роджър Донован…

— Да, Донован… — кимна Тренъди. — Старият приятел от детството…

— Мислиш, че това е причина да ми предложи работа, така ли? — изгледа го с присвити очи Симбал.

— Не, за Бога! Но е изиграло известна роля, Тони… Може би дори решителна… Донован несъмнено вярва, че в критичен момент ти ще останеш на негова страна, независимо от обстоятелствата…

— Само защото сме израснали заедно и сме учили в един и същ колеж?

— Не подценявай спомените, Тони. Заедно сте усвоили ритуалите на съзряването, заедно сте вършили младежките лудории… Това е здрава връзка, Тони. И често става така, че нищо не може да я разруши…

— Продължаваш да не обелваш нито дума за Кърън и Бенет — изгледа го с подозрение Симбал.

— В това отношение наистина съм ти благодарен, Тони — отвърна Тренъди. — Открихме ги благодарение на теб. Но аз бях този, който те мотивира. Ти имаш душа на рицар и аз знаех как ще реагираш при новината за смъртта на Кърън…

— Но не се замисли как ще реагира Моника, нали?

— Повярвай ми, Тони, за Моника е далеч по-добре да го мисли за мъртъв!

— На Господ ли се правиш?

Тренъди продължи, без да обръща внимание на въпроса му:

— Знаех, че успея ли да те мотивирам, ти ще захапеш случая като булдог. Винаги си бил страхотен булдог, Тони… Начинът, по който откри Бенет, го доказва…

— Открих и нещо друго, Макс — поклати глава Симбал. — Кърън и Бенет движат операция, която надхвърля правомощията не само на Администрацията по наркотиците, но дори и на Агенцията… Разполагам с известни факти, но те все още не водят до конкретни заключения. Йе Бегача успя да ми каже някои неща, преди да умре… Например, че „Дикуи“ е пуснала пипалата си по целия свят. Любопитното е, че не продава стоката, а по-скоро я складира… Йе твърди, че тази стока е голямо количество противопехотни ракети с ограничен обхват на действие, но въпреки това могат да доведат до глобален конфликт и унищожение на света. Нарече Бенет „духът, излетял от бутилката“. Имаш ли представа какво е искал да каже с това, Макс?

— Предал съм ти всичко, с което разполагам — отвърна Тренъди. — Беше ми дяволски трудно да получа разрешение отгоре, но в крайна сметка успях… Много от…

— Значи всичко това не е свързано с Кърън и Бенет — прекъсна го Симбал. — И никога не е било…

— Беше, повярвай ми. Но Бенет и Кърън са едно, а Роджър Донован — съвсем друго…

— Кой одобри кандидатурата ми за тази операция? — попита Симбал.

— Президентът.

— Президентът на какво?

— На Съединените американски щати! — натъртено отвърна Тренъди. — Заповедта идва от най-високото място, Тони.

Симбал внимателно изгледа бившия си шеф:

— Какво общо имаш ти с президента на САЩ, Макс? — попита с недоверие той. — Доколкото зная, ходиш при него само когато трябва да получиш медал за поредната успешна операция…

— Работя за него, Тони… Временно, със специална заповед. По тази причина мога да командвам хора на СЕН като Мартин… А статутът ми в АН е нещо като отпуска преди пенсиониране…

— Откога? — скептично го изгледа Симбал.

— Около месец след убийството на Хенри Ундерман. Нима мислиш, че подобен акт лесно ще бъде забравен?

— А Администрацията по наркотиците?

— За оперативните работници под преките ми заповеди аз все още съм там, на пълно работно време. Едновременно с това им е дадено да разберат, че подготвям Боксър за евентуален заместник…

— Дейвид Боксър?

— Да. Ти го познаваш, разбира се.

— Каква е версията за пред него?

— Докторите ми препоръчват по-малко работа и повече спокойствие. Той проявява пълно разбиране. Човек на място, с него няма да имам никакви проблеми…

Симбал наблюдаваше цветните отражения върху лицето на Тренъди. Винаги се беше питал какво ли изпитва човек, когато светът му се сгромоляса… Сега това ставаше в действителност, но той го приемаше спокойно, без емоционални изблици.

— Какво става, Макс? — тихо попита той. — Защо си тук?

— Ще ти обясня, Тони, дай ми малко време… Преди това искам да ти кажа нещо друго… Президентът не беше много щастлив, когато му споменах името ти…

— Защо?

— Вече ти казах — двамата с Донован сте от едно котило… Шибани съученици!

— Значи става въпрос за Донован, така ли?

— Казах на президента, че в случая вашата близост може да ни бъде от полза. Казах му, че си залагам главата за теб, Тони… Казах му, че разчитам напълно на твоя ум, честност и чувство за справедливост. Защото ти наистина си един проклет рицар, момчето ми. Винаги си мечтал да яхнеш бял кон и да видиш сметката на врага… — замълча в многозначителна пауза, после добави: — Независимо кой ще се окаже той…

— Виждам, че си получил каквото искаш…

— Познавам те по-добре от президента — въздъхна Тренъди. — Освен това поех цялата отговорност…

Далеч под тях грейнаха светлините на малък площад. Групи голи до кръста младежи играеха „чинлон“ — широко разпространена в Бирма игра с топка от преплетени листа на захарната тръстика. Ударите бяха много специални, нанасяни само с ходилото и колената…

— Макс, докъде ще ни отведе всичко това, по дяволите?

— Мисля, че твоят шеф — Роджър Донован, работи за другата страна…

Долу на площада играта продължаваше. Момчето с топката излезе от кръга, очертан в средата на прашната земя. Кръгът имаше диаметър шест и половина метра. Излезе ли от него, играчът губи точки. Същото става и когато позволи на топката да докосне земята.

Симбал безмълвно наблюдаваше играта. В душата му се промъкна жалост към сбъркалото момче. Беше на път да спечели, но грешката го извади от надпреварата. После изведнъж съзна, че изпитва жалост към самия себе си.

— Забелязах, че не каза очакваното „ти си луд“ — подхвърли със спокоен тон Тренъди.

— И какво от това?

Ядосано от грешката си, момчето позволи на топката да се изплъзне от крака му и да тупне на земята. Зрителите започнаха да го освиркват. Сега вече шансовете му бяха нула.

— Какво те кара да подозираш Роджър?

— Казано накратко, всичко започва и свършва с една картина — въздъхна Тренъди. — Но иначе нещата са доста комплицирани.

— Не те разбирам.

— Помниш ли картината, която Донован окачи на стената в кабинета си веднага след като стана директор?

— Разбира се. Сьора — кимна Симбал и си спомни разговора с Роджър по повод на тази творба. — Но тя е копие.

— Кой го казва?

— Донован.

— Значи е лъжец — тръсна глава Тренъди. — Картината е оригинал.

— Надявам се, че не го подозираш, само защото подобна картина не е по джоба на един държавен служител — изгледа го продължително Симбал. — Донован е доста заможен човек…

— Не, разбира се — махна с ръка Тренъди. — Тук парите нямат нищо общо. Работата е там, че аз съм виждал тази картина… Преди много години, в Париж. Бях луд по импресионизма, обикалях всички галерии, изложби и аукциони. Аукционите, Господи! Готов съм да продам душата си, за да участвам още веднъж в някой от тях!

Това е единственото ми прегрешение към службата. Бягах от офиса, дори когато бях претрупан с работа, само и само да не изпусна поредното наддаване… Така се натъкнах на Сьора. Продадоха я на една красива жена с блестящи сиви очи и медноруса коса. Имам редица причини да я помня добре. Исках този Сьора, но нямах възможностите на твоя приятел Донован. Не произхождам от богата фамилия, не съм учил в прочути колежи… — В усмивката му се долови следа от тъга. — Родил съм се от другата страна на оградата… Гледах с копнеж дъщерите на бостънските брамини и се питах какво ги прави по-различни от мен и моя старец… Естествено, като работиш в юридическа кантора на Хълма, ти не се прибираш у дома с черно от сажди лице и обезобразени от мазолите ръце…

Когато завърших колежа, вече имах свои любими художници. Сьора заемаше челно място сред тях… Примирих се, че не мога да имам онази картина от търга и се утеших с нейната нова собственица…

— Блондинката?

— Да. Лицето й ми се стори познато и академичния интерес отстъпи място на нещо друго… По онова време се занимавах с проучване на страничните обстоятелства, довели до провала на една доста широкомащабна операция. Подозирахме намесата на руснаците, по-специално на КГБ… И там, сред купищата документи, се натъкнах на това лице… Оказа се, че картината на Сьора е купена от Даниела Воркута, лейтенант от КГБ.

Над осветения площад се блъскаха рояци нощни пеперуди. Хлапетата отдавна би трябвало да прегракнат от викове, но енергията им изглеждаше неизчерпаема. Симбал насочи поглед към играчите и установи, че момчето отпреди малко беше набрало нови точки и водеше в класацията. Изведнъж му се прииска да е на негово място — млад, силен, изпълнен със спортна злоба…

— Това ли е всичко, което имаш срещу Роджър? — попита след проточилата се пауза той. — Че притежава картина на Сьора, закупена преди години от лейтенант в КГБ?

— Роджър Донован беше в Париж по същото време — въздъхна Тренъди. — Направих съответните проучвания и установих, че Даниела Воркута е била командирована със задачата за вербовка. Официално се водеше като помощник на културния аташе и имаше достъп до доста кръгове на висшето общество в Париж…

— Къде тук е мястото на Сьора? — вдигна вежди Симбал.

— Склонните към предателство обичат романтиката — сви рамене Тренъди. — Това е част от играта. В началото всички искат нещо конкретно, нещо осезаемо… Сякаш пробват топлината на водата във ваната. Сьора е изиграл ролята на подарък…

— Доста скъпичък подарък! — отбеляза Симбал.

— Това доказва какви надежди са възлагали на Донован. — Тренъди бръкна в джоба си и извади малък плик, овлажнял от потта. — Повярвай ми, Тони, той е успял да развие целия си потенциал… Всичко е тук. Примери за провалени операции, за изтичане на важна разузнавателна информация… Работил е с фантазия и размах, изключително ловко…

Симбал сведе очи към плика на масичката.

— Защо тогава не е бил заловен?

— Как да отговоря на такъв въпрос, Тони? — притеснено се размърда на стола си Тренъди. — Може би, като кажа, че сме глупави, че действаме неефективно на всички нива… Това едва ли ще е напълно вярно, но едновременно с това е близо до истината. Като всяка бюрократична машина ние объркваме далеч повече неща, отколкото оправяме… Признавам, че се натъкнах на това тук съвсем случайно… Ако не беше Сьора, нямаше да възникнат никакви подозрения. Поне такива, които да водят към Донован…

— Какво искаш от мен?

Играта долу свърши. Момчето, което беше събудило любопитството на Симбал, триумфиращо нанесе последните три удара върху топката. Браво, малкият, поздрави го мислено Симбал.

— Той ни убива, Тони — прошепна Тренъди. — Изпива ни кръвчицата като гаден вампир. Това не може да продължава повече. Трябва да бъде ликвидиран. Бързо, тихо и ефикасно!

Появи се момчето, което очакваше Симбал. Проправи си път между масите, застана пред Симбал и се ухили. Беше представител на едно от планинските племена край Могок — богата на диаманти местност, благодарение на която Бирма се беше прочула из целия свят. Гледаше Симбал и продължаваше да се хили. Между зъбите му проблесна сърцевиден рубин, под него беше прикрепен къс фин кехлибар, шлифован като брилянт.

— Вече са на път — каза Симбал и започна да се надига от мястото си. Момчето имаше задачата да наблюдава скривалището на Кърън и Бенет. — Трябва да вървя…

— Към Шан — подхвърли Тренъди.

— Тръгнали са натам, в това поне няма никакво съмнение.

Тренъди вдигна глава да го погледне, взе плика от масата и му го подаде.

— Той е от лошите, Тони… От най-лошите!

Симбал пое плика, без да обръща внимание на хлапето, което го теглеше за ръкава.

— Ще му хвърля едно око — обеща той.

— Не разполагаме с много време.

— Какво искаш да кажеш?

— Върви, Тони — въздъхна Тренъди. — Шан те зове… Земята на боговете…

— Но тя е далеч от Роджър Донован…

— Дойде време да получиш и последните указания — въздъхна Тренъди. — Донован е поставен под неотстъпно наблюдение. По последна информация на моите хора появата му тук е въпрос на часове…

— Но защо? — учудено го изгледа Симбал.

— Това не мога да кажа и ще ти призная, че изобщо не ме интересува… Сега важното е да действаш, Тони…

— Не съм се съгласил на нищо — поклати глава Симбал. — Тук съм, за да открия Кърън и Бенет. Трябва ли пак да ти напомням, че вече не работя за теб?

— Всичко е тук — промълви Тренъди и почука с пръст по плика. — Роджър Донован е предател, Тони. Много хора умряха по негова вина. — В погледа му се появи твърдост. — Иди и пипни онези мръсници Кърън и Бенет, те напълно заслужават това! Но главната грижа на президента сега е Донован. Също и моята… Този човек трябва да изчезне.

Гледа така, сякаш най-накрая е решил да свали каишката на своя свиреп булдог, въздъхна в себе си Симбал. А работата е там, че АЗ с нетърпение чакам да го направи!

Кожата на стареца беше златиста. Слънцето и вятърът на Шан го бяха изпекли по начина, по който той печеше продуктите на своя труд.

Беше майстор от старата школа, такива като него бяха на изчезване дори и от планинските пущинаци. Майстор на боите и лаковете. Беше родом от Паган, откъдето неговия занаят се разпространил в Бирма посредством пътуващите китайски търговци от империята Нан-чао. Правнуците на тези номади, осъществявали своята дейност още в първи век от Новата ера, днес живеят в провинция Юнан и околностите й.

Гъстата сребристосива каша се събира от кората на дървото титци, а после се разлива върху дървени или бамбукови формички. По същия начин, по който се събира сокът на каучуковите дървета. Този човек използваше сечивата на своите деди. Разбиваше кашата с помощта на снопче конски косми — една работа, която изисква сили и търпение. Но за сметка на това готовият продукт беше великолепен — гъст и едновременно с това гъвкав като гума.

Клекнал до стареца, Джейк наблюдаваше работата му. Беше донесъл две бутилки „Джони Уокър“ и четири стека американски цигари, които лежаха между краката на майстора.

Разговорът поддържаше предимно домакинът, а Джейк се задоволяваше да кима с глава и да подхвърля по някой въпрос. Очите му не се откъсваха от сръчните жилави ръце, които разбиваха лака и равномерно го напластяваха върху конските косми. От контакта си с въздуха сместа бързо почерняваше.

Небето над главите им имаше цвят на котешко око, синевината му бързо отстъпваше пред настъплението на тежки, буреносни облаци. Това може би се дължеше на гъстата растителност наоколо, а може би и на жълтеникавия прах, който вятърът разнасяше по всички краища на високото плато.

След известно време Джейк се изправи и обърна гръб на пазарчето, където се предлагаха традиционните копринени шалчета и везни за теглене на опиум. Блис го чакаше под сянката на близкото дърво.

— Знае — каза й Джейк. — Чувал е за Чен Ю, макар че тук го познават под друго име. Наричат го Нага. Страшно мелодраматично… Голямата змия от азиатската митология.

— Джейк…

— Чичо Томи знае къде да го открие — продължи Джейк. Бирманците имат американски лични имена и обикновено са известни само с тях. — Не сме далеч, само на около…

— Джейк — повтори Блис, хвана ръката му и го придърпа зад дървото, далеч от любопитните очи на местните селяни. — Какво ти става? След онази нощ на борда на джонката ти говориш само за Чен Ю… Не спиш, почти не се храниш. А погледът ти направо ме плаши!

— Няма нищо.

— Нищо, така ли? Да не стане като в къщата на Макена?

— Че какво толкова е станало там?

— Никога не си бил толкова груб, Джейк… Да не кажа садистичен…

— Не изпитвах удоволствие от това, което вършех.

— Сигурно — въздъхна Блис. — Но може би трябваше да опиташ нещо друго…

— Изключено. Нали ти казах, че Као Белоокия е бил обучаван от истински майстор?

— Ако наистина е било така, той щеше да умре и пак да не признае нищо.

Джейк замълча. С крайчеца на окото си виждаше двете жени, които стояха пред стария занаятчия и със страхопочитание наблюдаваха действията му. Лицата им бяха намазани с някаква бледожълта помада.

— Какво искаш да кажеш? — попита най-накрая той.

— Нищо — сви рамене Блис. Не можеше да се отърве от чувството, че през цялото време на пътешествието им Джейк търси начин да се скарат. — Просто те моля да не изключваш възможността да си бил подведен от Као… Може би ти е подал предварително съгласувана с някого информация.

— Чен Ю иска да съм тук.

— Може би…

— Но защо? — запита се Джейк. — Няма логика да ми разкрива своето местонахождение. Далеч по-безопасно е да глътне „Интер-Ейша“ чрез посредници — така, както е започнал.

— Страхува се от теб — отвърна Блис. — Тук може да те ликвидира далеч по-лесно, отколкото в Хонконг. Няма да има полицейско разследване, няма да се задават излишни въпроси.

