Алек Попов

Черната кутия

По действителни случаи.

За написването на тази книга съм задължен преди всичко на моя брат и на майка ми, които стояха зад мен през цялото време, докато работех над нея, и най-вече за разбирането и великодушието, с което я приеха. Специални благодарности дължа също и на австрийската фондация „Култур Контакт “ и на Центъра за писатели и преводачи в Родос, за подкрепата и гостоприемството, които ми оказаха през тези години, както и на всички приятели, които ме окуражаваха да не спирам в мигове на отчаяние и безизходица.

АВТОРЪТ

ПРОЛОГ

Не мога да повярвам, че баща ми се намира в тази черна пластмасова кутия, току-що донесена от митницата. Няма начин. Кутията е сложена върху масата в хола и погледите на всички са вперени в нея. Пълен потрес! Не знам какво точно са очаквали. Кутия като кутия. Амбалаж. Повдигам я, доста е тежичка. От ъгълчето се посипва черен прах. Прахът на баща ми, предполагам. Обирам го с пръст, помирисвам го; изкушавам се да го близна, ала усещам, че ме зяпат с нарастващо неодобрение. Върху капака с малки букви е написано името на баща ми.

Хрумва ми, че може да бъде всякакво друго име...

После всички внезапно се разтичват, застилат покривка, изнамират снимка на починалия, нареждат цветя, палят свещ, слагат бонбони и малкият домашен олтар е готов. Впоследствие са добавени нови вещи: икона, кръст, книгите на татко, някакъв диплом, медал. Баба ми държи да се подчертае общественото положение на баща ми. Майка шета наоколо, привидно делова, съсредоточена в детайлите, но всъщност се рее нейде в отвъдното. Опитва се да надзърне през гъстата мъгла, която разделя живите от умрелите... Започват да идват хора: гледат черната кутия и клатят глава. Всичко е толкова неочаквано. Довчера са пиели заедно, днеска го няма.

Смъртта на баща ми е шокираща по много причини. Първо, той е твърде млад, едва петдесетгодишен. Второ, надарен с брилятен ум, който сега изглежда безвъзвратно изгубен за науката. Трето, нещастието се случва на пичка си лелина, в Америка, което ни кара да се чувстваме още по-безпомощни. Четвърто, никой не знае как точно е станало, което обгръща инцидента със зловещ ореол и дава храна за всякакви нелепи слухове. Пето, тези събития по принцип са си трагични. Шесто, вероятно има още куп причини, за които в момента изобщо не се сещам.

Изминала е почти година от падането на комунизма.

Винаги съм смятал, че нещо подобно ще го сполети, рано или късно, ако продължава по този начин... Имам предвид баща ми с неговото поркане. Той обаче продължаваше като за световно, така че не ни оставаше друго, освен да стискаме палци. Нямам идея какво се опитваше да докаже през останалото време. Всички тези интеграли, алгоритми и теореми, дето ги бълваше - нищичко не отбирах от тях. Точните науки никога не са ме влечали. В гимназията бях отчайващо слаб по математика. Не мога да кажа, че той ми помагаше особено. По-скоро ме жалеше... Аз също го жалех, че е принуден да се занимава с тази неблагодарна материя. Защото по някакъв парадоксален начин аз, който бях толкова слаб, и той, който беше толкова можещ, се намирахме в еднакво положение. Няма значение колко дълго е едно уравнение, когато не можеш да го решиш. Разликата бе, че на мен не ми дремеше, докато за него беше въпрос на живот и смърт. Шибаните интеграли приличат на рибарски кукички. Налапаш ли ги - край. Чудя се, кой ли ги пуска тия въдици, за да лови шараните в локвата, наречена наука?

Ето че се домъква и брат ми, Недко, преметнал безформена пощаджийска чанта през рамо. Миналата година не успя да влезе в университета и по силата на някакъв тъп закон трябва да се труди шест месеца, за да кандидатства отново. Държавата се грижи младите хора да не се шляят без работа. Подозирам, че това ще се промени в най-скоро време. Засега обаче няма друг избор. Викам му:

- Имаме колет от Америка.

Недко премигва стъписано, после съзира черната кутия и по лицето му пробягва гузна усмивка. Работата в пощата го е направила циничен: чантата му прелива от писма, вестници и списания, които, обзалагам се, няма скоро да достигнат до адресатите си. По нещастно стечение на обстоятелствата той отговаря за нашия район и тъкмо това е причината да получим известието за печалния колет с две седмици закъснение.

Недко се опитва да ми се подмаже, като ми тика последния брой на „Огонек“, прогресивното съветско списание, което редовно публикува смразяващи кръвта разкрития. Сега обаче не ми е до пикантерии със сталински привкус. Гледам кутията и си мисля: как, по дяволите, ще разбера дали вътре е прахът на баща ми, или на някакъв скитник? Няма никакъв начин! Споделям подозренията си с брат ми, той повдига рамене: - Откъде ти хрумват подобни щуротии?

Откъде ли? Не се изисква особено въображение, за да си го представиш. Но той сякаш няма никакво. Пренасянето на трупа от САЩ до България би струвало към две хиляди долара - сума, която определено не можем да си позволим. Застрахователната компания се ослушва. Университетът се стиска. Българското посолство също отказва да се бръкне за репатрирането, така че единственият изход е кремацията. Тъй като баща ми е атеист, предполага се, че не би имал нищо против. Прахът му пътува като обикновен колет.

Колет от Америка.

- Каза го вече - мръщи се брат ми.

- Има такъв разказ - продължавам. - От Светослав Минков.

Разказът е публикуван в сатиричен сборник от петдесетте години, разобличаващ буржоазните ценности. Семейство еснафи имат роднини в Щатите, които редовно им пращат колети. Задокеанските стоки предизвикват неописуем възторг и дават поводи за безкрайни хвалби и коментари от сорта колко велик е Западът и колко скапана е родната лека индустрия. Веднъж обаче се получава необичайна пратка. Колетът съдържа запечатана метална кутия без надпис. Когато я отварят, откриват вътре мистериозен сив прах. Сядат да умуват: що е това и за какво служи? Най-сетне бащата се престрашава и сипва една лъжичка в кафето си. Ефектът е тонизиращ и те решават, че става въпрос за някакъв витамин. Започват да го пият на закуска, като му измислят междувременно и куп други битови приложения. Когато чудодейната помада привършва, решават да пишат на роднините си да им изпратят още. Тогава обаче получават писмо. То е трябвало да пристигне заедно с колета, но очевидно е попаднало в чантата на някой като брат ми... Роднините ги известяват, че леля им е починала и изпращат праха й, за да бъде погребан в България. Оттогава семейството престанало да хвали толкова Запада.

- Хитро - вика брат ми.

Когато някой самолет катастрофира, всички се втурват да търсят черната му кутия. Там се пазят данни за навигацията, техническото състояние на системите, разговорите на екипажа, заповедите на командира и така нататък. Устройството, наречено още flight recovery, позволява да се възстановят събитията на борда преди катастрофата и да се разберат причините за нея. Черната кутия на баща ми не съдържа нищо подобно: цялата информация е изличена, превърната на пепел. Изведнъж си давам сметка, че почти не съм го познавал. Не разбирах работата му. Презирах пиенето му. Треперех от гнева му. Радвах се, когато заминава. Страхувах се, че може да не се върне- както и стана.