— Но това е глупаво — поклати глава Джейк. — А Чен Ю съвсем не е глупак. — Очите му доловиха нещо особено в изражението на лицето й. — Освен ако знаещ нещо, което е неизвестно на мен…

Блис се обърна. Как да му каже какво точно се случи с баща му? Как да го подготви за мрака на „да-хей“? Понечи да каже нещо, но после стисна устни. Сърцето й се сви, защото разбра, че няма начин да го подготви за това, което искаше да му каже. Защо пък да не разбере, запита се тя. Той притежава „ба-мак“ — нещо, което е твърде близко до „да-хей“.

— Променила си се — отбеляза той.

— Ти също. Надявам се, че все още помниш колко бяхме близки…

Сърцето му бе пронизано от остра болка, лицето му пребледня. Пусна ръката й и се плъзна надолу, към корените на вековното дърво.

— Джейк! — коленичи до него Блис. — Какво ти е?

— Не зная.

Тя веднага усети, че я лъже и лекомислено го каза на глас.

— Вече знаеш всичко, нали? — избухна той. — Усети лъжите на Као Белоокия, веднага разбра и кога казва истината! Сега пък регистрираш и моите промени. Какво още да очаквам?

Блис поклати глава, готова да си прехапе езика.

— Нали и ти можеш да го правиш — умолително го изгледа тя. — С помощта на „ба-мак“ винаги си различавал лъжата от истината…

— Вече не.

— Какво?

— От известно време насам съм лишен от способността да потъвам в „ба-мак“… — Лицето му беше в сянка, но думите му бяха пропити от горчивина.

— Затова ли е цялата промяна у теб?

— Малко ли е? — вдигна глава той.

— Приличаш на момче, което е изгубило любимото си мече — усмихна се тя и го прегърна.

— Но се чувствам като човек, на когото изведнъж са отнели зрението.

Тя замълча, пръстите й се сплетоха с неговите. Вдигнали поглед към небето, те мълчаливо гледаха как косматите облаци над главите им се сгъстяват и бавно запълват жълтеникавото небе. Някъде над планините отекна тътен на далечна гръмотевица.

— Изпитвал ли си страх от него, Джейк?

— От кого?

— От „ба-мак“.

— От мощта му?

— Не, по-скоро от прозрението, което носи, от връзката с някакъв друг свят…

— Усещал съм единствено силата му.

Може би точно в това се крие разликата между нас, рече си Блис, после внимателно подхвърли:

— Сигурно по тази причина се измъчваш от липсата му…

— Какво искаш да кажеш? — обърна се той.

— Струва ми се, че „ба-мак“ е нещо много повече от проява на сила.

Джейк освободи ръцете си и ги изпъна пред нея:

— Виж как треперят… Бях силен единствено благодарение на „ба-мак“. С негова помощ избирах стратегията си, инстинктивно усещах опасността и вземах съответните мерки.

— А сега?

— Сега нямам нищо — въздъхна Джейк и прокара пръсти през гъстата си коса. — Нищо не стои между мен и смъртта…

Блис беше доволна, че не му разказа подробностите около смъртта на баща му. Вярата й в Ши Зи-лин беше силна и непоклатима, тя беше убедена в безграничните му възможности. Това я накара да изпита чувството, че старецът знае всичко, че отдавна е усетил загубата на „ба-мак“ в душата на сина си и чрез сливането на своето „ки“ с нейното ще направи необходимото, за да помогне на Джейк.

Сега, усетила агонията в душата му, тя ясно видя какво трябва да направи Джейк. Същевременно си даде сметка, че не би могла да му помогне открито. Той беше като дете, което не се разделя със своята играчка, дори когато тя вече се е превърнала в парцал…

Детето вярва, че плюшеното мече го пази от злото, особено когато е извън дома, сред враждебния и непознат свят. После мечето изчезва и детето може да разчита само на собствените си сили…

Такъв е проблемът му в момента. Може би ще се окаже, че Фо Саан не му е направил добра услуга, въвеждайки го в тайнството на „ба-мак“, човек има нужда от пълно разбиране на това могъщо разклонение на „ки“, за да може не само да ползва предимствата на присъствието му, но и да знае как да реагира при липсата му.

— Нима очакваш да ти повярват другите, след като сам не си вярваш? — попита тя. — Ти си Джуан и си наясно с огромната отговорност, легнала върху плещите ти.

На няколко метра от тях се появи момиченце с ангелско личице. То също беше намазано с жълтата боя „танака“ като своите родители, дългата му коса беше стегната на тила с яркочервена шнола във формата на звезда.

— Мисля, че не ме разбираш и грешката за това е изцяло моя, Блис — бавно отвърна Джейк. — Имам чувството, че съм изгубил не само „ба-мак“, но и нещо повече… Част от същността си…

— Но нали „ба-мак“ също беше част от твоята същност?

Пъхнало пръст в устата си, момиченцето любопитно ги зяпаше.

— В душата ми има празнота — прошепна Джейк. — Много по-голяма от „ба-мак“…

В един момент осъзна, че момиченцето гледа не тях, а нещо зад рамото на Блис.

— Какво е то?

— Ако знаех какво е, щях да зная всичко — поклати глава той. Момиченцето се разплака и той неволно се запита какво го е уплашило. Отстъпи крачка назад, по личицето му се изписа желанието да побегне. Но нещо го привличаше, нещо му пречеше да се върне при родителите си.

Нещо хипнотизиращо…

— Не мърдай, Блис! — напрегнато прошепна Джейк и видя как тялото й се стяга от напрежение.

— Какво има?

— Прави каквото ти казвам, окей? — прошепна едва чуто той.

Виждаше лицето й само с периферното си зрение.

— Джейк, какво има?

— Не мърдай! — изсъска той. Ръката му неволно се стегна да предотврати инстинктивното извиване на главата й.

— Ще правиш ли каквото ти кажа?

— Да — прошепна тя и в очите й се мерна страх.

— Добре. Сега слушай внимателно. След секунда ще направя нещо, но искам ти да останеш тук, на място. Разбираш ли? Оставаш на място, без да мърдаш. Ясно?

— Да, но…

— Няма време! Тръгвам!

Тялото му прелетя над главата й, кракът му светкавично се насочи надолу. Токът на ботуша му се стовари върху змията, която се беше свила върху напуканата земя на сантиметри от тялото на Блис.

Точно тя беше уплашила момиченцето, което ги зяпаше. Нищо друго не би накарало едно дете от скитащите в околните планини полудиви племена да се разплаче от страх.

Усойницата се стрелна нагоре, тялото й изплющя като камшик. Но Джейк успя да я стисне зад главата, свободната му ръка ловко укроти плъзгавото тяло. Оказа се, че това е „мве-боаи“, една от най-отровните змии в Бирма. Беше известна не само със силната си отрова, но и с раздразнителния си нрав и ожесточението, с което се нахвърля срещу животни и хора.

До ушите му долетя възклицанието на Блис, която не издържа и се обърна. „Мве-боаи“ бясно се извиваше в ръцете му, от устата й излиташе зловещо съскане. Джейк размаза главата й с ток, във въздуха се разнесе противно хрущене. Ръката му пусна дългото почти пет метра туловище на влечугото, което се замята в предсмъртна агония. Пристъпи към разплаканото дете и приклекна пред него. Каза му няколко думи, то доверчиво се сгуши в прегръдката му.

Взе го на ръце и двамата заедно се приближиха до мъртвото влечуго. Джейк прошепна нещо в ухото на момиченцето, хвана ръчичката му и я протегна напред. Детето нададе уплашен вик и понечи да се дръпне, но Джейк го държеше здраво. Двамата заедно докоснаха петнистата кожа, сякаш да се уверят, че змията вече не носи заплаха за никого.

— Лошо Нещо — намръщено рече момиченцето на разваления английски, използван от планинските племена. — Много лошо!

Джейк бавно отмести ръката си, детето обаче задържа своята върху гърба на змията. Малките пръстчета се плъзнаха по хладните люспи, но останаха далеч от смазаната, почти зарита в прашната земя глава.

Джейк се надигна, а детето обви ръчички около шията му. Той го отнесе до сянката на дървото, под което чакаше Блис.

— Дано вече да си разбрал, че това, което притежаваш, е достатъчно да те пази… — тихо промълви тя.

Джейк сведе поглед към детето, което се беше сгушило в скута му. Черните му очички блестяха, освободили се напълно от страха.

— Усети присъствието на змията и без „ба-мак“ — погледна го Блис. — И успя да я убиеш, също без неговата помощ…

— Вярно е — кимна той, в гласа му прозвуча горчивина. — Но баща ми умря, защото аз… Защото изгубих способността си да виждам в бъдещето… Позволих да отвлекат вниманието ми и да ме задържат далеч от джонката. „Ба-мак“ би трябвало да ми подскаже за намеренията на онзи дантай… — гърлото му се сви и той беше принуден да замълчи.

Бирманчето издаде гърлен звук и протегна ръка. Малкото пръстче докосна сълзата под клепача на Джейк.

— Лошо нещо си отишло — успокоително промълви детето. — Лошо нещо умряло…

Блис изпита дълбоко смайване от човешкото състрадание в душата на едно толкова малко дете. Джейк също го усети. Наведе се и целуна гладкото челце, по устните му полепна жълтия грим „танака“. Момиченцето се разкикоти, той също се засмя и го притисна до гърдите си.

Бих желала и аз да мога да го разсмивам така, завистливо въздъхна Блис. Но детето не може да види чувството за вина, което кара сърцето му да агонизира, не може дори да го усети. Джейк съвсем не страдаше само от загубата на „ба-мак“, която изведнъж го превърна в слепец. Не, той страдаше и от липсата на баща си, с когото се беше събрал едва няколко месеца по-рано.

— Баща ти може би е прав — промърмори той, облегнал глава на дървото. — И той като теб е убеден, че влизам в капан…

— Но какво от това? — вдигна вежди Блис. — Нима има някаква разлика, след като вече си тук?

— В Япония открих, че кланът Моро е изпратил екзекуторите на баща ми — с въздишка поясни Джейк.

— Те са съперници на Микио, нали?

— Не и точно в това е работата. Микио води война с клана Кисан… — Джейк събра колене, за да е по-удобно на детето. — Проникнахме до сърцето на клана Моро. Лично от Хиге Моро научих, че смъртта на баща ми е била поръчана и заплатена от някой си Хуайшан Хан, министър в комунистически Китай…

— Това не може да бъде! — изгледа с разширени от учудване очи Блис. — Откога китайските комунисти флиртуват с японската мафия?

— И аз си зададох същия въпрос — въздъхна Джейк. — Никога не бях чувал за нещо подобно…

— Значи Хиге те е излъгал.

— Може би — отвърна със съмнение той. — Но ако не е така?

— Тогава трябва да има някакъв смисъл.

— Ние сме тук, в планините на Шан… — От начина, по който го каза, личеше, че усилено разсъждава. — Аз разпитвах Хиге… Той каза, че е сключил изключително изгодна сделка с онзи министър…

— Баща ти споменавал ли го е някога?

— Не. Но Хиге спомена планината… Попитах го срещу какво е получил толкова много пари, а той отвърна: САМО ПЛАНИНАТА ЗНАЕ… — Главата на Джейк се извърна към Блис, меденокафявите му очи се спряха върху лицето й: — Питам се дали е имал предвид Шан…

— И маковите полета, така ли?

— Може би. Но китайските комунисти са яростни противници на отглеждането и разпространяването на мака. В Юнан държат подсилени войскови части именно за да спират потока от контрабандисти, непрекъснато влизат в стълкновения с армиите на местните барони…

— Значи следата е фалшива.

Джейк внимателно наблюдаваше сенките по лицето й — една непозната равнина. Даваше си сметка, че са на територията на врага и в друг, чисто психологически смисъл.

— Но Као Белоокия съобщава, че работи за сър Джон Блустоун, докато подготовката си е получил при Чен Ю… Зад измамата в „Интер-Ейша“ стои именно Чен Ю. Двамата с Блустоун са сключили съюз, но въпреки това Чен Ю има свой шпионин при англичанина. Интересно, нали? Какъв ще е този съюз?

— Очевидно изпълнен с недоверие и взаимно подозрение.

— Така е, поне от страна на Чен Ю — кимна Джейк. — Но той винаги е бил недоверчив.

— Къде ни води всичко това?

— Обратно в Шан и това е най-интересното — отвърна Джейк. — Шан е общият знаменател на всичко: убийството на баща ми, финансовата атака срещу нас, плановете за отмъщение на Чен Ю…

— Кой е този Хуайшан Хан?

— Много бих желал да имам отговор на този въпрос — въздъхна Джейк. — Имам чувството, че именно той е ключът към загадката… Какво ли обединява толкова различни хора? Чен Ю, Хуайшан Хан, Хиге Моро, сър Джон Блустоун и Даниела Воркута…

— Този списък съдържа цял куп естествени врагове — отбеляза Блис.

— И именно това го прави загадъчен… И опасен. Каква е общата им цел? Едва ли е ликвидирането на „юн-хюн“, както мислех в началото. Тези хора са такива акули, че биха се разкъсали далеч преди края на подобна операция. Не, целта им е съвършено различна. И все още напълно неизвестна за нас…

Слънцето се скри зад планинските склонове, без нито за миг да надникне над черните облаци. Разсеяната светлина изчезна, на нейно място се появи странно, отразено от облаците сияние. Но жегата не намаляваше, насекомите продължаваха да жужат във въздуха.

— Ами ако ти си тяхната цел? — попита с потрепващ глас Блис, обзета от тежки предчувствия.

— Едва ли — поклати глава Джейк.

— Но само тук, в Шан, твоята смърт ще остане незабелязана — държеше на своето тя. — И по всяка вероятност неотмъстена…

— Искаш да кажа: окей, махаме се оттук… Нали така? — Очите му внимателно я наблюдаваха. — Връщаме се в Хонконг.

— Да, точно така — призна Блис. — Но зная, че това няма да стане. Ти никога няма да се върнеш…

— Права си.

— Питам се защо… През главата ми минават разни мисли, но все се надявам, че греша…

— Например какви?

— Например, че изгаряш от желание да умреш…

Джейк сведе поглед към спокойното личице на момичето в скута си.

— Мариана казваше същото — промълви той. — Както и първата ми жена…

— Това може би означава, че в цялата работа има и зрънце истина…

Доловил напрежението в гласа й, Джейк решително тръсна глава:

— Не, не е така.

— Тогава защо си тук, в червения сектор? Нима по този начин искаш да спасиш „Интер-Ейша“, „юн-хюн“ и мечтите на баща си?

— Сигурно е така — сви рамене Джейк.

— Не! — извика тя и момиченцето стреснато отвори очи. — Не е така! Тук си заради гузната си съвест! Дълбоко в себе си се чувстваше виновен за смъртта на баща си. Убеден си, че ако „ба-мак“ не беше те напуснал, ти със сигурност щеше да отбиеш нападението на онзи дантай!

Но нещата стоят по друг начин, Джейк. Резултатът щеше да е един и същ, с „ба-мак“ или без него… Джос, Джейк… Трябва по-често да се вслушваш в китайската си кръв. Приеми съдбата на баща си и толкоз! Както го е сторил той… Джос, че са го убили… Джос, че по това време ти си бил далеч. Защо се заблуждаваш, че с помощта на „ба-мак“ би могъл да се отървеш по-бързо от своята преследвачка? Нима вярваш, че би й обърнал гръб, за да се втурнеш към джонката? Какво щеше да стане, ако те беше проследила и там?

Джейк не отвърна нищо, но отговорите на тези въпроси му бяха ясни. Тя е права. „Ба-мак“ наистина не би променил нищо. Баща му е мъртъв. Джос…

Сведе поглед към детското личице в скута си. Момиченцето спеше дълбоко. Малкото юмруче стискаше ризата му. В душата му нахлу тъга.

— Какви ли не мисли минават през главата на човек — тихо промълви той. — В момента страдам за дъщеря си много повече, отколкото когато беше жива и действаше заедно с пограничните бандити…

Очите му се прехвърлиха към лицето на Блис.

— Най-болезненият ми спомен за нея е най-живият… Тя беше обладана от желание за смърт, Блис… Лан, моята единствена дъщеря.

В очите му се появиха повече сълзи, отколкото малката бирманка би могла да избърше.

— Вече е на път!

В гласа на Чен Ю прозвуча тържество. Свали слушалките, изключи мощния предавател и вдигна глава: — Току-що разговарях с Као Белоокия. Ши Джейк е тръгнал насам, точно според твоите предвиждания!

Обезобразената фигура на Хуайшан Хан стърчеше гротескно от плетения стол, момичето беше на колене в краката му. Държаха се за ръце и сякаш спяха.

Каква е тази странна симбиоза между стареца и младата жена? Дали тя го обича или мрази? Дали се страхува от него? Вероятно от всичко по малко, въздъхна Чен Ю. Промиването на мозъка й е преминало успешно, тя вече е съвсем друг човек. Но знае ли някой на какво е способна в действителност?