Един спомен се изплъзва от паметта ми като пощенска картичка от оня свят. Широка плажна ивица; от едната страна се редят хотели и палми, от другата плиска Атлантическият океан, мътен и заплашителен. В небето плува рекламен цепелин и развява огромен надпис „Мъртъл Бийч“. Намираме се в Америка, а годината трябва да е 1986-а. Тогава баща ми замина да преподава два семестъра в университета на Южна Каролина и държавата великодушно му разреши да вземе семейството си. Бях студент трети курс и живо се интересувах няма ли начин да останем. По-скоро заради принципа, не че толкова ми харесваше... Баща ми не беше склонен. Говорим за това на плажа. Единственият сериозен разговор, който някога сме провели. Не си спомням точно думите му. Прибоят изяжда по-голямата част от тях. Майка ми и брат ми вървят далеч пред нас. Съзерцавам сенките ни, които препускат редом една до друга по пясъка. Той е възпълен едър мъжага с голяма глава, остригана късо. Коланът му минава през средата на корема, което ми се струва малко смешно. Аз съм кльощав, с рунтава безформена прическа. Панталоните ми висят ниско под кръста, на границата на приличието. Преди два дни съм видял по MTV вокалът на Аеросмит да се носи по този начин и го намирам твърде шик. Баща ми се опитва да ми обясни защо не иска да останем в Америка. Не че не можем или че не му било хрумвало, но има неща, които са по-важни от пълните магазини.

Уважението например. Човек трябва да си тежи на мястото, докато имигрантът ще си остане завинаги имигрант. Дори тук, в Америка. Сега го възприемат като равен, но рече ли да остане, отношението към него ще се промени. Знам, че е сложно, слага ръка на рамото ми. (Или не слага, не помня вече.) Аргументите му достигат до мозъка ми в крайно фрагментарен вид. Всъщност не ми пука толкова дали ще останем. Най-важното е да имаш повече от един избор, продължава той. Да можеш да казваш „не“. Един имигрант не може да казва „не“. После говори за учениците си в България - момчетата, както ги нарича. Нямало да бъде същото без тях... Естествено, винаги можел да се оправдае с режима и всички щели да го разберат. Отношенията му с комунистите никога не са били лесни. Но нали въпреки режима е постигнал всичко, което е в момента, и това прави успеха му още по-истински?! Пък и режимите се променят... Чувам го да споменава името на съветския лидер Горбачов, но цялото ми внимание е погълнато от някакво момиче с обеца на пъпа. За пръв път виждам подобно чудо. Халката блести ослепително върху облото й коремче. Челюстта ми пада до коленете. Усещам, че се връщам 100 000 години назад в еволюцията. Какъв Горбачов, каква перестройка!...

Баща ми не забелязва нищо.

Мисля си, да беше видял онази обеца, човече, сега може би щеше да си другаде, а не в шибаната кутия. Животът не е само интеграли, хипотенузи и водка. Обаче вече е късно да наливам разум на баща ми. Късно е да го опознавам. Една бира дори не можем да изпием заедно! Каквото било, било. Защото той си е в кутията, разположил се е като пет пари в кесия и не му дреме за нищо. Имам предвид праха му. За душата не знам; може би се скита из

Америка, възседнала невидим Харли Дейвидсън, и вие от радост: - Измъкнах се! Fuck! Fuck! Fuck!

Ние обаче оставаме - в буквален и в преносен смисъл. Като капак на всичко застрахователната компания отказва да изплати застраховката му. Настояват за ДНК експертиза. Но трупът вече е кремиран. Мръсниците са си направили сметката, че сме далеч и не можем да предприемем практически нищо. Губим към сто хиляди долара.

Това се случи преди петнайсет години.

1. НЕД

But there is no need to worry,

This is just a vacation,

It’s not permanent leaving...[1]

Sun Towns, Animal Collective

Тъмна тясна стаичка. Седя със сгънати колене. Стените явно не са дебели, през тях долитат най-разнообразни звуци: пращене, чукане, пукане, вибрации, гласове, мелодии. Сякаш се намирам в стар радиоапарат, който някой напразно се мъчи да настрои. Не знам точно кога ми хрумна думата „убежище“. Тогава или сега, когато се опитвам да осмисля станалото. Но независимо дали е просто кутия, или утробата на кита на свети Йона, изплувал, за да ме спаси от стихията, аз съм вътре. Дочувам стъпки. Някой тропа по стената, но не грубо, по-скоро предпазливо, сякаш проверява има ли някой вътре. „Аз съм тук!“, май извиках, но никой не ме чу. Или май си затраях, защото не горях от желание да обяснявам. Кой си ти? Откъде си? Какво търсиш тук?

Не дължа обяснение никому!

Разклащане. Изглежда са вдигнали онова, в което се намирам, каквото и да е, и го носят нанякъде. Плясък на вълни... Не изпитвам страх. Прекачват ме в някакъв камион. Подът подрусва. Не знам откъде ми хрумва, че ме пращат като колет на майка ми. Тя не знае какво има вътре, опитва се да го отвори, не успява, ядосва се, взима ножицата, забива я в картона и ме пробожда право в сърцето. Представям си, че в колета не съм аз, а само моята кукличка. Усмихвам се. Шегичка... От кабината на шофьора се носи музика.

За пръв път не бързам за никъде. Удобно е, въпреки теснотията. Мракът действа успокояващо. Нямам желания, нито ясно доловими нужди. Нито пък кой знае какви мисли... Не скучая, макар че не върша нищо. Мога да остана вътре цяла вечност. А може би това всъщност е вечността?

- Pepino, cariño! Las tonterías que me haces hacer! Si nos descubren, los dos estaremos en grandes aprietos!

Бялата престилка разцъфва; от процепа излизат налети мургаво-златисти цици с настръхнали зърна, придържани от плитък сутиен. Иззад рамото наднича брадясало лице с мушамена хирургическа шапчица и впива устни в голата шия.

- Eres tan linda Anastasia!

Яките космати ръце се пускат по талията и разкопчават долните копчета.

- Que diablito eres!

Стройните линии на бедрата й се срещат в триъгълника на маломерните бикини. Ръката бърка в тях и ги опъва безжалостно. Мярка се ивица остра четина и малка индигова татуировка.

- Pepino! Se ha parado!!

Двете половинки на престилката рязко се събират.

- Por supuesto que se me ha parado! Siempre se para cuando estas cerca!

- El tuyo no tonto! - пръстът й сочи издутината, която опъва чаршафа под корема ми. - El suyo! Esta enderezado! Tiene erección!

Единствената дума, която разбирам.

Двамата побягват от стаята. Вратата се трясва с гръм. Оставам втренчен в идиотската издутина под чаршафа. Мъча се да установя каква точно е връзката й с мен. Това моето тяло ли е? Иска ми се панически да се върна в „убежището“ и да тръшна обратно капака. Но то вече не съществува. Навън съм. Изхвърлен, изплют, повърнат...

В коридора се разнасят възбудени гласове. После секват. Вратата се отваря, в стаята влиза дребен възрастен мъж с прошарена брада на фъндъци. След него на пръсти се прокрадват още няколко силуета.

- Welcome, Ned! - жълтеникавите му очи съсредоточено ме наблюдават. - Don’t say anything. If you hear me, just nod.

Какво казва?... Нищичко не разбирам. Премигвам глупаво.

- Wonderful! I am doctor Goldenthal. You must be worried where you are? You are at Old Creek Hospital. You were unconscious for long time.