В момента беше оръжието за отмъщение на Хуайшан Хан. Тя, дъщерята на Джейк Мейрък Ши…

А какво е моето оръжие, запита се Чен Ю. То едва ли има нещо общо с хората… То е Шан, могъщата международна организация за контрабанда на наркотици, градена в продължение на десетилетия. Могъща като планината… „Дикуи“… Чен Ю предпочиташе да сложи съдбата си в нейните ръце, вместо да разчита на манипулираната човешка психика.

Фактът, че уволнението му от „Сойър & синове“ преди години се беше превърнало в най-щастливото събитие на живота му, съвсем не намаляваше жаждата за мъст, кипяща в душата му. Беше успял да извлече полза от съкрушителния удар на съдбата и това го превръщаше в гений. Но съвсем не оправдаваше злото, което му бяха сторили…

Тцун-Трите клетви беше човекът, който му даде идеята. Преди да стане служител на „Сойър & синове“ Тцун беше един от най-опитните контрабандисти на суров опиум в района на Шанхай. Макар и в периферията на бизнеса, той беше успял да натрупа огромно състояние. А колко ли би спечелил, ако беше в центъра на търговията с опиум, запита се Чен Ю. Толкова, че светът щеше да бъде в краката му.

Така се роди идеята за създаването на „Дикуи“. Организацията беше изградена отлично, немалка заслуга за това имаше и Хуайшан Хан. Но Чен Ю не беше доволен. Искаше повече. Искаше целия свят!

И вече беше на път да го получи. С помощта на двама американци — Бенет и Кърън…

Разликата е смайваща, въздъхна в себе си Даниела. С детето на Карелин в утробата си тя виждаше света под различен ъгъл, нищо друго вече нямаше значение. Включително и заплахите на Олег Малюта. Колко сила дава едно още неродено човешко същество! Пистолетът с отпечатъците от пръстите й, внимателно запечатан в найлонов плик, сега й се струваше нещо толкова чуждо и далечно, колкото обратната страна на Слънцето.

Насочила мисли към бъдещето, тя вдигна слушалката и набра номера на Малюта. Предложи му след работа да идат на концерт, а после да вечерят някъде. Той с удоволствие прие.

Освободиха и двамата шофьори. Напоследък това се случваше често и момчетата бяха доволни. Едно от най-досадните неща във военната служба е да стоиш и да чакаш Бог знае докога…

В края на работния ден Даниела се спусна в гаража и се разписа за една от служебните волги, която беше поръчала още по обед. В джоба си имаше билети за концерта на „Квартет Бетовен“, доставени от съответния служител. Пет минути преди началото на концерта в музикалния център „Гнезин“ на улица „Воровски“ те вече бяха на местата си. Малюта с нищо не показа, че е изненадан от появата й зад волана на черната „Волга“. Може би просто беше доволен, че са заедно.

Не чу абсолютно нищо от музиката на Бетовен. Прасета да бяха поставили зад инструментите, пак нямаше да им обърне внимание. Гледаше високия орнаментиран таван и не мислеше за нищо. Имаше усещането, че душата й е отлетяла, а сърцето й е престанало да бие. Седеше неподвижно като сфинкс и гледаше някъде отстрани отломките на живота си.

Ярки прожектори осветяваха подиума с музикантите, отблясъците им играеха по високия таван. Тежкият кристален полилей в средата сякаш потрепваше в такт с музиката.

Даниела имаше чувството, че се носи през годините като робот, единствената оцеляла от ужасно корабокрушение. Доскоро скъпо на сърцето й, днес родното място наподобяваше майсторски декорирана сцена, на която тя играе странна и непонятна за никого роля. Напразно се питаше защо се е занимавала с всичко досега, как в името на Бога е могла да се чувства щастлива…

Равнодушно си призна, че никога не е имала представа от истинското щастие, не знае какво означава просто да живееш — като всеки друг… Беше се борила да оцелее, ден подир ден водеше безкрайната битка за надмощие над себеподобните си. Каква агония, Господи! Какво омерзение, особено на фона на обичта й към Михаил Карелин.

Малюта каза нещо, но тя не го разбра. Сякаш изведнъж изгуби способността да разбира майчиния си език. Имаше чувството, че е нищожна прашинка, зареяна в черната бездна на Космоса.

— Даниела?

— Да…

Полилеят блесна с хиляди ярки слънца. Вероятно е дошло времето на антракта.

— Концертът свърши.

— Да…

— Време е да тръгваме.

Време е да тръгваме. Гласът му отекна в съзнанието й глухо, сякаш от дълбока пещера. Мислеше за майка си, за остатъците от религиозни догми, сред които беше израснала. Й дума не можеше да става за посещение на църкви, но дълбоко в душата й плахо проблясваше желанието за молитва…

Време е да тръгваме. Тя стана, подчинявайки се на неизвестния глас, прозвучал в съзнанието й. Във фоайето със златисти стени зърна за миг лицето на красива, но затворена в себе си жена. В изражението на сивите й очи се долавяше нещо от това, което Даниела беше наблюдавала у затворниците на Лубянка. Особено на онези от тях, които след приключване на „интервюто“ бяха изпращани в подземията на трето ниво и завинаги оставаха там.

Стреснато установи, че гледа в огледало и красивата жена е самата тя. Поклати глава, облече палтото си и напусна театъра след Малюта.

Небето беше ясно, свеж ветрец отнасяше вонята на дизеловите изпарения. Малюта с удоволствие прие предложението й да се разходят край Москва-река.

Качиха се в колата и подкараха. Даниела спря на мястото на предишната им среща. Спомни си за историята с падането под леда и едва сега разбра истинския й смисъл — предупреждение. Оцелял след това тежко изпитание, Малюта беше готов да преживее и всичко останало.

Ръката на Бога. Тя го беше подкрепяла през целия му съзнателен живот. Аз съм сред богоизбраните, затова трябва да изпълняваш моите желания, каза й веднъж той. Даниела инстинктивно почувства, че това фанатично убеждение е тясно свързано с едно друго — вярата в безсмъртието на Ореанда, в ежедневното й присъствие край него…

Слязоха от колата и се спуснаха към брега. Този път Малюта не забрави да й подаде ръка. Пътечката беше стръмна и плъзгава, покрита с влажни камъчета.

— Даниела… — спря той и се обърна към нея.

Но тя връхлиташе върху него. Дръпна го рязко към себе си, добре премерен ритник в кокалчетата го накара да се стовари върху ръба на бетонното корито, покрито с мъх. Лакътят й потъна в слънчевия му сплит още преди тялото му да влезе в контакт с бетона.

Малюта нададе сподавен вик, краката му инстинктивно се свиха. Но Даниела не спря нито за миг. Стовари се върху него с цялата тежест на тялото си и го бутна във водата. Главата и раменете му потънаха, концентрични кръгове нарушиха спокойствието на мазно блестящата повърхност. Ръцете й се вкопчиха в гърлото му и го натиснаха надолу.

Оттатък реката се движеха безкрайни потоци от коли, до слуха й достигаше тежкия грохот на моторите и сподавените стонове на разгневени клаксони.

Той се бореше упорито и Даниела беше принудена да седне върху здравите му крака, които с лекота биха го изтеглили обратно на брега. Не можеше да си позволи това, не искаше дори да си помисли какво ще стане, ако Малюта успее да напълни дробовете си с кислород…

Ставаше все по-трудно да го удържи. Смени позата и заби колене в стомаха му. Представи си какво изпитва в безвъздушния мрак, виждаше как дробовете му отчаяно се борят за глътка въздух, а рефлексите карат устата му да се отваря… Единствено мозъкът се опитваше да открие рационално решение за измъкване от лапите на смъртта…

Но такова решение нямаше. Даниела направи всичко възможно, за да е така. След известно време тялото му се отпусна, а тя изведнъж усети, че цялата е плувнала в пот. Всичко пред очите й беше размазано, вероятно беше плакала…

Остави главата му под повърхността на водата, разкопча яката и потърси верижката със златното ключе. Дръпна рязко и то остана в ръката й.

После се зае с останалото. Тялото на Олег Малюта трябваше да изчезне завинаги. Изтика го навътре в ледената вода, която бързо се вдигна до бедрата й. Потръпна от студ.

Малюта потъна като камък. Бледото му лице проблесна под студените лъчи на луната, после изчезна. Най-сетне се беше завърнал при своята Ореанда, заедно с вината си…

Промъкна се безшумно в кабинета и веднага усети миризмата му. Зловещото присъствие на Малюта се усещаше навсякъде, като вонята на сажди в крематориум. Олег Малюта…

Насочи се към бюрото и седна. Извади златното ключе и отвори най-долното чекмедже. Капачето на стоманената кутия тихо изщрака.

Ето, всичко е тук… Леко потрепващата й ръка внимателно повдигна найлоновото пликче. Да, пистолетът в него беше нейният… Вътрешността на найлона беше леко зацапана от оръжейното масло. Под пистолета имаше плик със снимки. От онази ужасна нощ, в която Даниела отчаяно плачеше на брега на Москва-река… Постави стоманената кутия на бюрото и запали негативите.

Прибра пистолета в чантичката си и се приготви да тръгва. Тогава погледът й попадна върху ръба на малък плик, стърчащ изпод дъното на вече празното чекмедже. Протегна ръка да го извади, но той не помръдна.

Очите й пробягаха по бюрото и се спряха на бронзовия нож за отваряне на писма. След няколко минути напрегната работа най-сетне успя да измъкне плика от неумело направеното скривалище.

Вътре имаше четири листа, гъсто изписани на машина. Приходи, разходи, проценти… Приличаха на счетоводен баланс, но цифрите бяха огромни.

Очите й се спряха на думичката „Дикуи“, изписана на мандаринско наречие, и тя изведнъж си даде сметка за огромната стойност на находката. Вълнението й нарастваше с всяко прочетено изречение. Главата й се изпразни от всякакви мечти за любов и семейна идилия — неща, в които все не можеше да повярва…

Отново стана предишната Даниела — дръзка, твърда като стомана, кипяща от решителност. В ръцете си държеше документ от огромно значение, държеше истинската, неограничената власт…

Сякаш провидението я беше довело тук, за да направи важното откритие. Сякаш провидението й поднасяше властта, към която се беше стремила през целия си съзнателен живот.

Така да бъде.

Тя знаеше какво трябва да стори.

Дишаше дълбоко, с пълни гърди. Сякаш искаше да попие властта, затворена между тези стени. Вероятно Бог й помогна. Сърцето й се превърна в буца лед. Изправена сред мрака на нощта, тя се стегна за това, което предстоеше.

И с изненада откри, че то съвсем не е толкова трудно.

Бурята ги следваше по петите. Високо горе, сред платата на Шан. Вражеската територия, червеният сектор, означаващ смъртна заплаха… Онова бойно поле от уроците на Фо Саан, от което път назад няма. Пред тях лежи победата. Или смъртта.

Много битки се печелят благодарение на решителността, казваше Фо Саан. А решителността се постига с воля. Изходът на битката понякога се решава не от избраната стратегия, а от издръжливостта. Издръжливостта също е проява на воля. Ако не изгубиш самообладание, ти ще издържиш докрай. Дори тогава, когато тялото ти е погубено…

Джейк и Блис следваха указанията на чичо Томи — стария майстор на гледжосани съдове. Пътят се оказа изключително труден, напредваха бавно. Ако не беше компасът, отдавна биха се изгубили. Освен това трябваше да се крият от въоръжените патрули на местните армии, на които се натъкваха все по-често и по-често. Те се състояха от по десетина човека, отрупани с гранати и автоматично оръжие, задачата им беше да конвоират дългите кервани от тежко натоварени мулета, които пренасяха готовата дрога към долината.

Трябваше да се пазят и от патрулите на бирманската и китайската армия, които имаха обратната задача — да попречат на керваните да стигнат до своето предназначение. Това не е планина, а бойна зона, скръцна със зъби Джейк.

Напуснаха малкото селце на разсъмване. До обед изминаха едва шест километра и вече бяха грохнали от умора. Спряха за почивка и хапнаха малко суха храна, която прокараха с ледена вода от близкото поточе. Втренчил поглед в бистрата вода, Джейк изпита нещо като завист към лекотата, с която струите се плъзгаха по огладените камъни.

Най-сетне доближавам върха на планината, татко… Надявам се, че ще зная какво да правя, когато се озова там.

Малко преди един прекратиха почивката си и продължиха нагоре. Следваха неотклонно указанията на чичо Томи, който сякаш нарочно беше подбрал най-непристъпната част на джунглата. Потънаха сред гъсталаците с чувството, че се придвижват по дъното на зелено море. Дори светлината беше зеленикава. Тежка, водниста, потискаща…

Високо над главите им пищяха птици, ехото се носеше надалеч. Във въздуха се блъскаха насекоми с най-различни форми и размери. Колкото по-високо се изкачваха, толкова по-малко ставаха и те… Чичо Томи ги предупреди да се пазят от змии и леопарди…

Един-два пъти зърнаха маймуни, но това беше за кратко. Очевидно тези зверчета предпочитаха топлия климат на долината и избягваха да се изкачват до височината на платото.

Дъждът плющеше като го ведро. Измокриха се до кости, Блис започна да трепери. Прекосиха тесен въжен мост, увиснал над главозамайваща пропаст. Далеч долу се гушеше зелена, окъпана от дъжда падина.

Оттатък моста започваше тесен горски път. Добре отъпканата земя и сухите клонки отстрани свидетелстваха, че оттук редовно минават хора. Удвоил вниманието си, Джейк предпазливо продължи напред. Искаше да открие някакъв временен подслон, тъй като в това време беше невъзможно да се пътува.

След около половин километър се натъкнаха на малка бамбукова колиба. Две дървени стъпала водеха към нещо, което би могло да се нарече веранда само от човек с доста богато въображение. Джейк подозираше, че наоколо може би има и други колиби, но дъждът плющеше с такава сила, че видимостта им се смали до метър-два…

Хвана ръката на Блис и изкачи стъпалата. От тъмната вътрешност на хижата изскочи момче на около единадесет години с чисто, лишено от всякакви петна и лунички бирманско личице. Кожата му беше покрита с шоколадов загар, върху ръцете и раменете му имаше многобройни татуировки. Момчето се усмихна и ги заговори на диалект, от който не разбраха нито дума.

Джейк отвърна с няколко думи на мандаринско наречие и момчето им посочи вътрешността на хижата.

Въздухът тежеше от сладникавата миризма на опиум, в здрача се очерта фигурата на възрастен мъж. Седеше с кръстосани крака върху рогозка до стената, на главата му имаше тюрбан. Видя ги и им махна с ръка да влязат, между пръстите му димеше лула.

Предложи им опиум — жест на гостоприемство в тази част на света. Взе късче черна и лепкава смес, която размачка с палец и показалец и я превърна в топка. После я пусна в чашката на лулата си от слонова кост, разпали я и я подаде на Джейк. Последният я пое и огледа домакина си. Въпреки хладния въздух старецът беше гол, само с една превръзка над слабините. Тялото му беше изрисувано със същите татуировки, които бяха видели по раменете на момчето. Очевидно бяха наследствени.

Момчето не влезе в хижата и Джейк стана да надникне през отвора. Навън продължаваше да вали като из ведро, сиво-зелените струи пречеха на погледа.

Понечи да се върне обратно, когато периферното му зрение улови някакво движение. Напрегна поглед и видя как към хижата крачат десетина въоръжени мъже. В ръцете си стискаха автомати АК-47, съветско производство. Черните точки на дулата сочеха право в гърдите му.

Изправен на прага на колибата, той си даде сметка, че е напълно беззащитен. Застина на място, само очите му следяха войниците, които бързо заеха позиция около колибата. Иззад тях се появи висока фигура. Шибащите дъждовни струи му пречеха да види лицето, но човекът несъмнено беше бял. Едър мъжага с обветрени и груби черти. Лице на американец, а не на руснак…

— Я виж кой ни е дошъл на гости! — промърмори Тони Симбал и на лицето му се появи иронична усмивка. — Мейрък! — промълви той. — Та това Джейк Мейрък!

Симбал се беше облегнал на тънката бамбукова стена, зад която бушуваше бурята.

— Ти си човекът, който пипна шпионина Хенри Ундерман.

Джейк го наблюдаваше от мястото си край вратата. Блис седеше до стареца, който невъзмутимо продължаваше да пуши. Нито един от въоръжените мъже не влезе в колибата и това беше успокоително. Но момчето беше тук. Именно то беше алармирало Тони Симбал за появата им.

Над дъсчения под пълзяха тайни. Призрачнобели, сякаш оживял кошмар, безплътни като дима на опиума, който пълзеше от лулата на стареца.

— Роджър направи опит да те вербува отново, нали?

— Ако имаш предвид Роджър Донован, отговорът е да — отвърна Джейк.

— А защо отказа?

Ето го и подозрението, въздъхна Джейк.

— Защото приключих с тази страница от живота си.

— Но въпреки това си тук — изтъкна Симбал. — Двамата с теб изведнъж се оказваме на една и съща точка от глобуса. Това не може да бъде съвпадение.

— Откога работиш за Донован? — попита Джейк.

— От няколко месеца. Но се знаем отдавна. Учихме заедно в колежа и университета.

— Момчета на Станфорд, така ли?

— Така.