Старае се да говори ясно и отчетливо, но това не променя нещата. Разбирам само че се казва Голдентал. Явно се намирам в някаква болница. Откога?... Усещам паниката да превзема току-що пробуденото ми съзнание.

- Къде е брат ми? - изхриптявам.

- What? - опулва се той. - What did you say?

- May be something in his native language?- обажда се женски глас.

- Ангел! Брат ми, Ангел... - ломоти ръждясалото ми чене.

- Some angel...

- He speaks about his brother, Angel - намесва се трети. -We must call him!

- Okay - кимва възрастният мъж и хваща ръката ми. -Take it easy man. Angel will come soon. You understand? Angel will come very soon. Don’t worty!

Парчето ми продължава да стърчи под чаршафа, вече няма съмнение, че е част от мен. Всички се правят, че не го забелязват, но само там са им очите. Накрая все пак някой се изпуска да подхвърли нещо по този повод, ако съдя по погледите и последвалото мръснишко хихикане. Голдентал пресича смеха им с гневна реплика. Излизат си. Спада ми.

Опитвам се да установя връзка и с другите части на тялото си. Вслушвам се в звуците, достигащи отвътре: бавния сънен ритъм на кръвта, далечния пулс на сърцето и ленивите тласъци на червата, но ми е трудно да се съсредоточа и често ги губя. Става толкова тихо, сякаш съм натъпкан с памук. Върху екрана на паметта ми припламват дебелите разклоняващи се вени на светкавиците...

- Братко, здравей! - долита бодър глас.

Още докато върви към мен, осъзнавам, макар и смътно, че в мое отсъствие са текли някакви процеси. Може би заради дрехите? Този светъл панталон с остър ръб, ризата на сини квадратчета и бялата тениска под нея... Анго, който винаги се е носил толкова небрежно! Подстриган късо, с излъскани уши и румени, гладко избръснати бузи, сякаш през последните десет години не е пил нищо друго, освен прясно мляко. Ноздрите му са прясно окосени. Но не е само това. Цялата му аура се е променила. Станала е по-лъчиста, но и някак по-студена. Той придърпва стола от стената и присяда до главата ми.

- Добре дошъл! Винаги съм вярвал, че ще се върнеш.

Взима ръката ми. Лицето му е червено, а по слепоочията му пъплят тънки вадички. Явно е тичал насам.

- Ще се оправиш. Само ийзи...

- Моля? - примижавам.

- Ама ти наистина ли забрави английски? Лекарят ме предупреди. Не било рядкост при пациенти след толкова дълга кома. Но имало надежда да си го възстановиш. В краен случай ще го научиш отново. Не е труден език...

- Колко дълга? - прекъсвам го.

Минава почти минута.

- Една година, девет месеца и тринайсет дни.

Зад прозореца се простира равно окосена ливада, осеяна с пръскачки, чийто звук напомня хор на хремави скакалци. Струите им се кръстосват и разхвърлят воден прах. Над тях често се образува дъга. Олд Крийк е реномирана клиника в Ла Рошел, с която застрахователната ми компания има договор. Подложен съм на интензивна програма за възстановяване. Всеки ден, сутрин и следобед правя упражнения за раздвижване с кинезотерапевт. Процедурите включват водни масажи и разтривки на гърба, което е доста приятно. Поглъщам все повече и по-разнообразна храна. Бързо възвръщам физическата си форма. Което трудно може да се каже за езиковата, въпреки усилията на доктор Минг, специалистът по реконструкция на говорните практики след тежки травми. Английските думи се завръщат бавно в паметта ми: разцентровани, блуждаещи, плахи, по-чужди отвсякога. Изтръскани от главата ми сякаш с един удар, още не могат да открият точните си места. Посягам към една, излиза друга... Безкрайна, мъчителна кръстословица. Но доктор Минг е неуморима.

- Разбираш ли, като говоря, Нед? - усмихва се тя под тънките си очила.

Класически продукт на смесен брак: фини азиатски черти, блед матов тен и безупречно произношение.

Кимам. Разбирането не е чак такъв проблем.

- Но трудно маркирам... - изломотвам.

- Предполагам, че имаш предвид „говоря“? - повдига вежди тя.

- Да, да. Имам акцент.

- Не мисли за акцента сега! Просто говори!

- Мога ли да попитам нещо... медицинско?

- Разбира се, питай!

- Извинявам се... отнапред.

- Няма проблем, нали става дума за медицина?

- Колко време човек може да остане... хванат в жена?

- Моля?!

Усещам как лицето ми пламва.

- Съжалявам за акцента... - показвам с ръце: - Когато правят секс, нали... и тя внезапно така - свивам юмрук - и той не може да напусне.

- Нарича се вагинизъм - хладно ме осведомява тя.

- Именно! Колко дълго продължава?

- Една, две, три минути...

- Само толкова! А цяла нощ може ли?

- Виж, не съм чак толкова компетентна в тази сфера на медицината, но не съм чувала за такъв случай в практиката на никой от колегите. Според мен това са легенди, в които рефлектира несъзнателният ужас на мъжете от влагалището. В действителност обаче вагинизмът се проявява по-често при животните. И при тях трае по-дълго...

- Аха, ясно - кимам. - Съжалявам за акцента...

- По-важно е хората да те разбират.

- Ъ-ъ - въртя глава. - Това е статус.

Тя прихва. Тази загриженост, на фона на проведения разговор и цялостното ми състояние, явно й се струва претенциозна до нелепост. Ще ми се да можех да й обясня колко греши. Акцентът е суперважен! Особено след определено ниво. Тогава хората слушат по-често акцента ти, отколкото какво казваш. Потрошил съм хиляди долари и часове да го оправям, но единственото, което постигнах, бе, че вече не можеха да отгатнат от коя точно част на света съм. Заметох следите, така да се каже. Но сега дори този скромен успех е загубен... Отново съм на изходна позиция. В устата ми тропат дърводелски сечива, вмето език. И ще ми говори, че най-важното било да те разбират! Да не съм продавач в Уол Март?

Какво общо има вагинизмът с всичко това?

Кой съм всъщност?

2. АНГО

54 мили до крайната дестинация, информират мониторите над седалките. Температура - 12°, височина - 3500 мили. Върху екрана изплува картата на западното полукълбо. Траекторията на самолета е очертана с бяла стрелка, която тръгва от Централна Европа, минава над Шотландия, пресича Северния Атлантик над Исландия, завива към Лабрадор и влиза в Щатите под остър ъгъл като балистична ракета. Върхът й почти докосва точката с надпис Ню Йорк...

В салона отекват вяли ръкопляскания. Колелата току-що са докоснали пистата. Спомням си първото ми пристигане в Америка. Летях през Хийтроу с Британските Авиолинии. Тогава аплодисментите бяха доста по-енергични. Сега летя през Прага и самолетът е пълен с източноевропейци. Те също пляскат, но по стара социалистическа традиция, почти безшумно.

Облегнах се и затворих очи. Не бях мигнал през целия път. Багажните клетки над главата ми хлопат; валят чанти, дрехи, пликове. Не разбирам цялото това бързане. Америка няма да избяга. Ще продължи да си лежи от другата страна на океана и да попива вълни от устремени към лично щастие индивиди още поне 20 години... Неусетно съм задрямал. Когато отворих очи, опашката между седалките не беше помръднала. Нямах представа колко време е минало. Изнервени, потни хора с чанти между краката негодуваха.

- Какво става, защо не пускат?