Няма да имам полза от него, рече си Джейк. Връзките от детинство понякога са по-здрави от кръвните.

— Ти също си работил за Донован, при това доста години…

— Работих с него — поправи го Джейк. — Началник ми беше Ундерман…

— Дълбоко законспирираният агент — кимна Симбал. — Кинжалът на Даниела Воркута.

Блис гледаше и слушаше с напрегнато внимание. Даваше си ясна сметка, че тук не става въпрос за двама самци, които делят територии. Диалогът тежеше от многозначителност и неизказани мисли, беше много различен от обикновен разговор. И двамата опитваха да получат отговор на определени въпроси, без да издават тайните си. Може би тя първа разбра, че на практика крият едно и също…

— Така изглежда — промърмори Джейк.

— Какво искаш да кажеш?

Джейк пристъпи навътре. До вратата влагата беше прекалено голяма. С безпокойство установи, че въоръжените мъже бяха наклякали около колибата, без да обръщат внимание на дъжда. Отлично разбираше какво му се внушава в момента — че друг държи ситуацията под контрол. Автоматите „Калашников“ бяха прекалено много.

— Хенри беше от ветераните — промълви той. — Вербуван лично от Антъни Беридиън… Човекът, който създаде Агенцията с благословията на президента Джон Кенеди…

— Поправи ме, ако греша, но нали и Роджър е вербуван от Беридиън? — попита Симбал.

— В друго време и на друго място — въздъхна Джейк.

— Старата гвардия винаги ненавижда новаците, а?

— И това е вярно — призна Джейк. — Отношенията между Хенри и Роджър едва ли можеха да се нарекат дружески…

— А на чия страна беше ти?

— Аз бях далеч — поклати глава Джейк. — Никога не съм се интересувал от служебни интриги. Бях оперативен агент и нищо повече. Но все пак…

— Какво?

— Хенри ме привлече на работа. Появи се в Хонконг и ме прибра направо от улицата. Бях нещо като момче за всичко на триадите, изпълнявах какви ли не поръчения… Голяма част от тях едва ли бих нарекъл достойни… — Напрегна очи и потърси лицето на Симбал сред пушека: — Бях казал, че Хенри Ундерман ми спаси живота…

— Сигурно ти е било тъжно да го убиеш…

— Беше трудно — призна Джейк. И наистина тъжно, добави в себе си той. Трябва да внимавам, този човек може би не е това, за което го мисля…

Същите мисли минаваха и през главата на Симбал.

— В централата са ти признателни — рече той. — Особено Роджър…

— Предполагам, че е така — предпазливо отвърна Джейк. — Особено Донован.

— Не го харесваш.

— Не харесвам това, което представлява…

Симбал стоеше абсолютно неподвижно. В ушите му ехтеше тежкото дишане на стареца, който вече беше на светлинни години от тях.

— Означава ли това, че харесваш единствено старите методи?

— Не съвсем — отвърна Джейк. — Помня, че „промяна“ беше една от ключовите думи в речника на стареца. Беридиън беше дълбоко убеден, че организация като Агенцията задължително трябва да бъде гъвкава. Според него най-големият недостатък на КГБ е именно липсата на промени. „Инвалидно мислене“ — така наричаше той нежеланието за промяна…

— Не ми харесва отношението на Донован. Старецът се грижеше за хората си. На моменти беше безскрупулен и бих казал — дори жесток. Но сърцето му биеше с мисълта за оперативните агенти… Някога е служил при „Лудия“ Бил Донован и знаеше какво е… Докато Роджър Донован и представа си няма за това, което става по време на акция.

— Но в замяна на това е умен — отбеляза Симбал.

— Да, бих казал далеч по-умен, отколкото мислим…

— Може би си прав — промърмори Симбал, поколеба се за миг, после извади снопче хартия и го подаде на Джейк:

— Я хвърли едно око…

Джейк започна да преглежда бележките, които Симбал беше получил от Макс Тренъди.

— Какво е това? — пожела да узнае Блис.

— Улики — отвърна Джейк. — Улики, от които е видно, че някой систематично предава секретна информация на КГБ. Информация за дейността на Агенцията…

— Значи Аполо наистина съществува — поклати глава тя.

— Така излиза — въздъхна Джейк.

— Аполо? — попита озадачено Симбал.

— Наследството на Хенри Ундерман — поясни Джейк.

— Дълбоко законспириран агент в Кремъл. Сега е на мое разположение…

Симбал извади една снимка и му я подаде.

— Това вървеше заедно с уликите.

— Даниела Воркута — кимна Джейк. — Заснета е с шпионска камера.

— Точно така — въздъхна Симбал. — Като бяхме студенти, Роджър много си падаше по една мадама, Лесли… Сякаш е близначка на Даниела Воркута.

— Значи така е бил вербуван? Чрез Даниела Воркута?

— Да — кимна Симбал. — Чрез нея и една картина на Сьора в Париж… — В очите му се появи особено изражение. — Но ако Аполо действително е бил агент на Ундерман, той несъмнено е знаел, че Ундерман не може да бъде Химера…

— Напълно вярно — кимна Джейк.

— От което следва, че тези улики са подхвърлени от друг източник…

— Точно така.

Значи Макс ме е лъгал, каза си Тони Симбал. Но дали трябва да се доверя на този човек? Бивш служител в Агенцията… Може би иска да си отмъсти за отстраняването? Макс Тренъди ме нарече рицар на честта… Май и Мейрък ще се окаже сродна душа…

— Но ти не си тук заради Донован — прекъсна хода на мислите му Джейк.

— Не съм — призна Симбал. Така е по-лесно. Все още не знаеше как ще реагира при следващата си среща с Роджър Донован. — Тук съм, за да докопам крайния продукт на двама шпиони-вудуисти: Питър Кърън и Едуард Мартин Бенет. Този продукт се нарича предателство. От известно време насам работят за „Дикуи“ и идват тук, за да се срещнат с Нага.

— А ние сме тук, за да открием Нага — каза Джейк. — Под негово ръководство е в ход една операция, чиято крайна цел е моето физическо ликвидиране, както и разрухата на всичко, което е съградил баща ми…

— Но Чен Ю… — погледна го Блис и пристъпи към него.

— Кой е Чен Ю? — намеси се Симбал.

— Нага.

— Главатарят на „Дикуи“? — изгледа ги с недоверие Симбал. — Знаете неговата самоличност?

— Да — отвърна с внезапно одрезгавял глас Джейк. Имаше чувството, че е крещял в продължение на часове. — Бил е добър познат на баща ми, на семейството ми… — Избърса лице с опакото на дланта си и продължи: — Всичко опира до „Кам Сан“, голямата тайна на баща ми. „Кам Сан“ е проект за атомна централа, която се строи в провинция Гуандон. Към него е включена и инсталация за обезсоляване на морска вода за Хонконг по революционно нова технология. Но в проекта се съдържа и друга, далеч по-секретна част… Става въпрос за откритие, което би променило съдбата на света. Така твърдеше баща ми. Едва сега разбирам, че този процес вече е в ход и светът наистина се променя…

Звънтящата тишина се нарушаваше единствено от почукването на дъждовните капки върху покрива на задимената колиба. В нея имаше нещо тревожно, нещо, което пробуждаше страх…

Даниела Воркута притисна до гърдите си зайчето с мека златиста козина. Кафявите му очички я гледаха с неподправено възхищение.

— Той е страхотен — промърмори Михаил Карелин и се обърна да си върви.

— Откъде знаеш, че е той? — капризно издаде устни Даниела. — Аз мисля, че е тя…

— Добре — въздъхна Карелин. — Нек бъде тя… Купуваш ли я?

— Не зная… Мартина е много капризна по отношение на играчките.

— Внучката на чичо ти Вадим навършва седем, нали така? — пожела да се осведоми той. — Как може да бъде капризна?

Даниела остави зайчето в кошницата при неговите побратими и се отдалечи. Придвижването им не беше лесно, тъй като се намираха в „Детский мир“ — най-големия в света универсален магазин за деца. Тук тълпата беше по-голяма дори от мавзолея на Ленин — безспорно най-голямата туристическа атракция на Съветския съюз.

— Тук е дяволски задушно, Данушка — оплака се Карелин. — Нека побързаме, не ми се иска цяла сутрин да се мотаем… — Свободното му време беше предназначено само за нея, тъй като жена му беше заминала при майка си в Ленинград.

— Видя ли подходящ подарък за Мартина, веднага ще го разбера — успокои го тя.

— На мен зайчето ми хареса…

— Защото така ти е най-лесно — игриво се усмихна тя и го хвана подръка.

— Не, наистина ми хареса! Просто бях сигурен, че виждам как му мърдат мустачките…

Тя се засмя, очите й внимателно оглеждаха околните щандове. Повървяха така още известно време, после тя тръсна глава и се обърна.

— Да знаеш, че си прав…

Върнаха се на щанда с плюшените играчки и тя отново взе зайчето.

— Откъде си сигурна, че племенницата ти ще го хареса? — полюбопитства Карелин.

Даниела гледаше играчката в лицето. Не можеше да му каже, че това зайче е предназначено за още нероденото й дете; че го е довела тук за нещо, което това дете след време ще обича, а тя самата ще си спомня за този кратък миг на щастие… Забравила за ярост, гняв и съжаления…

— Вземи го — подкани я той. — Наистина е чудесно.

Даниела извади служебната си карта и получи светкавично обслужване. Докато щандистката увиваше зайчето в хартия за подаръци, тя извади от чантичката си дебел плик и безмълвно го подаде на Карелин.

Той й хвърли един внимателен поглед и повдигна капачето.

— Пресвети Боже!

Пръстите му сръчно прехвърлиха снимките, стомахът му се сви. Имаше чувството, че вижда не себе си и Даниела в интимни пози, а двама напълно непознати. Когато прехвърли и последната от снимките, притеснението му вече беше съвсем видимо.

— Къде се негативите?

— Изгорих ги — отвърна Даниела и извади пари да плати зайчето.

— Как успя да го постигнеш?

— Не ме питай.

— Искам да зная, Данушка!

Говори точно като Малюта, отбеляза в себе си Даниела.

— Защо просто не ми се довериш? — попита на глас тя.

— Но как се добра до тези снимки? Отмъкна ли ги?

— Съвсем не — отвърна тя и пое в ръце обемистия пакет. — Той сам ми ги даде.

— Трябва да му се е случило нещо много сериозно, за да постъпи така…

— Най-сетне повярва, че имам глава на раменете си…

— Даниела! — извика Карелин и тръгна подире й. — Той те мрази в червата!

Тя не каза нищо. Карелин я хвана за лакътя. Лицето й се озова на сантиметри от неговото, тълпата ги блъскаше от всички страни.

— Искам да зная!

— Защо? — изведнъж се ядоса тя. — Защо трябва да знаеш всичко? Нима споделяш всичко с мен?

— Разбира се, че споделям.

— Лъжец! — извика тя. — Мръсен лъжец, който очаква да му повярват!

— Не те разбирам…

Тя вдигна глава и бавно приближи лицето си към неговото.

— Аз зная, Михаил… Разбираш ли? Зная кой си ти!

— За какво говориш?

— Хайде, стига! — сопна се тя. — Да се махаме оттук! — изведнъж й се зави свят от огромния магазин и тълпите хора край щандовете.

Отведе го в близката градина, тъй като през този сезон в парка обикновено е претъпкано. Беше й дошло до гуша от тълпите.

Седнаха на дървена пейка. Наближаваше времето за вечеря, сиви врабци подскачаха в краката им с надеждата да намерят трохи, няколко техни събратя шумно се караха в клоните на брезата над главите им. На крачка от тях важно се клатушкаха гълъби, клюновете им почукваха на празни обороти по асфалтираната алея.

Паркът се огласяше от детски викове, Даниела неволно попипа твърдия си, леко издут корем. В „Детский мир“ за малко не се разплака. За пръв път в живота си обръщаше внимание на децата, които сочеха с пръст по щандовете и шумно изразяваха радостта си. В душата й се промъкна неясен копнеж.

Над главите им плуваха перести облаци, тишината се нарушаваше само от големите дизелови камиони, които с тътен се носеха по близкия булевард.

— И сега какво ще правиш? — попита, без да я гледа Карелин.

— Искам да разбереш нещо, Михаил — вдигна глава тя. — От този момент нататък Малюта не означава нищо, независимо от това, което върша или говоря…

— Трябва ли да се досетя какво значи това? — погледна я внимателно той.

— Мисля, че отдавна си се досетил — простичко отвърна тя.

— Как ме разкри?

— Получих сигнал от Митре.

Карелин вече знаеше, че това е кодовото име на сър Джон Блустоун.

— Някъде в Хонконг са те разконспирирали…

На алеята изскочи куче, следвано от малко момиченце с протегнати напред ръце. Бузките му бяха зачервени, очите светеха от радостна възбуда.

— Искам да зная дали ме обичаш — прошепна Карелин и завистливо огледа щастливото дете. Гърбът му беше прав и скован. „Ще минат много години, преди това момиченце да се превърне в жена и да си задава въпроса, който в момента си задавам аз“, кой знае защо си помисли той. — И изобщо, обичала ли си ме някога?

— Мисля, че и за двама ни ще е по-добре, ако не си задаваме този въпрос — отвърна Даниела.

— Не съм грешник, Данушка — погледна я в очите той. — За мен е ужасно важно да го разбереш…

— И Русия ли мразиш?

— Мразя това, което Русия върши със своите поданици. И с всички хора, до които се докосне… За Русия се съди по делата й. Все още сме предишните сталинисти, макар да вярваме в противното. Много ни бива да се самозаблуждаваме.

— Не повече от другите народи, Михаил.

— Тук грешиш. Нашата способност за…

— Не желая да обсъждам с теб морала на нашата нация — остро го прекъсна Даниела.

— Решението си взех свободно, без никакъв външен натиск — прошепна той и отмести очи от лицето й.

— Ще отговоря на въпроса, който ми постави преди малко — ледено процеди тя. — Чувствата ми към теб нямат нищо общо с това, в което си се превърнал!

Той се обърна и втренчи очи в малокалибрения пистолет със заглушител, който беше потънал в дебелия плат на палтото му. Беше между двамата, никой не би могъл да го види отстрани.

Даниела забеляза тъжното потрепване в зениците му.

— Така ли се освободи от другаря Малюта?

— Това е единственото разрешение, Михаил — прошепна Даниела, а в ъгълчето на очите й проблесна влага. — Между нас се трупат лъжи и нищо не може да промени този факт. Лъжите са част от професията ни. Знаехме това още от самото начало, нали? Сега вече е късно за промяна…

— Сигурна ли си?

— Сега притежавам цялата власт, Михаил… Всички онези ужасни тайни, които са направили Малюта силен и богат…

— Значи такава била работата — проточи той. — Взела си му не само снимките… Ти си от хората, които искат да притежават всичко. — Напразно търсеше следа от жизненост в хладните й очи. Уверил се, че няма да получи нищо, той с въздишка й предложи и остатъка от това, с което разполагаше: — Може и да знаеш кой съм, но не знаеш нищо за основната ми задача… — Очите му напуснаха мътно проблясващото дуло на пистолета и се спряха на лицето й. Силно и властно лице… Отново си спомни за митичната Цирцея, за убеждението си, че тази жена е точно копие на известната героиня от гръцката митология. Господи, с какво умение манипулира всеки и всичко, възхити се безгласно той. Поклати глава и устните му се раздвижиха: — Основната ми задача беше да те ликвидирам, Данушка… — Видя шока в очите й и побърза да разшири пробива: — Какво друго би могъл да иска Джейк Мейрък от мен?

Помълча малко, после се изправи:

— Сбогом, Данушка.

Даниела объркано гледаше високата му фигура, която си пробиваше път сред обзетите от възбуда деца. Дойде времето да се прибере у дома.

Часове по-късно си даде сметка, че е в кабинета си. Не знаеше как е дошла тук, не знаеше и защо… Това замаяно състояние й беше познато — преди години майка и беше претърпяла автомобилна катастрофа и се държеше именно така. Защо дойдох тук, вместо да се прибера у дома? После паметта й се върна.

Пристъпи към прозореца и отправи поглед в тъмната нощ. Небето беше обсипано с едри звезди и тя изведнъж изпита дълбоко задоволство от факта, че е тук и има възможност да им се възхищава. В центъра на града това беше невъзможно поради прекалено силното осветление. В представите й изплува площадът със златните куполи и високите крепостни стени, зад които се спотайваше властта. Една огромна власт, приклекнала като хищен звяр, готова да завладее света… Но Даниела вече притежаваше магическия камшик, с чиято помощ щеше да укроти този звяр…

Обърна се, набра един номер и каза няколко думи в слушалката. Беше сигурна, че знае в каква посока ще побегне Карелин. Крайната му цел е Хонконг, независимо от избора на маршрута. Вярваше, че хората й са достатъчно способни, за да го засекат.

— О, и още нещо, лейтенант — подхвърли в слушалката тя. — Предателят да бъде ликвидиран на място! Ликвидиран, ясно ли е?