- Дами и господа, на борда има малък медицински проблем - гласът на пилота звучеше унило, като на човек, чиито планове за вечерта са пропаднали безвъзвратно. - Приканваме ви към търпение до изясняване на обстоятелствата около инцидента. Съжаляваме за неудобството.

Малък медицински проблем! На фона на последните атаки с антракс, заплахите от ботулизъм, бубонна чума, малария и куп други бацили, изпълзели изпод лабораторните похлупаци, новината не изглеждаше чак толкова безобидна. Пътниците се натръшкаха по седалките кой където свари с мрачни изражения и наизвадиха мобилните си телефони. От предната част на самолета се зададоха няколко души с ярки защитни облекла и противогази.

Е, сега я втасахме!

Виновник за суматохата е сополивият малчуган, дето се скъса да драйфа през последните часове. Очевидно това е събудило подозрения за биологична атака. Екипът трескаво се суети край хлапето: мерят му пулса, преслушват го, взимат кръвни проби на цялото семейство, проби от въздуха... Майката ридае. Бащата, близкоизточен тип с рехава мазна лимба, залепнала върху темето, мачка притеснено опаковка от снакс. Под повърхността на този минималистичен жест обаче личи ужасът на обикновения човек, изстрелян в сърцето на световния хаос. От време на време командирът на полета се обажда, за да успокои духовете. Ония с противогазите разнасят нагоре-надолу куфарчета с апаратура. Но резултатите се бавят. Ние кесим, стресът е отстъпил на тъпо безразличие.

Не съм стъпвал в Америка, откакто се случи това с баща ми. (Улавям се, че винаги казвам „това с баща ми", вместо „умря“, „почина“ или „отиде си“. Сякаш става дума за нещо срамно...) Цялото ми желание да пътувам натам се спихна като балон от дъвка, запечатвайки ранните ми имигрантски блянове с розово-лепкавото си клей-мо. Трябваше да минат години, докато започна отново да мисля за това. И все пак, като че ли една невидима забрана продължаваше да тегне над тази част от света. Тя очевидно не важеше за брат ми, може би защото беше приел смъртта на баща ни като свършен факт. Недко замина да следва в Щатите няколко месеца след трагичния инцидент. Направи MBA[2] и естествено, там си остана, като изключим ваканциите. После престана да си идва и за тях. Сега работи на Уол Стрийт и предполагам, има всички основания да бъде доволен от себе си. Всъщност по някакъв начин и двамата останахме: кой в Америка, кой в България. Не че се оплаквам, това е положението. Никой не ме е спирал, сам си го избрах.

Току-що бях завършил английска филология, отваряше ми се място в университета, но предпочетох да се отдам на бизнес. Времето беше такова. Куцо и сакато регистрираше фирми, продаваше, купуваше... В началото на 90-те книгоиздаването изглеждаше златна мина. Глад за четива. Хората още имаха пари, грабеха каквото им попадне. Продадохме един наследствен имот: половината отиде за учението на брат ми, другата вложих в бизнеса. Издадох десетина нелоши кримки, паднаха мангизи, купих си опел на старо и се ожених млад. Обаче бизнес климатът се сговни. И още как се сговни! Продължих да вадя по някое и друго заглавие, колкото да поддържам фасадата, но чувствах, че няма да я бъде. Пък и вече ми беше писнало да търча по складове и печатници, да гоня разни типове, за да си прибера жалките приходи. Връзвах бюджета, като превеждах за други издателства. Главно трилъри и фантастика, които ме кефеха. фамилният климат също не беше цветущ. Не си паснахме с жена ми, макар да се мъкнахме цяла година, преди да се венчаем (каква дума само!), а се венчахме тържествено - в църква и с разни личности, и обещания до гроб. Като че ли това скапа работата още отначало. Рамката, в която се напъхахме, на щастлива млада двойка от каталог за матраци. В крайна сметка жанрът си каза думата. Бит до дупка. Сексът - с тенденция към затихване. Беше художничка, но си вадеше хляба в една рекламна агенция, където кой знае защо все й даваха да рисува кренвирши. Пробва да направи няколко корици, но не се получи. Кренвиршите обаче й се удаваха. Дори спечели награда с един от тях на някакво международно изложение, след което я поканиха в Италия. Дай да се разведем, вече не помня кой точно го каза, но никой нямаше нищо против. Нямахме деца, нямаше какво да делим, освен опела, на който му бяха свили гумите. Тя ми го хариза. И си замина. Сега най-вероятно рисува салами, но за доста повече пари.

Изобщо всичко живо хукна да се спасява като плъхове, подушили вода в трюма. Повечето ми приятели се изнесоха по Ирландия, Испания и Германия, та даже и в Португалия, откъдето, общо взето, самите португалци гледат да се изметат. Накрая взе, че се вдигна и майка ми. Тъкмо се беше пенсионирала от БАН, където беше прекарала повече от 20 години, с фамозната пенсия от около 100 евро. Отиде да се грижи за някакъв дядка чак в Уелс. Уредила я бивша колежка, която развила цяла мрежа за гледане на възрастни хора в Обединеното кралство. От три години е там, в едно градче, чието име все забравям, известно с чудната си природа и келтските паметници, пръснати в околността. Ще стоя, вика, докато мога. Дори пари ми е пращала след фиаското с пингвинчетата. Винаги съм имал лошо усещане за детската литература. Но агентът ме убеди, че тия пингвини сега били тотален хит в Европа. Десет серии с картинки, бая солени ми излязоха правата, а полиграфските разходи - още повече. Отпечатах десет хиляди, но едва ли се продадоха и хиляда. Така приключи издателската ми кариера. Накъдето и да се обърнех, само прах, простотия, бездомни псета и безперспективност...

Тогава за пръв път си рекох: абе що ли не взема и аз да се пръждосам нанякъде? Сериозно, имам предвид не както се заканва половината български народ, като спраска гума в някой от безбройните кратери по пътищата. Отне ми почти година да се мотивирам. Може би защото все пак не умирах от глад, имах покрив над главата, като ми се дочука, все падаше по нещо, като ми се допие, не оставах на сухо, често се залъгвах, че нещата не са чак толкова зле. Но си давах сметка, че този път води надолу и все по-надолу, към неминуема нравствена и физическа дегенерация, а пък аз нямах още 40 и животът беше пред мен.

Или поне така се казва.

Е, да, участвах в лотарията заедно с още поне един милион родни картофа, търсещи по-тлъста почва! Не вярвах, че нещо ще излезе, като имах предвид опита на брат ми, който беше пускал пликове като луд, докато накрая самата фирма не му уреди документите. Но по принцип тотото е национален спорт в България. Пускай, пък ако стане. Като стане обаче, всичко се обърква. Един властен императив помита целия ти досегашен живот: човече, та ти си избран! Това не е като да ти изсипят един милион, както се хвърля на прасета и хайде живей. Тук се намесва предопределението. Дава ти се шанс, открехва ти се врата, а дали ще влезеш, зависи само от теб. Всеки има право на щастие. И сега вече няма мърдане. Ако не се отзовеш на тръбата на Чичо Сам, ще се каеш до гроб. Язвата на съмнението ще дълбае в теб дори всичко да ти е наред. Ако пък, не дай боже, животът ти тръгне накриво, ще си скубеш косите заради пропиления шанс. Сблъсъкът с родната действителност, доскоро рутинен и неизбежен, изведнъж ще придобие трагични измерения. Прецака се Марко Тотев, ще кънти в главата ти като ехо от зачукване на пирон:

Сам се прецака!!

Брат ми непрекъснато пътува по проекти и апартаментът му стои празен през по-голямата част от годината. Така че няма проблем да ме приюти, поне на първо време. Ако изобщо успея да се измъкна оттук, разбира се...

Системите за пречистване и вентилация са изключени, за да се попречи на разпространението на евентуалната зараза. Въздухът в самолета е горещ и тежък, наситен с дъх на телесни изпарения. Част от пътниците притискат кърпички към лицата си. Ама и аз съм един късметлия! Когато дверите най-сетне ти се отварят, зелената карта лежи в джоба ти, а ти, образно казано, в пълния джоб на Америка, някакъв подъл вирус може би разгражда стените на клетките ти, за да ти припомни, че между лотарията на живота и програмата за разнообразяване на емигрантския поток няма нищо общо.

Представях си как ще прекарам следващите месеци под карантина в някакъв секретен лагер, извън пределите на САЩ, зад бодлива тел, по която тече ток. Под предлог че ни лекуват, отделът за биологично разузнаване на ЦРУ извършва зловещи експерименти над част от задържаните от по-второкласните страни. Тялото ми се покрива с язви и умирам в страшни мъки. Жертва на международния терор. Доколкото ми е известно, в този случай застраховките по общия ред не важат. Кремират набързо останките ми, за да заличат следите. Един хубав ден брат ми получава праха ми в същата черна пластмасова кутия, в каквато пристигна баща ми...

Welcome to America, пич!

4. НЕД

Дълго време си мислех, че съм щастлив. Или ако не точно щастлив, то поне доволен от живота си. Обективно, не ми липсва нищо. Официално съм в графата: успели българи зад граница, УБЗГ. Неофициално обаче нещата стоят малко по-иначе. Щастлив определено не съм, нито особено доволен. Остава ми утехата, че съм УБЗГ. Което за съжаление не е достатъчно. В този живот човек се нуждае от нещо повече, освен завистта на НГЗБ, неуспелите гъзове, забити в България.

И точно това ми липсва.

Мисля, че винаги съм го знаел, но упорито криех глава в пясъка. Стараех се да гледам позитивно на ситуацията, както са ме учили в университета. Когато заплатата ти скача с десетина процента всяка година, това не е особено трудно. Напредваш в йерархията. Учиш нови неща. Пътуваш. Докато един ден нещата започват да се повтарят. Както и маршрутите. Разточителните вечери за сметка на компанията вече не те кефят, както преди. Нито луксозните хотели. Нито полетите първа класа. Неусетно, ала необратимо узряваш за истината.

Достигнал си тавана на възможностите.

Таванът е прозрачен като стъклен под. Виждаш ясно хората, които се разхождат над теб, чуваш дори поскърцването на обувките им за 2000 долара, зяпаш под полите на жените им, колкото си щеш, но не можеш да се качиш при тях.. Вече не се заблуждавам: стълбата, по която бях поел, свършва под подметките им. Когато го разбереш на петдесет, едва ли има особено значение. Вече си изтекъл през канализацията на системата и кротко дрейфуваш някъде в периферията, докато приливът отмива спомена за теб като индустриално петно.

„Чувствате ли се преуспял?“

Въпросът е отправен от българска журналистка, която прави серия от очерци, посветени на явлението УБЗГ, за голям роден всекидневник. Нямам представа откъде е докопала координатите ми. Споменава името на стар мой познат, който се върна преди две години, за да стане голяма клечка. Тайната й цел според мен е да хване някое изпушило от самота офисно зомби и да му надене халката. Няма да бъда аз, макар че доста си я бива. Успехът, превземам се, е нещо относително. Има различни нива на успеха. И други такива...

Тази година за пръв път не получих увеличение на заплатата. Всъщност, ако трябва да бъда честен, дори ми резнаха половин процент. Това са някакви въшливи 1500 долара годишно, но по-важно е отношението. Естествено, не съм единственият ощетен. Повечето старши служители на фирмата са получили олекнали чекове. Официалното обяснение е, че сме overpaid. Както и влошената икономическа конюнктура. Това го знаем всички. Не виждам обаче как този половин процент от заплатата ми може да помогне на компания с оборот от два милиарда годишно. По-скоро ни изпитват. Дали няма да се поддадем на гнева и разочарованието? Няма ли някой да тръшне вратата след себе си? Нищо подобно не се случва. Бродим с кисели физиономии, псуваме през зъби, но всъщност сме адски щастливи, включително аз, че не сме уволнени. Мътните води на безработицата се надигат с всеки изминал ден. Никой не е готов да се хвърли в тях само за да спаси самолюбието си.

Юпи, това звучи гордо. Но само докато си плащаш наема...

За съжаление вече е твърде късно да убеждавам брат си, че точно сега не е най-подходящият момент за идване в Америка. Всеки намек в тази посока ще се изтълкува като опит да изклинча от роднинските си задължения. Ангел или Анго, както му казват всички, е спечелил зелена карта от лотарията. Играл човекът - спечелил. Аз също участвах, и то неведнъж, но късметът ми така и не проработи. Както и да е. Анго Бой трябва да кеси тук поне няколко месеца в годината, иначе рискува да изгуби статута си. Сама по себе си една зелена карта не решава нищо, но да я оставиш да пропадне е точно толкова нелепо, колкото да си мислиш обратното.

Анго Бой също иска да бъде УБЗГ. Естествено, не мога да му се сърдя. Базисно, българите се делят на три големи категории: УБЗГ, НГЗБ, за които вече стана дума, и КБГ - крадливите български гъзове, които на практика обуславят наличието на първите две. Всеки опит да се оформят някакви подгрупи или междинни категории според мен намирисва на опортюнизъм, който цели да замаже границата между нещата. Възниква обаче логичен въпрос: няма ли неуспели българи зад граница? Аз лично не познавам такива. Всички се хвалят, че са успели, дори преуспели - гребат с пълни шепи от рога на изобилието и пият директно от изворите на рая. Останалите се завръщат тихомълком в България. Следователно стават отново НГЗБ. По същата логика няма и успели българи в България. Ако вярваш на приказките им, дори онези, които се радват на привидно благополучие, всъщност балансират на ръба на мизерията, битието им е изтъкано от несигурност и спънки, а бъдещето - такова просто няма. Истински успелите обикновено не се маят дълго и заминават за чужбина, за да се влеят в редиците на УБЗГ. Тези, които все пак остават, често се оказват най-прости КБГ.

Идването на братока ме изпълва едновременно с радост и безпокойство. Вече трета година живея съвсем сам и като че ли започва да ми писва. От друга страна, не е чак толкова зле. Не трябва да се съобразявам с никого. Повечето ми приятели отдавна са се изпоженили, някои вече са се развели и оженили повторно, трети живеят с гаджета... Това не е причина да се бърза! Жените, общо взето, са пиявици. Да се събереш с някоя само защото така трябва, е сигурна рецепта за главоболия. Затова избягвам да си ходя в България. Като разберат, че си УБЗГ, in good shape & free, нещо им става, сякаш превъртат, налитат ти от всички страни - излагат стоката си, гледат да те оплетат в отношения, дебнат те да стъпиш накриво и хоп - да ти надянат хомота сред победоносния вой на цяла сюрия от НГЗБ, подскачащи около теб с бъклици и пешкири като индианци около поваления труп на благороден елен.

No thanks!