В същия миг усети нещо, което й се стори невъзможно: загадъчно и едновременно с това приятно раздвижване в утробата си. От устата й се откъсна задавен вик, слушалката увисна на шнура си. Имаше чувството, че се е надвесила над ръба на света, а отвъд него зее безгранична пустош…

— Прав си — наруши мълчанието Симбал. — „Кам Сан“ е в основата на всичко.

— Какво искаш да кажеш? — погледна го Джейк.

— Донован ме изпрати тук заради „Кам Сан“. Двама от агентите му успяха да проникнат в „Дикуи“. Малко преди да ги убият, съобщиха, че „Дикуи“ има подчертан интерес към проекта „Кам Сан“.

— Ясно — кимна Джейк. — А сега разбираме на какво се дължи личният интерес на Донован към този проект.

— Даниела Воркута?

— Да, отново Воркута.

Симбал се размърда на мястото си.

— Но какво по-точно са открили в „Кам Сан“?

Буйната зеленина наоколо беше подгизнала от влага.

Дъждът продължаваше да се сипе като плътна пелена, зад него тук-там прозираха отвесни скалисти склонове, върху които бяха накацали големи черни птици, вероятно гарвани.

Придружени от десетина бойци, те бяха изминали петнадесетте километра до сгушеното в планината селце, което играеше ролята на базов лагер на Симбал. Това означаваше още петстотин метра надморска височина. Въздухът беше наситен с озон и пареше в ноздрите им. Нетрениран човек несъмнено би усетил намаленото съдържание на кислород, което удряше директно в сърдечно-съдовата система.

— Според описанията на чичо Томи вече трябва да сме близко — отбеляза Джейк.

Бурята не беше отминала, а просто им предлагаше кратка пауза. Вятърът временно позатихна и Симбал се възползва от това, за да разположи постовете. Хората му бяха подредени на петдесетина метра един от друг.

— Вече сме на територията на генерал Куо — съобщи той, мъдро прекратил разговора за „Кам Сан“. Това показваше, че е усвоил добре едно от основните правила в платата Шан — тук думите остават на заден план, доверието се печели с действия. — Той е господар на доста обширна територия… Опасен тип.

— Значи трябва да му заседнем на гърлото — заключи Джейк. — Поне според информацията, която получих от чичо Томи…

Отвъд плътната зелена пелена се мярнаха очертанията на някаква сграда.

— Прилича ми на цех за преработка на опиум — промърмори Джейк и започна да души въздуха.

— Позна — кимна Симбал. — Може би най-големият в Златния триъгълник… Куо е фанатик по отношение на сигурността и предпочита цеховете да са в периметъра на базовия му лагер. Докато другите барони пренасят готовата за преработка суровина долу, далеч от базите си… — Потърси по-удобна позиция за наблюдение и замислено добави: — Нямаме достатъчно огнева мощ, за да се задържим… Надушат ли ни, хората на Куо ще ни смачкат!

— Хич не ми пука за генерал Куо — тръсна глава Джейк. — И затова не мисля да вземам някой от хората ти за охрана…

— Значи ще действаме сами? — погледна го Симбал.

Джейк се замисли. Всъщност, какво знам за този човек, запита се той, а в главата му изплуваха думите на Фо Саан: На бойното поле не трябва да се доверяваш на никого.

— Това зависи единствено от теб — отвърна на глас той.

Симбал помълча, после вдигна глава:

— Ама и тебе си те бива! Какво мислиш да докажеш?

Джейк не отмести поглед от фабриката за опиум. Сега най-важното беше да улови ритъма на активността около нея.

— Не ми харесва отношението ти — продължи ядно Симбал и смачка стръкче папрат между пръстите си. — С подобно отношение твърде скоро можеш да се превърнеш в труп… — Главата му кимна по посока на Блис: — Надявам се, че си се погрижил за половинката си, тъй като ще й трябва доста кураж, след като прескочиш в отвъдното…

— Винаги ли говориш толкова много?

— Само когато имам нещо предвид.

— Е, добре, вече го каза — въздъхна Джейк. — Стана ли ти по-леко?

— Не дрънкам заради себе си, приятел — отвърна Симбал. — А заради теб.

Джейк замълча. За пет минути преброи над четиридесет въоръжеше мъже в района на фабриката. Лошо…

— Трябва да намерим начин не само да проникнем вътре, но и да се измъкнем — промълви след известно време той.

— За това, второто, ще ни трябват два хубави чамови сандъка! — изръмжа Симбал. — Това е единственият начин да се измъкнем от тази крепост! Разбира се, ако все още настояваш да изпълним номера си в тандем… Иначе ще ни трябват поне чифт от онези портативни ядрени заряди…

— Остави тези фантазии за филмовите сценаристи — въздъхна Джейк. — Тук не можем да разчитаме на никаква помощ.

До ушите им достигнаха приглушени викове. Скочиха на крака и се оттеглиха към временния си лагер, издигнат сред най-гъстите храсталаци на джунглата.

Под дърветата стоеше висок мъж с маскировъчно яке. Отдолу носеше фланелена риза, анцуг от шушлякова материя „Найки“ и кожени маратонки „Еди Бауър“. На главата му имаше шапка с широка периферия — като онези, които употребява Харисън Форд в приключенските филми.

Блис беше насочила дулото на автомата си в гърдите му.

— Пипнах го да се спотайва в храстите — поясни тя, доловила шума от стъпките им.

— Господи Исусе! — смаяно промърмори Симбал. — Какво, по дяволите, търсиш тук, Роджър?! — Нямаше смисъл да му казва, че отдавна го чакат.

Роджър Донован протегна ръка и отмести дулото на автомата.

— Реших да си взема малко отпуска — тръгна към тях той. — Здрасти, Джейк, отдавна не сме се виждали… — очите му отново се върнаха върху лицето на Симбал: — Дал си доста подробна информация на Кубинеца… Но едва ли си очаквал, че ще си вдигна задника от директорския стол, нали?

— Ти не си оперативен агент, Роджър — отвърна Симбал.

— Нима съм сбъркал нещо в облеклото? — загрижено се намръщи онзи.

— Ами! — засмя се Симбал. — Страхотен си, направо за кино!

— Това няма значение — тръсна глава Донован. — Нали вече съм тук? Следователно трябва да ме информирате за последните операции на „Дикуи“. — Забеляза погледите, които си размениха двамата мъже, и добави: — Сигурно съм пропуснал доста, особено след като заварвам тук и Джейк… Какви са твоите интереси тук, приятелю?

— По-добре кажи защо ти припари толкова във Вашингтон — отвърна Джейк.

— Какво искаш да кажеш?

— Ето това! — намеси се Симбал и тикна в ръцете му купчината уличаващи документи.

Донован бавно започна да ги прелиства.

— Какво означава това? — попита след известно време той.

— Надгробният ти епитаф — отвърна Джейк и мислено се помоли на Бога Симбал да не се изпусне за Аполо.

Донован сведе поглед към образа на Даниела Воркута на снимката в ръката си.

— Не си прилича твърде… — промърмори той.

— Вероятно вече знаеш къде допусна грешка, нали? — мрачно го изгледа Симбал. — Не трябваше да окачаш проклетия Сьора в кабинета си, Роджър… Ако си го беше държал у дома, никой в нищо нямаше да те заподозре… Но Макс го е видял и веднага е разбрал, че става въпрос за оригинала. Защото го е виждал и преди, Роджър… На някакъв аукцион в Париж, където го е купила Даниела Воркута, лейтенант от КГБ…

— Ясно — кимна с глава Донован.

— Ясно, а? — извика извън себе си Симбал. — Само това ли имаш да кажеш?

— Ти си Химера — процеди Джейк. — Дълбоко законспирираният агент на Даниела Воркута… — Тялото му видимо потръпна: — Ти ме накара да убия Хенри! Моят настойник и най-близък приятел!… Ти!…

Изгубил дар слово от ярост, Джейк скочи към Донован, който уплашено вдигна ръце. Симбал успя да се мушне между тях миг преди пръстите на Джейк да се впият в гърлото на другия.

— Стига! — изкрещя той. — Това няма да ни доведе до нищо!

В съзнанието на Джейк изплува споменът за първата му среща с Хенри Ундерман. Беше пристигнал в Хонконг специално заради него. Я ми кажи защо си тук, на този къс скала и работиш в полза на триадите, беше го попитал той. Защото съм наполовина китаец, отвърна младият Джейк. А ако беше чист китаец? — попита Ундерман. Тогава щях да направя така, че триадите да работят за мен! Ундерман се усмихна на този отговор, после попита: Ще проявиш ли интерес, ако се опитам да ти помогна в това отношение? Джейк отвърна утвърдително. Американецът помълча, после тихо добави: Може би по този начин ще разберем какво е станало с баща ти… Ундерман го беше проучил добре, знаеше какво е най-съкровеното му желание…

Джейк тръсна глава и с усилие се върна в действителността.

— Трябва да си плати за смъртта на Хенри! — просъска той.

— И да изпере гузната ти съвест, нали? — сопнато попита Симбал.

Джейк позволи да го отблъснат и усети присъствието на Блис зад гърба си.

— Той е прав, Джейк — прошепна тя.

— Разбира се, че съм прав — изръмжа Симбал и се обърна към началника си: — Вече си разкрит, Роджър… Сега ще ти кажа какво ще направим с теб… Ще запазиш директорския пост в Агенцията, но вече ще работиш за нас!

— Добре си го намислил — изсумтя Донован. — Но те изпревариха…

— Тъй ли? — изгледа го Симбал. — Кой?

— Президентът на Съединените щати — отвърна Донован.

— Какво?!

Донован престана да му обръща внимание и се извърна към Джейк:

— Не аз бях този, който те изправи срещу Ундерман. Не беше и Даниела, макар и до днес да е убедена в противното. Беше президентът…

— Не ти вярвам — поклати глава Джейк.

— На твое място и аз бих имал същото отношение — призна с въздишка Донован. — Но ако се замислиш, ще видиш, че това е най-добрият начин да циментирам връзката си с Даниела…

— Хенри е бил изкупителна жертва, така ли? — погледна го с изненада и гняв Джейк. — А аз съм получил ролята на троянския кон?!

— Така е, Джейк… Кой би могъл да изиграе тази роля по-добре от теб? Даниела те мрази и се страхува от теб… Намесата ти в операцията моментално изтрива подозренията й, независимо какви са били те…

— Нещо не пасва, Роджър — обади се след кратък размисъл Симбал. — Защо Макс иска да те види мъртъв, ако наистина си троен агент и работиш за президента?

— Значи Тренъди ви е доставил уликите — въздъхна Донован. — Би трябвало да отчета този факт… Ти винаги си бил неговият любимец, Тони… Страшно се разсърди, когато те измъкнах от ръцете му, още ме засипва с писмени обвинения за нелоялна конкуренция…

— Хайде стига, Роджър — изгледа го скептично Симбал. — Добре знаеш, че това няма нищо общо!

— Има — поклати глава Донован. — Макс иска стола ми, цял живот е мечтал за властта, която би му дала Агенцията. Но ти сигурно знаеш това не по-зле от мен… Особено сега, след като най-сетне е успял да влезе под кожата на президента…

— Какво се опитваш да ни пробуташ? — ядоса се Джейк. — Директор на Агенцията не може да стане външен човек и ти прекрасно го знаеш! Просто нещата там не стават по този начин!

— Личи си колко дълго си извън играта, Джейк — погледна го някак тъжно Донован. — Преди години нещата наистина не ставаха така. Просто защото Беридиън не би го позволил. Но него отдавна го няма и нещата претърпяха промяна…

— Президентът имаше нужда от външен човек, на когото да възложи разследването на убийството на Беридиън. Този човек трябваше да има авторитет и съответния висок ранг. Изборът му паднал върху Макс Тренъди. И от този момент нататък Макс го обработва в една-единствена посока — да ме уволни и да назначи него за директор на Агенцията. Основният му аргумент е връзката ми с руснаците, която поставя лоялността ми под съмнение.

— Макс знае ли за Лесли? — изведнъж попита Симбал.

— Изглежда знае всичко за мен, да го вземат мътните! — въздъхна с нескрита горчивина Донован. — Абсолютно всичко! Знае, че в Париж съм се влюбил в агентка на КГБ, която поразително прилича на младежката ми любов… Достатъчно, нали? Прави една проста аритметика и сметката излиза…

— Иде ми да се разплача от умиление, като те слушам — изръмжа Симбал. — Сега остава да кажеш, че не си знаел какво вършиш в Париж…

— Исках я — простичко отвърна Донован. — А тя знаеше как да дърпа конците.

— Нямал си избор, така ли? — изгледа го Симбал. — Това ли искаш да ни внушиш?

Донован мълчеше и го гледаше.

— О, я стига вече! — обади се Джейк.

Донован го погледна стреснато, сякаш очакваше ново нападение. После очите му бавно се преместиха върху лицето на Симбал.

— Тя е красива и чувствена… — прошепна той. — Превъплъщаваше всичко, за което мечтаех у Лесли… Ти поне ще ме разбереш, Тони… Би трябвало да не съм човек, за да не захапя въдицата!

— Кога стана троен агент? — попита Джейк. Донован се обърна към него, от шапката му капеше вода.

— Сравнително неотдавна…

— Кога? — настойчиво повтори Джейк.

— О, Господи! — простена Донован.

— По-добре изплюй камъчето, Роджър — посъветва го Симбал. — Макс заповяда да те ликвидирам в момента, в който те видя, не вярвам Джейк да има нещо против… Но, колкото и странно да ти прозвучи, в момента ние двамата сме единствените ти приятели…

Донован свали широкополата шапка от главата си и я захвърли в храстите.

— Защо нося това, по дяволите?!

Един от бойците на Симбал вдигна шапката и я нахлупи на главата си. Не изглеждаше по-смешен от Донован.

— След убийството — промърмори тихо Донован.

— След кое убийство?

— На Беридиън…

— Мамка ти! — ревна Джейк, усетил как пред очите му се спуска червената пелена на гнева. — Би трябвало да те очистя на място! Цялата гадна история е била организирана от теб и Воркута!

Донован мълчаливо кимна.

— Роджър — обади се тихо Симбал. — Макс каза, че заповедта за ликвидирането ти е одобрена лично от президента…

— Казал го е, защото няма начин да провериш дали наистина е така.

— Какво имаш предвид?

— Нещата са дълбоко лични. Президентът иска да се стигне до някакъв изход, независимо от изпълнителите.

— Не се ли изкушава да те остави в тройната игра? — попита Симбал.

— Това би бил най-логичният изход — кимна Донован. — Но Макс се погрижи да му пусне мухата за съмнителната ми лоялност… Ето защо нещата опират до Макс и мен. Битката ще приключи само със смъртта на единия от нас. Макс знае, че няма да му е лесно, и е готов да прибегне до крайни мерки. Нормално. Същото важи и за мен. Тукашният декор е изключително подходящ. Кой би се захванал да разследва убийство сред пущинаците на Шан? — на устните му се появи подигравателна усмивка. — Истината никога няма да излезе наяве. А ако вие двамата ми видите сметката, ще се окажете свързани с него завинаги… Ще ви държи в ръцете си, докато сте живи… — въздъхна, непонятно спокойствие изпъна чертите на лицето му: — Е, все още ли искате да ме ликвидирате?

— Какво ще кажеш? — попита Симбал, обръщайки се към Джейк. — Лъже ли, или казва истината?

— Безпокои ме нещо друго — поклати глава Джейк. — Онова, което е споделил с теб Тренъди… Че Бенет и Кърън са измъкнали от компютрите на АН имена на агенти, пароли и явки…

— Тук може би аз ще ти помогна — обади се Донован. — Понякога полуистината е най-добрата лъжа… Тези копелета са отмъкнали и всички директиви на президента, предназначени за новосформирания Корпус за борба с тероризма.

Какво ми убягва, запита се Джейк. Наркотрафик, „Кам Сан“, кражба на антитерористични директиви… Разполагаме отделни късчета информация, но не мога да направя връзката.

Лицето му остана безизразно.

Симбал също имаше храна за сериозен размисъл. В главата му отново прозвучаха думите на Йе Бегача: Бенет е духът, който ще отвори бутилката… Как? Чрез антитерористичните директиви? Тези оръжия са достатъчно мощни, за да унищожат света… Противопехотните ракети Т-93? Как ще стане това? Имаше чувството, че е плъх, попаднал в капан.

— Не зная — промърмори на глас той. — Не виждам каква полза би имал Макс, ако ме излъже по този въпрос…

— Вероятно не е в течение — рече Донован. — Знаеш, че си пада бюрократ… В момента положително мисли единствено как да се отърве от мен и нищо друго не го интересува.

— Залогът е прекалено голям, за да повярваме на думата на някой от тези мръсници — обади се Джейк.

— Добре — въздъхна Донован. — Виждам, че ще ми трябват още аргументи… Помниш ли, че Хенри Ундерман поддържаше връзка с един дълбоко законспириран агент на име Аполо?

— Да — отвърна Джейк. Не смееше да погледне Симбал, за да не се издаде.

— Даниела знае за него, знае и самоличността му.

— Тя ли ти го каза? — попита Джейк, прикривайки с мъка възбудата си.

— Да.

— Кой е той?