Някои, разбира се, се връщат в България само за да изпразнят пълнителя. Не и аз! Не и заради едното чукане! Мога да го имам, когато си поискам в Америка. А) Съществува институтът на платения секс. Б) Офисите на Мидтауна преливат от амбициозни самотни кучки с поливалентни вагини. Всичко това се излива петък вечер по улиците. Няма проблем да забършеш някоя и да водиш полов живот. При положение че не остават да спят вкъщи, естествено. Започнат ли да остават - край! Телата на жените отделят отрова, която прави мъжете зависими от тях, твърдеше бившето ми гадже Беатрикс. Разделихме се преди три години. Всъщност „разделихме“ е силно казано, защото никога не сме прекарвали заедно по-дълго от една седмица. Тя живееше в Торонто. Запознахме се на един мениджърски курс във Флорида, където някой си д-р Кандзебуро Ое ни посвещаваше в тайните на the six sigma way - авангарден по онова време метод за екстраполиране на печалбата. Май си паднах по нея, и то доста. От време на време Беатрикс отскачаше до Ню Йорк, където, разбира се, оставаше да спи при мен. После внезапно заряза всичко и замина за Южна Америка. Увещаваше ме да отида с нея, за да се включим в някаква новоучредена комуна по поречието на Амазонка. Как ли пък не — да зарежа питомното, та да хукна да гоня дивото! Беатрикс така и не можа да вникне в смисъла на този балкански идиом. По онова време още вярвах, че мога да натрупам достатъчно кинти, за да се пенсионирам безпроблемно на четирийсет и пет, и да си гледам живота.

„Забрави, махва с ръка тя, няма да стане.“

И нарамва огромната си раница, в чийто долен край се мандахерца малко лъскаво тиганче... Понякога, всъщност все по-често, ми липсва. Отровата на плътното й бледо тяло с остри гърди явно е проникнала дълбоко в мен.

Подходът на Анго с жените е доста по-различен и тъкмо това ме тревожи. Той е от хората, които нямат нищо против жените да остават. Винаги е искал да се жени, винаги някакво същество от женски пол се е моткало край него; имам предчувствие, че същото може да се случи и тук. Ще завъди жена в къщата! Представям си как се завръщам от командировка и ги заварвам да къртят на канапето в хола. Гърдите й се подават под чаршафа, на рамото й е татуирана зловеща фигура с коса като емблемата на Айрън Мейдън. Жената остава да живее вкъщи. Брат ми готви. Ядем заедно. Спим заедно. Жената води своя приятелка. Менкаме си ги. Оказва се, че едната е болна от СПИН. Мивката прелива от мръсни чинии и чаши. Ражда се дете. Сметката ми е на червено. Режа си кротко вените в мазето, свит между пералнята и сушилнята, и се взирам в рядката си спинозна кръв, която се отцежда в канала и образува малък водовъртеж. Прахът ми пристига в София, в същата черна пластмасова кутия като тази на баща ми...

5. АНГО

- Имаш косми в носа.

- Моля? - рязко се наклоних.

- Имаш косми в носа! - втренчено ме фиксира той.

Брат ми е цели шест години по-малък от мен, но не изглежда кой знае колко по-млад. Облечен е спретнато, лъха на скъпарски одеколон. Косата му е зализана назад, а ушите му някак мистериозно са се прибрали към черепа. Няма нищо общо с оня Недко, с пощаджийската чанта. Нед е човек, на когото може да се разчита.

- Всеки човек има косми в носа!

- Но твоите стърчат!

Eгa ти наглото копеле! Това ли намери да ми каже? След четири години! Инстинктивно докоснах ноздрите си. Улових тънко снопче.

- Чудо голямо!

- Ако смяташ да се интегрираш, трябва да ги махнеш.

- Това ли е най-важното?

- Зависи. Понякога първото впечатление е най-важно.

- Не бери грижа - налях си още бира. - Ще се оправя.

- Късметът си е късмет. Имиджът си е имидж.

Седим в индийския ресторант на Кълъмбъс Авеню, недалеч от бърлогата на брат ми. Улицата цепи нащърбения релеф на Ню Йорк като писта за излитане и се губи в небето, обагрено във виолетово. Слънцето отдавна се е скрило, но градът продължава да излъчва жега. Бях кацнал точно преди шест часа, три от които прекарани в самолета заради съмнения за епидемия на борда. Но след всички проведени тестове явно бяха заключили, че не представляваме чак такава заплаха за сигурността на САЩ, и ни пуснаха да слезем. През това време брат ми беше висял на летището, получавайки още една възможност да осмисли факта на пристигането ми от всички възможни ъгли. Що се отнася до мен, случилото се бе знак. На борда наистина имаше зараза, но източникът й не бе сополивият малчуган. Вирусът се беше загнездил в мен. Много по-страшен от антракс или чума, неоткриваем с микроскопи и химически реактиви. Вирусът на провала!

- Е, сега като си вече в Америка, какво смяташ да правиш?

Не бях мигнал през целия път, тялото ми копнееше за сън, но часовата разлика ме държеше буден.

- Имам интервю, във вторник - казах с отсянка на гордост.

Преди да замина, се свързах с една посредническа агенция, която търсеше работа в САЩ на емигранти с редовни документи. Бяха ми уредили няколко интервюта.

- Каква е работата? - заинтересува се брат ми.

- Супервайзър, в някакъв Макдоналдс.

- Все отнякъде трябва да се започне - отбеляза тактично Недко. Или Нед, както му викат сега...

Загребах малко сос с края на питката и отхапах. После чевръсто излях остатъка от бирата в устата си. Езикът ми зацвърча като въглен.

- Ти имаш бизнес експириънс - отбеляза брат ми. - А това се цени тук.

Гледаше ме съсредоточено, сякаш търсеше още дефекти по лицето ми.

- Майната му на тоя експириънс! Искам да отворя нова страница. Още една бира! - махнах на келнера.

Мантрата на губещите

Да отвориш нова страница

Да започнеш от нулата

Да станеш нов човек

Неусетно бях започнал да я повтарям.

Нед живее на пет минути от Сентръл Парк, в стара градска къща от червеникави тухли. Апартаментът, за който се ръси малко над две хиляди долара на месец, се намира на четвъртия етаж. Стръмното стълбище е застлано с дебел кафяв мокет, попил най-разнообразни петна. Ако се изтъркаляш по него пиян, хрумна ми, вероятно ще смекчи удара... Климатикът е оставен да работи, облъхва ме приятен хлад. Жилището се състои от огромен хол, спалня и баня. Мебелировката е оскъдна, ала функционална, в стил седемдесетте години. Червеникав паркет, килим на големи квадрати, няколко постера на абстрактни експресионисти. В единия край на хола има разкошен дървен бар, пропит с аромат на уиски и тютюн, а зад него - бокс.

Ще живея тук, докато си стъпя на краката. Колко може да продължи това?... Брат ми изникна от банята, нахилен до уши, като размахваше странен уред, нещо средно между вибратор и самобръсначка.

- Какво е това? - налегна ме кофти предчувствие.

- Подарък! Много полезен апарат... - увери ме той, докато сваляше наконечника от металния връх. - Стриже космите в носа. Заповядай!

CONAIR. Върховен носоподкастряч с уникална ротационна глава.

- Искаш да ме унижиш, а? От самото начало! - кипнах. - Какво си въобразяваш с тази педерастка джаджа?! Заври си я ти!