— Нямаш никаква полза да узнаеш името му…

— Казвай го! — изръмжа Джейк. — И без повече приказки!

— Михаил Карелин.

Пресвети Боже, въздъхна Джейк. Карелин е труп!

— Кога го е разкрила?

— Свързахме се, преди да тръгна насам — отвърна Донован. — Беше получила информацията броени минути преди това.

— Какво мислиш, Джейк? — обади се Симбал.

Дали Донован казва истината, питаше се Джейк. Или следва собствената си максима да ни подхвърля полуистини?

— Ако ми повярваш, Тони… — преглътна Донован. — Ако ми повярваш, това ще означава да се обърнеш срещу Макс Тренъди. Аз обаче се съмнявам, че си готов на подобна стъпка…

— Искам да се добера до Даниела Воркута — промълви Джейк, отговаряйки на въпроса на Симбал. — И това може да стане само чрез Донован…

Освен ако Аполо не я докопа пръв, добави наум той.

— Струва ли си рискът?

— Бих заложил ада и рая едновременно, ако имам шанс да се докопам до директора на Първо главно управление на КГБ — тръсна глава Джейк.

А Симбал мислеше за Макс Тренъди. За това, което беше сторил на Моника и Кубинеца, на него самия… Всичко беше част от играта, така пише в наръчника на Макс. Но дали и в момента не се разиграва някаква тактика? Кой иска да се възползва от него? Макс или Роджър?

— Добре — въздъхна най-сетне той. Решението беше взето. Извика двама от бойците си и им посочи Донован.

— Ще бъдеш под стража, докато всичко приключи, Роджър — обяви той. — Съветвам те да не вършиш глупости… Не ни карай да съжаляваме, че те оставихме жив…

Дъждът отново се усили. Прозрачната водна стена връхлетя откъм южните склонове на планината, тежките капки забарабаниха по зелените листа.

От мястото си сред храсталаците Джейк и Тони Симбал виждаха ясно огромните каменни вани, в които се вареше маковото семе. Въздухът тежеше от упойващата миризма. Бойците от екипа им не се виждаха никъде, маскирани отлично сред буйната растителност.

— Ще имаме известни шансове само ако успеем да пипнем генерал Куо — прошепна Симбал.

— Шансове за какво?

— Да се измъкнем живи — отвърна Симбал и протегна изтръпналия си крак. — Не зная на каква вълна си ти, приятелю, но на мен никак не ми се умира…

— Какво те кара да мислиш, че на мен ми се умира?

— Не знам — сви рамене Симбал.

— Бъди спокоен.

Симбал премести калашника в скута си и за трети път провери затвора му. Тук подобна проверка е задължителна, тъй като въздухът е изключително влажен, а планинците не обичат да почистват оръжието си.

— Исусе! — ухили се той. — Какво толкова има да му мисля, по дяволите?

— Какво предлагаш? — попита след известна пауза Джейк.

— Проникваме само ние двамата. Междувременно пращаме бойците да вдигнат шум в другия край на периметъра, симулирайки нападение. Това ще ни донесе две неща. Първо: ще накара генерал Куо да се покаже на открито и ние ще имаме шанс да го пипнем. Второ: хората му ще имат с какво да запълват времето си, докато ние търсим Бенет и Кърън.

— И Чен Ю — добави Джейк.

— Добре де, и Чен Ю…

Джейк отправи поглед към постройката и дълго мълча.

— Мисля, че имаш право да знаеш каква е ситуацията — промълви най-сетне той. — Учените в „Кам Сан“ са създали портативен ядрен заряд, който може да се изстрелва от обикновени минохвъргачки. Но ръководителите на проекта считат откритието за безполезно, тъй като радиацията след взрива без съмнение ще убие не само жертвата, но и войника, който изстрелва заряда…

— Исусе! — възкликна Симбал. — Значи това е причината, поради която „Дикуи“ купува и складира противопехотните ракетни минохвъргачки Т-93! Със зарядите на „Кам Сан“ те действително могат да унищожат света!

— Какво?! — стреснато го погледна Джейк. Ето го липсващото късче от мозайката! — Откъде знаеш това? — Изобщо не е ставало въпрос за контрабанда на наркотици. Чен Ю е имал далеч по-опасни планове. Очите му дълбаеха лицето на Симбал.

— От един човек на име Йе Бегача — отвърна Симбал. — Преди да умре, беше шеф на нюйоркския клон на „Дикуи“…

— Преди да умре ли? Какво е станало?

— Имал е нещастието да се натъкне на Едуард Мартин Бенет — отвърна Симбал и накратко му разказа за инцидента в хотел „Трилиант“.

— Това е стратегията на Чен Ю! — простена Джейк. — Членовете на „Дикуи“ ще бъдат снабдени с Т-93 и портативния ядрен заряд, създаден в „Кам Сан“! А с помощта на откраднатата от Бенет и Кърън информация един-единствен боец на „Дикуи“ ще бъде в състояние да унищожи половината от всеки голям американски град, а другата половина да вземе за заложници!

— Господи, Боже мой! — възкликна Симбал. — Запознат със секретните директиви на Корпуса за борба с тероризма, всеки бандит ще може да избира маршрута си и да бъде практически неуловим.

Джейк замаяно кимна с глава. Ето каква била крайната цел на Чен Ю! Това е далеч повече от унищожението на „юн-хюн“!

— Ще превзема населените пунктове един по един и ще поставя ултиматуми — промълви на глас той. — Членовете на „Дикуи“ са фанатици, които няма да се трогнат от смъртта на невинни хора. А Чен Ю иска да завладее целия свят! Налудничавата мечта на всеки терорист…

— Което означава, че няма да продаде новата технология на онзи, който му предложи най-висока цена, така ли? — попита Симбал.

— Изключено — поклати глава Джейк.

— Значи е променил основната дейност на организацията си. От мрежа за контрабанда на наркотици „Дикуи“ се превръща в терористична армия. С портативните ядрени заряди Чен Ю лесно би могъл да постави на колене дори Съединените щати!

— И ще го стори, можеш да бъдеш сигурен в това — мрачно въздъхна Джейк. — Но в твоите разсъждения има една грешка — Чен Ю изобщо не е променил основната дейност на „Дикуи“. Едва сега виждам как стоят нещата. Контрабандата си е контрабанда, но се появява нова играчка и съответните нови налудничави желания…

— Исусе, трябва да го спрем! — прошепна Симбал.

— Да не губим повече време!

Симбал отиде да даде инструкции на бойците си, после се върна и впи очи в профила на Джейк. Би дал мило и драго, за да научи мислите, които пробягваха през главата му в този миг.

— Хронометърът е включен — обяви след известно време той. — Всички са се събрали, предстои размяната на информация… — Погледна калашника в ръцете си, сякаш да се увери, че всичко е наред.

Джейк само кимна. Бойците се бяха пръснали по позициите си като безплътни духове.

Симбал хвърли поглед на ръчния си часовник.

— Време е!

Скочиха на крака и едновременно напуснаха прикритието на гъсталаците.

Птичите крясъци бяха предупредителният сигнал. Генерал Куо се стегна пред предстоящото нападение на врага. Войниците му бяха тренирани добре — това беше първото и единствено правило, към което се придържаше. Много войни са били загубени заради слабо подготвени редници. Но в армията на генерал Куо такива нямаше. Просто защото не бяха между живите.

Птичето цвърчене (негово лично изобретение) го наелектризира. Дойде от север и той излезе на верандата да извика на висок глас своите заповеди. Направи го както винаги — бързо, точно, ясно. Припрените действия са най-краткият път към поражението, генерал Куо отлично знаеше това. Беше от хората, които проявяват хладнокръвие при всякакви обстоятелства. Особено в боя, към който питаеше обич и дълбока наслада.

Нямаше представа за противника, не знаеше дали срещу него са бирманци, китайци, руснаци или американци. Или пък бойците на някой от завистливите му съседи и съперници. Това беше без значение. Неговият отговор винаги беше един и същ, винаги победоносен. В подобни ситуации генерал Куо не изпитваше безпокойство, а по-скоро нещо като радостна възбуда. Сякаш остър нож се насочваше към сърцето му и го караше да примира в нетърпеливо очакване.

Сложил ръка върху кобура на своя колт 45-и калибър, американски военен образец, той бързо изскочи на верандата. От северния край на базата потегляха конвоите от тежко натоварени с готова продукция мулета, обикновено именно там го атакуваха. „Сълзите на мака“ бяха неговата кръв и плът, съвсем нормално беше враговете да се стремят към тях, независимо от своята националност.

Край верандата се появиха трима от тежковъоръжените му бойци. Той се приведе над перилата и им извика да се насочат към северния край на периметъра. Нямаше смисъл да рискува. Генерал Куо отдавна беше разбрал, че е най-добре да залага на сигурността, особено когато се защитава.

Напусна верандата и с бързи крачки тръгна в обратна посока — към цеха за преработка на опиум. Всички бяха там: Хуайшан Хан, Чен Ю и двамата американци. Генерал Куо съвсем наскоро беше открил, че тези хора обичат да говорят за бизнес в обкръжението на стоката. Тя има даваше чувство за сигурност. Така, както рубините и сапфирите в джоба му го правеха спокоен, свободен и независим… Друг начин тук нямаше. Всеки носеше богатството си на гръб. Или в джобовете си…

Генерал Куо завъртя пръстена с огромен кралски сапфир на пръста си. Мистичният, благословен от Боговете камък, носеше късмет. И не само късмет, а здраве и дълголетие.

С тази мисъл в главата той свърна зад ъгъла и усети хладното дуло в тила си. Понечи да извие глава, но го спря болезнен удар в бъбреците.

— Не прави това! — изръмжа напрегнат глас в ухото му.

Генерал Куо се намръщи и прехапа устни, за да не изкрещи от болка. Това би означавало да се изложи пред непознатия враг.

Запита се кой ли е този враг, промъкнал се толкова ловко в лагера, но въпросът му остана без отговор. Разнесе се рязко щракане и коланът с безценния колт се отдели от кръста му.

— Това няма да ти се размине! — изръмжа с потрепващ от болката глас генерал Куо. — Ще те разпъна на кръст в центъра на лагера и ще гледам как те разкъсват дивите зверове!

— Големи приказки, няма що! — отвърна Тони Симбал, притиснал дулото на револвера си в тила на китаеца. Не се сдържа и хвърли кос поглед към колана, прехвърлен вече в ръцете на Джейк. Вместо от кожа, патронташът му беше направен от чист имперски кехлибар.

— Много впечатляващо — подхвърли на английски той, после отново премина на местния диалект и се обърна към генерала: — Заповядай на охраната на цеха да се насочи към мястото на престрелката!

— Но аз… Ох! — Тялото на генерал Куо се разтърси от болка, очите му овлажняха. Прехапа устни и изпълни заповедта.

Симбал изчака отдалечаването на войниците и едва тогава издаде втората си заповед:

— Тръгвай!

— Накъде? — попита генерал Куо, опитвайки се да намери изход от създалото се положение.

— Към цеха — обади се Джейк.

За разнообразие Симбал го смушка с дулото на калашника в другата си ръка и китаецът покорно се запрепъва напред. В душата на генерал Куо за пръв път се промъкна тревога. Тези двамата не бяха нито от ЦРУ, нито от КГБ. Бяха успели да се промъкнат в лагера, което означаваше, че съвсем не са глупаци. Повечето „чуждестранни дяволи“, с които се сблъскваше генерал Куо, се оказваха или глупаци, или кретени. Но тук нещата бяха по-различни и от това никак не му стана приятно. Той беше подреден човек, живееше в строго съответствие с правилата, които сам беше установил. Строги правила, необходими за контрол над една огромна и богата империя.

— Какво искате? — попита с по-различен тон той. Меко, почти приятелски. Може би трябва да опита някаква сделка. — Една пратка е готова за експедиция. Ще тръгне утре сутринта. Шестстотин килограма „номер 4“ с отлично качество… Ако сте тук за нещо подобно, аз бих…

— Върви без повече приказки! — смушка го Тони Симбал и той залитна към стената от поцинкована ламарина на цеха.

Генерал Куо скръцна със зъби, лявата му ръка легна върху тежката тока на колана. Пръстите му опипаха хладната ръкохватка на малкия пистолет 22-ри калибър, майсторски скрит зад нея. Още е рано, рече си той. Няма смисъл да оправя единия, само за да бъде застрелян от другия… Трябваше да издебне момента, в който ще има възможност да гръмне и двамата…

— Каква работа имате в цеха? — попита той. — Тук няма готов опиум…

— Но в замяна на това вътре са всичките ни приятели — обади се Джейк.

Генерал Куо усети как по гърба му пробягва хладната тръпка на страха. Буда, простена вътрешно той. Тези типове изобщо не се интересуват от опиум! Пръстите му стиснаха ръкохватката на малкия пистолет. Още малко, рече си той и се насочи към вратата. Още съвсем мъничко!

— Оттук — промърмори той и изкачи дървените стъпала на верандата. Напрегнатите му до крайност сетива ясно усещаха присъствието на двамата зад гърба му. Бяха съвсем близо, в очакване да отворят вратата. Преценката му беше правилна, сега вече знаеше със сигурност точното им положение.

Сложи дясната си ръка на бравата и я дръпна към себе си. Едновременно с това лявата издърпа малкия пистолет от колана, тялото му рязко се завъртя. Пръстът му обра луфта на спусъка. Разстоянието беше толкова малко, че нямаше начин да ги изпусне…

Изстрелите проехтяха точно в момента, в който Чен Ю се готвеше да приеме скъпоценните разузнавателни данни от двамата американци срещу себе си. Рязко се завъртя по посока на вратата, останалите сториха същото.

Вятърът изпълни помещението с вой и дъждовни пръски. Сред тях изплува фигурата на генерал Куо, очите му бяха разширени от учудване.

— Какво има? — раздразнено излая Чен Ю, недоволен от ненавременното прекъсване.

— Какво правите тук, когато навън… — от устата на генерал Куо бликна фонтан алена кръв. Краката му неуверено пристъпиха към близката поцинкована маса, лявата му ръка се плъзна по гладката повърхност и събори някакъв спиртник. Очите му се сведоха към изцапаната униформа.

— По дяволите! — изръмжа генералът и това бяха последните му думи. Коленете му се подвиха и тялото му се строполи на пода. Очите му продължаваха да гледат обвинително, но престанаха да мигат. Зениците се замъглиха, бялото се покри с пелената на смъртта.

После вятърът и дъждът отстъпиха място на две едри мъжки фигури, запълнили рамката на вратата.

Джейк и Тони Симбал се втурнаха във вътрешността на лабораторията, автоматът на Симбал се насочи към групичката вцепенени от изненада мъже.

— Мамка му стара! — смаяно прошепна Едуард Мартин Бенет.

— Отдавна не сме се срещали — отвърна Тони Симбал и зае позиция за стрелба.

Джейк клекна до тялото на генерал Куо и потърси пулса му.

— Мъртъв е — съобщи той, а Тони Симбал само кимна с глава.

Почти скрит зад тялото на Питър Кърън, Чен Ю вдигна крак и му нанесе силен ритник.

Кърън не очакваше това и неволно политна напред, Тони Симбал натисна спусъка на автомата си. Върху момчешкото лице на Кърън се изписа изненада, тялото му сякаш се блъсна в стена. Куршумите го вдигнаха във въздуха и го тласнаха назад.

Джейк долови тихо пропукване край себе си. Рязко завъртя глава и видя как събореният от генерал Куо спиртник избухва в синкави пламъци. Огънят светкавично се разпространи по дъсчения под и се насочи към рафтовете, на които бяха подредени стъклени и метални контейнери.

— Да се махаме оттук! — изкрещя той. — Тези химикали ще избухнат всеки момент!

— Искам ги тези копелета! — изръмжа Симбал с разкривено от ярост лице.

— Хайде, нямаме време!

Джейк профуча покрай него, награби Бенет и го блъсна към изхода. Старецът със странно повдигнато рамо го изгледа със спокойния поглед на сфинкс.

— Ши Джейк… — прошепна тихо, но отчетливо той. Джейк сграбчи съсухрената му фигура и я метна на рамо. Отдалеч личеше, че този човек отдавна вече е изгубил способността да се придвижва бързо, от него лъхаше на пръст.

Вътрешността на лабораторията се изпълни с лютив дим, дишането стана трудно. В дъното блесна ослепителна светкавица, последвана от оглушителен взрив. Химикалите! Джейк изнесе Хуайшан Хан на верандата и го положи на мокрите дъски. Дъждът се сипеше като из ведро, вятърът се усилваше. Облаците бяха надвиснали ниско, сивите им краища почти докосваха върховете на околните дървета. Очите му уловиха фигурите на Симбал и Бенет, реакцията му беше мигновена. Четвъртият мъж в цеха не можеше да бъде друг, освен Нага! Или Чен Ю — главатарят на „Дикуи“. Направи крачка към вратата, но в същия миг се разнесе оглушителен тътен и покривът на леката постройка хвръкна във въздуха. Една от стените се срути. Ярки пламъци се вдигнаха към небето, дъждът беше безсилен да ги потуши.