- Не съм я използвал. Аз си ги скубя. Но се боя, че това ще ти хареса още по-малко... - той натисна копчето и вдигна машинката към лицето ми. Главата вибрираше, ножчетата свистяха между процепите. Инстинктивно спрях ръката му. - Ийзи бе, мой човек! Ще свикнеш, дори ще ти хареса.

- Разкарай се! - изръмжах.

Налях си демонстративно цели три пръста уиски от запасите му и се друснах пред телевизора. Почнах да ровя по каналите. Налетях на някакво шоу. Двама мъже с пяна на уста се обясняваха нещо. Между тях стояха две горили, готови да ги разтърват. Водещият ги наблюдаваше с нездрав интерес, а публиката ревеше: „Джери, Джери!...“

- Кой е тоя Джери? - попитах.

- Джери Спрингър - обясни Нед. - Най-якото шоу в Америка...

Мъжете са братя. Единият чука гаджето на другия, докато онзи ходи да блъска по десет часа във фирмата. Защо ми правиш това, аз я обичам!? Защото те мразя! Мислиш се за нещо повече от мен! Женската хленчи, че се чувствала пренебрегната. Публиката: ууууу! Джери: а не ти ли е неудобно да го правиш все пак с брат му? Ами той има душа...

- Сигурно им ръга бая мангизи, за да се правят на маймуни? - небрежно се поинтересувах.

- Ръга, със сигурност... - кимна Нед.

- Да ти се намира гадже подръка?

- Само брат... - кикоти се Нед.

- Чакай - озъртам се подозрително, - наистина ли нямаш гадже?

- Нямам постоянно гадже, искам да кажа. В момента нямам.

- Но се срещаш с жени, нали?

- Все още... - прозя се той.

Утре е понеделник, а брат ми трябва да лети в седем и половина сутринта за Детройт. Останах да зяпам още известно време, като намалих звука. На сцената са двойка съпрузи. Мъжът признава, че има любовница травестит... „Джери! Джери!“, реве публиката. Рекох си, тая работа няма как да стане в моята клета малка родина. Ако се изтъпаниш по телевизора и заявиш на всеослушание, че клатиш сестра си под носа на гаджето й, ще те сочат с пръст до края на живота ти. Тук просто изчезваш. Взимаш няколко хилядарки и отплуваш в тоталната анонимност, откъдето си изпълзял.

Когато си никой, хрумна ми, можеш да правиш всичко.

Джери Спрингър обобщава ефектно горчивата истина за човешката природа и отправя апел към традиционните ценности. Заставката на шоуто е красноречива: уличка, задръстена от боклукчийски кофи, която не води за никъде. На този фон звучи любезна покана: ако си проститутка и има какво да разкажеш, обади се на следния телефон... Опънах още няколко глътки направо от шишето, разпънах дивана в хола и си легнах.

6. НЕД

Изтръгвам новопокълналите косъмчета в носа си. С пинцета, за повече прецизност. Времето, когато се изстрелвах на работа, закопчан в костюм и вратовръзка, отдавна е зад гърба ми. Вече мога да си позволя по-небрежен стил. Официалното оправдание е, че така се създава team friendly атмосфера, особено популярна концепция сред мениджърите от средния ешелон. След толкова години обаче ми се струва, че проклетият костюм е потънал в мен така, както униформата се отпечатва във военните. Продължавам да го нося дори когато ходя на плаж. Мисля, че босовете отлично разбират това и наблюдават всички напъни за либерализация на корпоративния дрес-код с дълбока ирония...

Цилиндричната щабквартира на Silvertape се намира в едно от безкрайните предградия на Детройт. Охраната ми маха небрежно. Останалите трима вече са на линия. Скаридата Мелиса, лукавият Ваяпее и рапонестият Декстър. И тримата работят в чикагския клон на фирмата. Хващам ги скупчени над единия от компютрите. Изглеждат възбудени и гузни, сякаш са разглеждали сайт за групови изнасилвания.

- Е, готови ли сте?

- Yes, sir!

- Да им покажем тогава какво можем.

Залата постепенно се пълни с народ. Босовете на Silvertape заемат местата си на първия ред. Правил съм го стотици пъти и въпреки това съм леко напрегнат. Най-вече да не се издъни техниката, както обикновено става в решителния момент. Според мен човешките мозъци генерират някакво поле или вълни, които влияят върху апаратите. Така че stay cool, за да нямаш излишни неприятности. Екипът се суети край мен.

Стърча пред ярко осветения екран, зад тясна катедра от стъкло и метал. Сивкаво-черната корпоративна аудитория следи хипнотизирана червения връх на лазерната ми показалка. Слайдовете се сменят с мазно click. Редуват се таблици, схеми, диаграми. Играя си на Господ: съкращавам звена, размествам отдели, сливам цели структури. Презентацията е венецът на многоседмичните ми усилия. Ръководя малък екип от трима сътрудници - чевръсти, лукави натегачи. Оптимизираме маркетинговата структура на Silvertape, най-големият производител на самозалепващо се фолио в Северна Америка, а вероятно и в света. Служителите откровено ни мразят, но се страхуват от нас. Очертават се яки съкращения. Мисля, че точно затова са ни повикали. Бизнесът се нуждае от трансмисии. Когато Боб и Джо загубят работата си, трябва да има виновни. И най-добре това да бъде лошият бял мъж с източноевропейски акцент.

„Идвам отдалеч и съм за малко“, мотото на консултанта.

Click-click, отварят се прозорчета, изписват се диаграми, пробягват разноцветни надписи, щурат се някакви човечета... Дали не прекалих с анимацията? Ако съдя по физиономиите на първия ред, шоуто се харчи. Проповядвам госпъла на пазарната икономика с цялото си сърце. От време на време пускам по някоя грижливо премерена шега.

Building a joke: целта па всяка шега е да изпьрзаля аудиторията с едно правдоподобно на пръв поглед начало, после да й отнесе главата с неочакван обрат. Подхлъзването на аудиторията става, като я въвеждаме в ситуация, ко-ято изглежда напълно правдоподобна, логична, дори обикновена. Ако началото звучи странно или невероятно, публиката ще заподозре, че има нещо. Изненадата ще се загуби и шегата ще се изпорти.

В дъното на залата мервам едър тип с карирана риза, бейзболна шапка и продълговат черен сак. Срещал съм го и преди, но с костюм. Брус ръководи паразитно звено от цели седем души, което дублира дейността на още поне два отдела. С безпогрешен нюх на стар служител той предчувства нерадостната си съдба и откакто съм дошъл, прави отчаяни напъни да ме убеди в ефективността си. Затрупва ме с отчети, предложения и анализи, които неизменно свършват в машината за унищожаване на документи. Лицето му е алено и потно, сякаш е тичал от къщи дотук. Усещам гнева, който се излъчва през порите на тялото му. О, да, знам, че има за какво да си връща! На мен, на компанията, на цялата система. Блъскаш цял живот като животно и накрая си прецакан отвсякъде. Телевизиите са пълни с подобни истории. Пичът превърта, грабва пушката и тръгва да въздава справедливост.

Погледите на всички са приковани в екрана. Не спирам да плямпам. Старая се да избягвам аленото лице на Брус, макар че усещам топлината му в периферията на зрителното поле. Май се досещам какво носи в сака... Как да отложа мига на истината? Клипчето изобразява голяма ножица, кастреща излишните отдели. Звуковият ефект напомня метално щракане.

Щрак-щрак. Брус отива на боклука.