Проникването в руините беше невъзможно, жегата и задушливият дим се бяха погрижили за това…

Джейк се обърна, очите му опипаха фигурата на стария китаец, облегната на близкото дърво. Лицето му беше разкривено от болка.

— Ти си Хуайшан Хан — приклекна до него Джейк.

Клепачите на стареца потрепнаха, в очите му се появи изненада.

— Покойният ти баща със сигурност не е споменавал името ми пред теб — прошепна той, използвайки мандаринско наречие.

— Научих го от един човек, миг преди да издъхне — отвърна Джейк. — Той беше от „Дикуи“, а ти си създателят на тази организация, нали?

— Да — отвърна старецът. — Тя даде властта в ръцете на Чен Ю…

— А на теб какво даде, старче? — разтърси го Джейк.

— На мен ли? На мен ми върна живота… — Кльощавата ръка на Хуайшан Хан се вдигна, докопа дрехата на Джейк и го притегли по-близо. — Животът, който ми беше отнет от баща ти… Той ми отне всичко: съпруга, дете, кариера… Превърна ме в развалина… Но „Дикуи“ ми върна желанието за живот… Благодарение на нея аз отново получих благоволението на китайския комунистически режим, който почти бях забравил… Старата гвардия отдавна я нямаше, изтребена до крак… Само баща ти оцеля… Само той помнеше, само той беше в състояние да попречи на възхода ми… — изви глава, сякаш да се вслуша в пропукването и съскането на яростните пламъци: — Затова трябваше да умре… Само той можеше да ме спре… И ти…

— Ти си заповядал убийството на баща ми!

Само планината знае… Това бяха думите на Хиге Моро. Ето коя планина е имал предвид! Шан!

— Отмъщението беше сладко — промълви Хуайшан Хан. — Някога баща ти ме унищожи. Дори нещо повече — унищожи моето бъдеще… Унищожи Сен-лин, скъпата ми съпруга, още нероденото ми дете… Хвърли ни в кладенеца на Шуан Джин, запрати ни в ада… — Очите на стареца трескаво блестяха, в зениците им се отразяваше гъстият дим на подпалените химикали.

— Той беше сторил нещо на Сен-лин… Нещо грозно, нещо неописуемо… Духът й се промени, личността й стана друга, съвсем различна… Но въпреки това аз продължавах да я обичам, да я искам… Тя беше единственият човек на този свят, когото истински съм обичал!

Последните думи Хуайшан Хан проплака, Джейк никога не беше чувал по-смразяващо стенание. Дъждът барабанеше по пребледнялото старческо лице. Дишаше тежко и на пресекулки, сякаш се намираше в средата на дълъг маратон.

— Кладенецът… — думите излитаха от устата му с тихо съскане. — Почти седмица живях в този ад… Със счупен гръбнак, неспособен да се движа… Но при падането успях да взема със себе си и любимата Сен-лин… — В очите му се появиха сълзи. Подвижни като буреносните облаци над главите им, те отразяваха алените пламъци с необикновена яснота. — Беше над мен… Потрошеното ми тяло я предпази от тежки контузии… Стърчащият от стената камък, който ми счупи гръбнака, на практика ни спаси живота. Иначе щяхме да полетим надолу, в бездънната пропаст…

Главата му безсилно увисна на тънкия врат, острата брадичка опря в мършавите гърди.

— Но тя можеше да се спаси! — проплака Хуайшан Хан — Можеше да спаси и двама ни! Попречи й магията на баща ти, която я караше да се бори с мен… О, Буда, каква ужасна магия!

— Не можех да повярвам на очите си… Започнах да й се моля. Тя можеше да спаси и двама ни. Чувах гласа на баща ти, който я викаше от ръба на кладенеца. О, как го мразех! Изстрелях цялата си омраза нагоре, сякаш исках да го отровя с нея…

А моята Сен-лин възвърна силите си и започна да ме блъска. Надникнах отблизо в очите й и разбрах всичко. Тя беше луда. Вече не беше моя, вече нямаше нищо общо с онази Сен-лин, която познавах и обичах…

Дишането на стареца стана опасно накъсано, гърдите му се загърчиха в конвулсии.

— Тя беше непозната! Непозната, която искаше да ме убие… — очите му се вдигнаха към лицето на Джейк. — Сторих единственото, което можех… Каза ми, че е бременна и аз също полудях… Това е неговото дете, рекох си. А не моето! И я убих… Убих и детето… За една секунда всичко свърши, бъдещето се стопи… Цяла седмица останах в мъртвата им компания…

Ръцете на стареца се вкопчиха с всички сили в дрехата на Джейк.

— Но това не беше достатъчно, Ши Джейк!… Смъртта на бащата беше слаба утеха за мен! — Сълзите бяха изчезнали, очите му гледаха с хладна враждебност.

Вероятно точно този израз е бил в тях, когато Хуайшан Хан е удушил любимата си жена, помисли си Джейк. А заедно с нея и така жадуваното дете…

Стана му гадно, направи опит да се отдръпне. Но съсухрените пръсти на стареца го стискаха здраво.

— Това не беше достатъчно, Ши Джейк! — изкрещя Хуайшан Хан. — Той ме лиши от бъдеще, затова и аз трябва да отнема неговото!

Джейк отблъсна лудия старец от себе си с цената на доста усилия. Отвратен до дъното на душата си, той бавно се обърна с лице към пожара. Искаше да открие Симбал и Бенет, но изведнъж се оказа лице в лице с неясна фигура, която бавно се насочваше към него.

Косата й беше подстригана късо, фигурата й беше дребна, но стегната. Профилът й за миг се очерта на фона на ярките пламъци и Джейк разбра, че това е жена. Още няколко крачки и вече беше в състояние да различи чертите на лицето й. Черти, които постоянно му се присънваха. Черти, които никога не можеше да забрави… Въпреки че бяха изминали години от онзи ужасен ден на брега на река Сумчун, в който Ничиреншу я застреля пред очите му!

Това беше Лан, неговата дъщеря! Лан е жива!

— Лан!… — тихо прошепна той. — Моята Лан!

— Здравей, татко — каза тя, точно според инструкциите на полковник Ху. После измъкна автоматичния си пистолет, прицели се и натисна спусъка.

Тони Симбал чу изстрела и рязко се завъртя. Успя да зърне неясната фигура срещу Джейк, после Бенет хукна да бяга и той се спусна след него.

Комбинацията от бурята, експлозията в цеха и диверсионния рейд в северния край на периметъра вече беше довела до очаквания хаос. Бенет умно предпочете да бяга по посока на пожара, към южния край на зоната. Защото всяко друго направление би го довело до риска да бъде застрелян от войниците на генерал Куо или пък от планинците на Симбал.

Симбал моментално оцени обстановката и с пълна скорост се насочи към оградата отвъд пламтящия цех — точно натам би се насочил, ако беше на мястото на Бенет.

Наближаваше границата на джунглата. Растителността видимо се увеличи, въпреки скорошните следи от сеч.

Спря между дърветата, дулото на калашника започна да се обръща назад — бавно, стабилно, без да пропуска нищо. Дъждът пречеше на зрението му, само на няколко крачки по-нататък всичко изглеждаше разкривено като през огромна призма.

Бенет не се виждаше никъде и Симбал изруга. Изтръска водата от косата си и започна да се придвижва успоредно на пламтящия цех.

Очите му уловиха някакво движение, мускулите му се стегнаха. Приклекнал ниско до земята, той бързо се насочи натам. В същия миг усети как въздухът напуска гърдите му с болезнено свистене. При втория ритник в бъбреците се преви на две, изпусна автомата и видя как фигурата на Бенет се навежда да го вземе.

Протегна ръце и полетя напред. Успя да докопа краката на едрия мъж и рязко дръпна. Бенет се строполи, но тялото му се изви още във въздуха за смъртоносен ритник.

Носът на каубойския ботуш само одраска скулата на Симбал, но за сметка на това токът потъна в челюстта му. Люшна се назад, през това време Бенет убия да вдигне калашника и да го насочи в гърдите му.

Симбал скочи напред в момента, в който едрият мъж натисна спусъка. Усети топлината на гилзите и с облекчение установи, че е успял да се вмъкне в мъртвия ъгъл на откоса. Ръбът на дланта му се стрелна към шията на Бенет, онзи издаде едно изненадано „Ох“, натежало от болка, после се строполи по гръб. Симбал скочи отгоре му като разярен тигър, но реакциите на врага му се оказаха наистина светкавични. Прикладът на калашника потъна в корема му с огромна сила.

Пред очите му заиграха звезди, в гърлото му се надигна горчива слюнка, която заплашваше да го удави.

Бенет с олюляване се изправи, дулото на автомата се сведе надолу.

— Винаги си бил трън в задника ми, Тони! — задъхано изръмжа той. — Защо се държиш като някакъв шибан рицар? Мисля, че ще ти направя огромна услуга, като те гръмна! Така ще ти спестя гадните години, които те чакат… Да слугуваш на хора с малко мозък в главата и още по-малко мангизи в чековата книжка! — пръстът му се сви около спусъка на автомата: — Сбогом, Тони…

Притиснал корема си с ръка, Симбал направи едва доловимо движение. Острият нож с къса дръжка излетя от лявата му длан и се заби дълбоко в гърдите на Бенет. Онзи го изгледа с дълбоко смайване, после умря.

Симбал направи три дълбоки вдишвания и издишвания, след което бавно се изправи на колене. Изтръгна калашника от безжизнените пръсти на Бенет и закуцука обратно към зоната.

Джейк усети как кръвта му се смесва с дъждовните струи. Тялото му се олюля и падна на колене, от гърдите му се откъсна дрезгав вик:

— Лан! О, Буда! Лан!…

Видя как пистолетът бавно се насочва в гърдите му и си помисли: „Не, това е сън! Това е поредният ужасен кошмар! Всеки момент ще се събудя!…“

Но болката беше съвсем истинска. Чувстваше как силите му изтичат с всеки удар на сърцето. Как е възможно това, запита се той. Как?!

Направи върховни усилия и се повлече към нея. Вятърът и дъждът бързо го повалиха на колене. Дишаше тежко, всичко се размиваше пред очите му. Направи опит да мисли трезво, но не успя. Пречеше му призракът на дъщеря му, пречеше му това, което беше сторила. Замръзна на място, обзет от ужас и отчаяние.

— Лан! — тихо прошепна той. — Лан, обичам те…

Беше ли й го казвал някога? Кога за последен път я беше прегръщал, кога й беше предлагал сигурността на бащината милувка? Вероятно никога. Едва сега си даде сметка, че не беше искал дъщеря, че когато жена му роди момиче, в душата му нахлу черно разочарование. И може би затова се беше заел да гради твърдия й характер, да вселява в душата й непреклонния мъжки дух…

И беше успял. В душата й не бе останала дори капчица радост, дори прашинка удоволствие от живота. Последните остатъци от хуманност се бяха стопили в компанията на Железните тигри — бандитите, които вилнееха край границите на Китай.

И сега, лишена от капчица разум, тя се готвеше да го убие. Вдигна глава и погледна бавно спускащото се дуло на пистолета. Движението му спря, черната дупка сочеше точно между очите му. Лицето на дъщеря му беше напълно безизразно — една съвършена машина, програмирана за това, което предстоеше…

Джейк направи последен опит да я доближи. Изправи се на крака с цената на огромни усилия, прекрачи напред… Стъпка, две… Строполи се на сантиметри от краката й…

Цялото внимание на Ки-лин беше насочено към този мъж. Чу името, с което я викаше, но то не й говореше нищо. Изобщо не допускаше, че някога това име е било нейно. Мъжът й говореше на някакъв непознат език, който тя възприемаше не по-различно от тропота на дъждовните капки.

Духът на полковник Ху изплува от мрака на нощта и започна да й говори. Думите му бяха нежни като милувка. Каза й какво да прави и тя внимателно го слушаше. Прицели се и пръстът й бавно обра луфта на спусъка. Този изстрел щеше да бъде фатален за мъжа срещу нея…

После изведнъж се оказа по гръб на мократа земя, устата й отчаяно се бореше за кислород. Над главата й се надвеси лицето на непозната жена.

Блис се появи изотзад, тялото й се стовари върху Лан с цялата отчаяна енергия, която притежаваше. Рамото й потъна дълбоко в корема на момичето.

Вършеше всичко по инстинкт, единствената мисъл в главата й беше за Джейк. Напусна планинците почти веднага след началото на атаката и тръгна из района да търси Джейк. Беше ядосана, че я отстрани от сцената на главното действие, но си даде сметка, че в такъв момент няма смисъл да спори. Други неща ангажираха съзнанието му, едва ли щеше да я чуе. Реши да потърси шанса си на по-късен етап.

Този шанс се появи заедно с експлозията в цеха и тя моментално се възползва от него. Видя фигурата, която изскочи срещу Джейк с пистолет в ръка, дулото на автомата й инстинктивно се насочи натам. Чу го да крещи името на Лан, осъзна, че това е дъщеря му успя да отдръпне пръста си от спусъка.

Първата й мисъл беше да обезоръжи момичето, без да го наранява. Но в момента, в който ръцете й докоснаха тялото на Лан, тя си даде сметка, че нещо не е наред. Лицето насреща й се разтегна в животинска гримаса, животинско ръмжене заклокочи дълбоко в гърлото й.

Вкопчена в нея, Блис се опита да й говори, но Лан нито я чуваше, нито я разбираше. Държеше се като луда, в това не можеше да има никакво съмнение. Решението дойде спонтанно и Блис потъна в „да-хей“, за последен път в живота си. Понесе се над неспокойните, призрачно осветени от луната океански вълни, духът й се насочи към странното присъствие…

Видя как светът се преобръща и променя. Видя как се променя и самата тя… Великото колело на съдбата се раздвижи и тръгна напред, понасяйки я със себе си… Напред към хоризонта на осветеното от луната море, към неизвестното отвъд този хоризонт…

Духът й се докосна до могъщото „ки“ на Лан и моментално потръпна от ужас. Сред гърчещите се пипала зърна мрачното лице на една жестока войнственост, ръмжаща като свиреп хищник… Едновременно с това улавяше и остатъците от истинската същност на момичето. Те бяха бледи и неясни, дълбоко скрити зад косматото чудовище на злото…

Душата на Лан умираше, изтерзана и болна, подложена на бог знае какви изтезания. Блис изпита желанието да плаче за нея и едновременно с това да крещи от гняв.

Ясно разбра какво трябва да прави. Разбра защо Ши Зи-лин я беше посветил в тайнството на „да-хей“, защо усеща смъртоносния вятър на отминалите векове право в лицето си…

Приготви се да стори онова, за което я бе подготвял Ши Зи-лин. Някъде дълбоко в душата й се появи подозрението, че той е знаел за настъпването на този ужасен миг. Защото тя вече не беше Блис, не беше любимата на Джейк, не беше дори любимата внучка на Ши Зи-лин… Беше едновременно всичко това, но беше и нещо друго. Неусетно се превърна в това, което беше истинското й призвание. Пратеник на Небесните пазители на Китай, обладан от вековната мъдрост на един древен народ…

Превърна се в дух, всичко тленно се стопи. Някъде встрани тялото й продължаваше да се бори с Лан. Но духът беше могъщ. Ослепителният лъч на „да-хей“ бавно проникваше в измъченото съзнание на Лан, възприела името на тайнственото двуполово чудовище Ки-лин от китайската митология…

Звярът, настанил се в душата на Лан, притежаваше огромна сила. Но Блис не беше сама срещу него. До нея се изправи Ши Зи-лин и още някой… Духът на една жена, живяла в древността, притежавала огромна власт…

Стройните тела на двете жени паднаха в калта, вкопчени в борба на живот и смърт. Но истинската битка се водеше на друго, непознато за човешкия дух равнище…

Напрегнал сили до крайност, Джейк скъсяваше разстоянието до тях бавно, сантиметър по сантиметър. Леден страх беше сграбчил, сърцето му. На бойното поле може да има само един победител. А за победения остава смъртта…

Но той обичаше тези жени. Обичаше ги до лудост, и двете… Трябваше да направи всичко възможно да прекрати смъртната им схватка. Сега, още преди да е станало късно.

Стисна зъби и понечи да се хвърли между тях. Но изведнъж се закова на място и стреснато се вслуша в един познат и едновременно с това напълно чужд глас: Стой настрана, Джейк! Мога да я спася само ако се държиш настрана!

— Блис!

Продължи напред, препъна се в някакви коренища и падна на колене.

Моля те, Джейк, остани там, където си! Иначе дъщеря ти ще умре!

Думите отекнаха в съзнанието му като звън на огромна камбана. Сигурно халюцинирам, помисли си той, но веднага разбра, че това не е вярно. Промените, които забелязваше у Блис от известно време насам, изведнъж нахлуха в главата му с кристална яснота. След смъртта на баща му Блис стана друга. Сякаш през душата й течеше потокът на мъдростта. Джейк вече знаеше, че може да отличава истината от лъжата, но способностите й очевидно не спираха дотук… Какво още може?

— Блис! — отчаяният му вик се сля с воя на бурята. С подобен вик баща му се беше разделил с любимата Сен-лин. — Блис! Не искам да те загубя! Не искам да те оставям сама!

Не съм сама, Джейк. Това трябва да се случи, иначе ще изгубиш дъщеря си завинаги.

— Не искам да избирам между двете!

Джос, Джейк. Колелото се завъртя…

— Блис! Обичам те, Блис! И искам да…

Под оловния покров на небето се носеше ужасният вой ва звяра. Цинкови капки дъжд барабаняха по същества с непознати форми. Натежалите от киселина облаци се разкъсаха и зад тях надникна живачният диск на луната.

Блис сключи договор с Буда… Всъщност стори го не тя, а безплътният й дух… Последният й час наближаваше, но тя беше спокойна и уверена, стоплена от духа на Ши Зи-лин в гърдите си. Лан е богоизбраната, тя е пряк наследник на Небесния пазител на Китай и трябва да живее. А Блис трябва да прочисти душата й, да прогони злото от нея… Точно както го беше сторил Фаз-хан с душата на Сен-лин преди много години… Само по този начин ще се съхрани мъдростта и магията на древния народ, само по този начин Китай ще навлезе достойно в двадесет и първи век.

Блис се сля с Вселената. Потънала дълбоко в ласкавата прегръдка на „да-хей“, тя усети как осъществява жив и непосредствен контакт между поколенията. Беше млада и стара едновременно, малка и голяма, мъж и жена… Превърна се в Божествената люлка, съхраняваща живота и смъртта, превръщаща ги в нещо неизмеримо, в незначителна частица от Вечността. Превъплъти в себе си светлината и мрака, превърна се в река и океан…

Безбрежната морска шир стана нейна мантия, да де й неограничена власт. Същото сториха Ветровете и Бурите. Драконите на нощта напуснаха убежищата си, изправиха се от двете й страни и обляха с огнен дъх Свирепия звяр в душата на Лан. Друг начин за пречистването й нямаше. Едва след пълното пречистване можеше да й вдъхне Мъдростта на вековете, да я превърне в истински Небесен пазител на Китай…

Изпита огромно удоволствие от този процес. Може би защото разбра колко ограничени са човешките представи за живота и смъртта, колко слабо е човешкото въображение.

А Блис се издигна високо над тези концепции. Превърнала се в Космическа енергия, тя разпростря волята си по всички посоки на света. Концентрирала в себе си елементите на Вечността, тя изведнъж си даде сметка, че съществуванието е нещо по-богато и по-силно от обикновения човешки живот.

Превърна се в богата палитра от цветове: синьо-зеления цвят на Морето, синкавосивото Небе, пръстения цвят на Камъка, оранжево-червеното на Огъня, зелено-кафявото на Горските листа… Единственото нещо, което нямаше цвят, беше Злото в душата на Лан. Блис разпери крила и литна към него.

Стисна го в прегръдката си и потръпна от внезапен хлад. Злото, беше могъщо, представата за силата му накара душата й да се свие. После тресна оглушителна гръмотевица и тя изведнъж разбра, че страхът е още едно слабо и ограничено човешко несъвършенство, за което няма място тук, в Сияйните висини…

Концентрира силата в душата си и разпери ръце.

Погълна Злото и започна да го разтопява. Разтърси се от огромната кинетична енергия на този процес, далечната Земя под нея сякаш се сви от уплаха. Реките спряха да текат, океаните замръзнаха, планинските върхове се разтърсиха като от могъщо земетресение…

До слуха на Джейк долетя странен звук. Сякаш се строши суха съчка. Забравил болката и предупрежденията на Блис, той стана на крака и с олюляване се насочи към вкопчените тела. Блис беше отгоре, от устата й излитаха протяжни стонове. Дръпна я от тялото на дъщеря си, ръцете му я обвиха с безкрайна нежност.

— Блис!

Очите му с ужас се сведоха към огромната дупка в гърдите й. Там, където е било сърцето… Раната беше ужасна, но странна. Нямаше кръв, в ноздрите го удари миризмата на лятно море…

— О, не!

Дъждът барабанеше по лицето и раменете му. Всяка капчица напомняше за греховете му.

— О, Блис!

Не можеше да повярва, че я няма. Ще се погрижа за нея, чичо… Това беше обещанието, което даде на Трите клетви, преди да тръгнат насам. Твоето съкровище е скъпо и за мен… Едва сега, в този ужасен миг, той си даде сметка колко скъпо на душата му е това съкровище…

— Исусе!

Джейк бавно вдигна глава.

— Добре ли си, Джейк? — попита Симбал.

— Не зная…

Симбал се отпусна на колене до него и попила раната му.

— Какво стана?

Джейк сведе очи към прекрасното лице на Блис и тъжно поклати глава:

— И това не зная…

— Бенет е мъртъв. А старецът със счупения гръбнак е там, където го остави — край дървото. Киска се като луд, вероятно е превъртял…

Джейк почти не го слушаше.

— Кое е другото момиче? — наведе се напред Симбал.

— Дъщеря ми…

— Още е жива — установи Симбал, след като ловко провери пулса й.

Джейк внимателно отстрани Блис от скута си. Чувстваше се ужасно уморен. Наведе се и впи очи в лицето на дъщеря си. Беше до болка познатото лице от сънищата му, но едновременно с това и някак странно променено.

— Лан — промълви той. — Лан…

Клепачите й потрепнаха, очите й бавно се фокусираха върху лицето му.

— Татко… — прошепна с недоверие тя, тихо и отчетливо. После заплака. — Колко бавно тече времето! Колко много ми липсваше!…

Лято, в наши дни

Хонконг

Джейк искаше да отиде сам, но Лан настоя да го придружи. Слънцето немилостиво приличаше, въздухът беше напоен с миризма на сушена риба. Мътни и ръждивочервени, вълните на Южнокитайско море лениво се плискаха в брега. На няколко метра от пристана водата придобиваше тъмнозелен цвят, дъното не се виждаше.

Джейк все още се придвижваше с известна трудност. Куршумът на Лан го беше улучил в дясната част на тялото, малко над бедрото. Може би беше засегнал нерв или част от костта, но това тепърва щеше да се установи. Във всеки случай болките му бяха доста силни. Той обаче изобщо не им обръщаше внимание, третираше ги само като доказателство за реалността на това, което се беше случило в Шан.

Когато Лан излезе от унеса, тя не си спомняше нищо. Не помнеше да го е видяла, не помнеше, че е стреляла в него. За сметка на това се превърна в нов човек. В душата й нямаше нито гняв, нито злоба. Беше чиста като невинно дете. Откри сладката близост с баща си, а и той изпитваше същото.

Планинските стрелци на Симбал отрязаха главата на генерал Куо и я вдигнаха пред себе си като щит. Армията на генерала не можеше да съществува без своя предводител. Обезверени и понесли доста сериозни загуби, войниците бързо се предадоха. Обезоръжени и бити, те безславно поеха по стръмните пътеки към долината. След тях запратиха и стареца с изкривения гръбнак, тъй като планинците трудно понасяха присъствието на китайци около себе си.

Джейк и Симбал го откриха на петдесет метра под скалите. Беше паднал с главата надолу и вратът му беше счупен в назъбения гранит. Жалка смърт за един мъж, който бе държал в ръцете си юздите на огромна власт.

Приклекнал над трупа, Джейк напразно се питаше какви са умствените сили на хора като този старец тук, принудили ги да преследват низките си цели в продължение на десетилетия. И баща му беше от тях, независимо от факта, че целите му са били благородни. А Хуайшан Хан е бил неговата противоположност, носител на силите на мрака. На практика двамата са представлявали двете страни на една и съща монета, помисли си Джейк и мрачно поклати глава. Може би сега е моментът да се откаже от ролята на Джуан, да обърне гръб на мрачното минало и интригите, които баща му и Хуайшан Хан бяха плели в продължение на десетилетия.

В съзнанието му изплува споменът от сцената в дома на Макена. Нима е възможно да съм толкова ожесточен, запита се той. Никога през живота си не беше постъпвал така, както постъпи с Као Белоокия. Но имаше основателни причини, нали? Или не беше така? Страхуваше се, че неволно започва да действа според принципа „Целта оправдава средствата“. Дали това поведение не е последица от мрака и студа на непристъпните планини? Хуайшан Хан е бил точно такъв, може би и баща му е действал по този начин… Да, може би наистина е време да се оттегля, въздъхна Джейк. Нека някой друг поеме ролята на върховен тайпан.

Усещаше топлата длан на Лан, усещаше тежестта на урната, притисната до гърдите му. Сърцето му се сви от мъка, наложа се да направи няколко дълбоки вдишвания и издишвания.

Симбал и Роджър Донован го придружиха до Хонконг, но не останаха задълго. Предстоеше им още една тежка битка: битката за властта в Агенцията.

Отделили се на крачка от другите, Джейк и Симбал си стиснаха ръцете.

— Краят все още не се вижда, нали, Джейк? — попита Симбал.

— Така е — отвърна Джейк. — Светът ще си отдъхне едва след като демонтираме всички съоръжения в „Кам Сан“ и освободим научните екипи.

— Шан и този път спечели — усмихна се Симбал.

— Бойното поле — кимна Джейк. — Там започна всичко… — В планината е тъмно и студено, беше го предупредил Зи-лин. И ти си там… — Да, в сърцето на Шан.

— Ще ми трябва помощта ти — подхвърли Симбал.

— Между нас вече съществува нещо повече от приятелство — погледна го Джейк. — И то се нарича доверие…

Симбал и Донован отлетяха за Америка, а Джейк постъпи в болница. Там го завари новината, че групата компании под ръководството на Блустоун най-сетне е закупила над петдесет процента от акциите на „Интер-Ейша“. За тази цел обаче повечето тайпани бяха ипотекирали всичките си активи.

За пръв път от седмици насам Джейк отметна глава и се разсмя от сърце. Стори го толкова буйно и толкова продължително, че почти разпори шевовете на раната си.

— Да им е честито — рече той на Андрю Сойър, който беше на прага на истерията. — Сега вече с тях е свършено!

— Мисля, че с нас е свършено! — изгледа го мрачно Сойър.

— Напротив — тръсна глава Джейк и избърса сълзите от очите си. Все още не можеше да повярва, че стратегията му е дала резултат. Рискувай всичко, синко, беше го посъветвал Ши Зи-лин. Ами ако загубя, притеснено попита Джейк. Когато човек рискува, по-добре да го прави на едро, отвърна загадъчно баща му. И ето, че всичко става според предвижданията му… — Блустоун и съдружниците му платиха над един милиард долара за компания, от която няма да имат никаква полза!

— Какво ти става, Джуан? — погледна го с пребледняло лице Сойър. — Нима си изгуби ума? Та нали в „Интер-Ейша“ е концентрирано цялото състояние на „юн-хюн“?

— Така ли? — изгледа го с усмивка Джейк. Днес следобед ще идеш при нашия юрисконсулт и ще му поискаш папката „Редстоун“… — Млъкна и с интерес проследи смяната на емоциите върху лицето на американеца. — В нея ще намериш всички необходими документи. Помниш ли общото събрание, на което баща ми настоя всички активи на „юн-хюн“ да бъдат прехвърлени в мое разпореждане?

— Помня го — кимна с въздишка Сойър. — Никой не беше особено щастлив от това искане, дори собственият ти чичо…

— Зная — кимна Джейк. — Но сам виждаш, че това е било необходимо. Нашите активи изобщо не са в „Интер-Ейша“. В продължение на около месец след излизането ни на борсата всички ценни книжа бяха изтеглени от холдинга. Включително и активите на „Кам Сан“, които престанаха да бъдат част от „Пак Хан Мин“. През него минаваха само печалбите на „юн-хюн“, но на практика холдингът не разполага с нищо! Предполагам, че нямаш нищо против Блустоун да поеме контролния пакет, особено след като знаеш, че това е свързано с фалита на „Файв стар пасифик“…

— А също и с фалита на „Пасифик Овърленд трейдинг“! — възбудено извика Сойър. — Господи, колко години чакам някой да извади от задника ми този трън Байрън Нолин-Кели! Най-накрая това стана! Джуан, ти си истински гений!

Ти си истински гений… Стиснал ръката на Лан в своята, Джейк си спомни за тези думи. В тях се съдържаше някаква неуловима ирония. Гений… Нищо подобно. Чувстваше се раздвоен и нищожен като обикновено зомби… Дъщеря му се върна, но за сметка на това си отиде Блис…

В урната беше положен нейният прах. Блис умря, за да даде живот на дъщеря му. Сърцето му преливаше от благодарност пред този благороден жест, но липсата й беше жестока, пронизваща, неукротима…

Приближиха се до мястото, където преди време Трите клетви, Т. И. Чун и самият Джейк бяха разпръснали праха на Зи-лин. Близките им вече бяха там, над морето се носеха напевни молитви.

Ветрецът си играеше с косите на Лан. Блестящочерни, те се спускаха от двете страни на все още бледото й лице.

Срещата между Джейк и Трите клетви беше тъжна. Нямаха какво да си кажат. Джейк нямаше обяснение за случката. Не знаеше защо Лан искаше да го убие, така и не разбра кой застреля Блис… Пистолетът беше далеч от ръцете на Лан, други хора наоколо нямаше. А едно заредено оръжие не може да гръмне просто ей така, без чужда помощ…

Разбира се, тези неща нямаха отношение към мъката на чичо му. Мъка, която Джейк споделяше изцяло.

— Тя пожела да дойде — промълви Трите клетви. — Единственото й желание беше да е до теб и аз нямах право да я спирам… — сви рамене и уморено добави: — Постъпи както желаеше… Винаги го е правила, не би могла да се промени… — обърна се, избърса сълзите от очите си. — Зная, че се обвиняваш, племеннико… Причина за това е бялата кръв в жилите ти. Но това е джос, така й е било писано… Затова аз не обвинявам никого и изпитвам гордост от постъпката й…

— Татко, време е — върна го в действителността гласът на Лан.

Джейк кимна и протегна ръце. Вятърът духаше в гърба му, умерено силен и постоянен. Джонка с оранжево платно бързаше да се прибере зад вълнолома. Моряците първи усещат приближаването на бурята. Далеч на хоризонта тромави танкери поемаха курс към Япония. На плажа играеха деца, под ръцете им се издигаха високи пясъчни кули. Джейк въздъхна и отмести капака на урната. Вятърът грабна пепелта и я разнесе над океана.

Лан протегна ръка и докосна лъскавата стена. В главата й звучеше хаотична, но приятна музика. В душата й беше спокойно. Изпита усещането, че чува гласа на Буда. Светът затихна в благоговение…

— Татко… — прошепна със затворени очи тя. — Ши Зи-лин и Блис… Те са тук, край нас… Чувствам ги…

Джейк я прегърна през раменете.

— Зная, че са тук, Лан.

Но вътре в душата му се появи неясното предчувствие, че никога няма да разбере какво точно е имала предвид дъщеря му.

1

Индексът на търговията с ценни книжа в Хонконг. — Б.пр.

2

Лихвар. — Б.пр.

3

От хинди kuli, quli — наемен работник в Индия, Япония и други далекоизточни страни. — Б.пр.

4

Известен пират и контрабандист от XIX век, върлувал из Карибско море. — Б.пр.

Content

ЕРИК ЛУСТБАДЕР
ДЖЕЙК МЕЙРЪК

Книга първа Владетелят

Пролог

Лято, в наши дни Тошима-ку, Токио

Книга първа Тцун Жан Да откликваш инстинктивно и спонтанно

Лято, в наши дни Вашингтон / Хонконг / Пекин / Токио / Москва / Тцуруги

Лято — есен 1910 / Лято 1921 — пролет 1927 Сучоу Шанхай

Книга втора Ву-уей Да се предпазиш от самодоволство

Лято, в наши дни Хонконг / Крим / Пекин / Тцуруги / Токио / Вашингтон

Пролет 1927 — лято 1937 Шанхай

Книга трета Хсинг-и Хармония на мисъл и действие

Лято, в наши дни Хонконг / Токио / Москва / Пекин / Вашингтон

Лято, 1937 година — пролет, 1947 година Шанхай / Хонконг / Централен Китай / Шанхай / Японските планини

Книга четвърта Ка Отрязък от време, по-малък единствено от вечността. При „уей ки“: точката, в която противниците постигат абсолютно равенство

Лято, в наши дни Москва / Хонконг / Пекин / Вашингтон / Макао

Епилог

Лято, в наши дни Хонконг / Вашингтон

Книга втора   Наследникът

Книга първа Самварта Разруха

Зима — Пролет, в наши дни Хонконг / Пекин / Вашингтон / Москва

Планината на Джиана Лято 1945 — Зима 1949 Чункин / Йенан / Пекин

Книга втора Самвартасидха Празнота

Пролет — Лято, в наши дни Ню Йорк / Хонконг / Вашингтон / Москва / Пекин / Токио

Зима 1949 — Пролет 1950 Пекин

Книга трета Виварта Формация

Пролет, в наши дни Джиао / Хонконг / Маями / Киото / Москва / Пекин / Вашингтон / Каруизава

Лятото на 1950 година Пекин

Книга четвърта Вивартасидха Съществуване

Пролет — Лято, в наши дни Маями / Москва / Хонконг / Шан / Вашингтон

Лято, в наши дни Хонконг

1