Щрак-щрак. Затворът на пушката е пълен.

... Както личи от таблица № 7, печалбата през последното тримесечие се формира главно в звената за директни продажби...

Фасадата на аудиторията се пропуква като тънка ледена кора. Някой прихва в сумрака, подир него - друг. Кикотът се разпълзява във всички посоки. Е, какво толкова

съм казал? Забивам поглед в екрана на лаптопа, откъдето дирижирам презентацията. В центъра на таблицата трепка загадъчен анимиран gif. Обръщам глава към големия екран, където опулена женска смуче нечий безименен кур. Инстинктивно превключвам следващия слайд. Ушите ми бучат от адреналина, но произнасям невъзмутимо:

... Ако сравним относителната ефективност на продуктовите линии...

Тишина. По лицата на присъстващите минава гърч, сякаш са схрускали по команда ампули с цианкалий. После гръмва... Смехът ме шибва в гърдите като ударна вълна. Стискам ръбовете на металната масичка. На монитора се мъдри беловеждият Хю Мерит, председателят на борда на директорите - чисто гол, с надървен пенис и мрежести червени чорапи. Същото чудовищно изображение, многократно увеличено, се прожектира на екрана зад мен.

Успявам да произнеса само:

- Аз... Нямам представа как това е попаднало тук!

Лампите светват. Залата жужи като кошер. Мервам бейзболната шапка, която се изнизва заедно със зловещия си сак.

Хю Мерит, зелен като мухоморка, ме сграбчва за ризата:

- Ти, копеленце мръсно! Затова ли ви плащаме по 300 долара на час? Това ли успяхте да сътворите за толкова седмици, паразити такива!

- Хю, Хю, успокой се! - теглят го двама от директорите. - А ти, момко, се постарай да дадеш някакво смислено обяснение!

Така нареченият екип се е изпокрил по ъглите. Сам съм.

- Очевидно е саботаж...

- Очевидно! Но кой може да има интерес от подобна гавра?

Кой ли? Обгръщам с поглед развълнуваното множество.

- Господа, вие се каните да изхвърлите на улицата 1500 души. Поне двеста от тях имат достъп до вътрешната мрежа. И мотивация в излишък!

Бен и Милър, двамата директори, се спогледаха.

- А ти защо се хилеше? - съска Мерит.

- Аз? Хилил ли съм се?

- Да! И ти, и те, и вие двамата, всички!

- Съжалявам, сър. Било е несъзнателно, нервен тик - събирам остатъците от наглостта си. - Знаете ли, джентълмени, мисля, че извадихме късмет...

- Каквооо?!!!

- Точно така - подхващам все по-уверено. - Това е нищо. Неприятен, но по същество безобиден инцидент. Я си представете, че беше нахлул някой с автомат или чувал динамит? Е, къде щяхме да сме сега?

- Хъм... - чешат се по тиквите Бен и Милър. - Смятаме да проведем вътрешно разследване.

- Аз също!

Между нашите два офиса, централния в Ню Йорк и този в Чикаго, има отколешна неприязън и скрита борба за надмощие. Хората от Мичиган не искат да се примирят с лидерството ни. Убедени са, че генерират достатъчно приходи, за да бъдат самостоятелни. Ние сме повече и получаваме по-високи заплати. Струва им се, че ги подяждаме. И когато някое нафукано нюйоркско копеле им се изсипе на главата, гледат всячески да му подлеят вода. Бях предупреден да не ги дразня. Опитвах се. Особено през първите седмици. Дори им организирах пикник! Мислиш си, че си създал малък, сплотен тим. Обаче в края на краищата си прекаран. Нямам идея кой точно: Мелиса, Декстър, Ваяпее?... Не разполагам с други доказателства, освен гузните им погледи. А може би всички заедно са се упражнявали да наслагват главата на Хю Мерит върху тялото на неизвестен травестит, подбуждани от отмъстителните чикагски партньори?

Вероятно никога няма да узная.

Довършвам презентацията в една малка заличка на 16-ия етаж при засилени мерки за сигурност. Използвам една по-стара графична версия. Получава се скован, неартистичен спектакъл с акцент върху сухите цифри. Въпроси няма. Накарах Декстър и Ваяпее да си водят записки и да представят писмени становища по всички повдигнати проблеми. Възложих през зъби на Мелиса да изготви подробен вътрешен отчет за хода на проекта през различните фази. Силно се надявам това да отрови седмицата им. Иска ми се да ги викна насаме, преди да се разделим, да им кажа колко грозни, тъпи и жалки са, колко нищожни са шансовете им за успех, че колкото и да се натягат, в крайна сметка ще бъдат изхвърлени на боклука, след като бъдат изцедени до последната капка.

Не и преди това!

След края на презентацията има нещо като работен обяд накрак, който преминава в ледена атмосфера. Хю Мерит си тръгва, без да се сбогува с никого от екипа ни. Логично. Едва тогава настроението отлепя от нулата. Получавам дори няколко тайни потупвания по рамото. Единственото, което искам обаче, е да се върна колкото се може по-бързо в Ню Йорк.

7. АНГО

Преди да изляза, преговорих набързо съдържанието на гайда за тъпаци „Как да издържим успешно интервю“. Книжката изобилства от полезни съвети: как да елиминираме лошия дъх, нервните тикове, потенето, нежеланата ерекция, паразитните думи, двусмислените отговори, паниката. Седем трика обувките ни винаги да изглеждат лъснати. Защо трябва да избягваме вратовръзките на точици. Разликата между мазната и сресаната коса. За вредата от гръмогласния смях. Какво казват мимиките на лицето. Какво не казват. Как да направим пръднята си неутрална и безшумна...

Ресторантът се намира във Военноморския музей, на края на 46-а Ийст под тежката сянка на самолетоносача Интрепид. Вездесъщият хамбургер грее на фона на крила, дула и ракети като органична част от този исторически арсенал. Дишам дълбоко, мозъкът ми се оросява като ливада за голф, дланите ми са сухи въпреки жегата. Ако се наложи да пръдна, сигурен съм, никой няма да усети.

Силата е на моя страна.

- Вие трябва да сте мистър Баноф? - посрещна ме строен индиец с огромни изпъкнали очи и мътни белтъци, прорязани от синкави артерии.

„Гупта, мениджър“, пишеше на ревера му.

Заведението беше полупразно, като изключим персонала с ризи на червени райета, който се беше скупчил зад касите и ни наблюдаваше подозрително. Гупта прегледа резюмето ми.

- Виждам, че сте работили с хора.

- Имам известен опит... - кимнах скромно.

В ресторанта влезе някакво семейство и се насочи към една от касите. Той ги стрелна с безпокойство.

- Най-важното е координацията! Иначе веригата се къса и настъпва хаос.

Персоналът неохотно се задейства. Направи ми впечатление, че в кухнята има твърде много хора - повечето от които с наднормено тегло. Движенията им бяха изключително бавни като в кошмарен каданс. Бутаха се един в друг, изпускаха разни неща, а накрая се оказа, че са объркали поръчката. Клиентите вдигнаха скандал. Междувременно влезе група тийнейджъри и пред касите се образува опашка.

- За това говоря... - въздъхна индиецът.

- Защо просто не ги изгоните?

Той ме изгледа осъдително, сякаш бях оператор на газова камера в Аушвиц.

- За да отидат на улицата и да станат престъпници? Вижте, сър, ние си партнираме с фонда за насърчаване на заетостта сред младежи в неравностойно ментално и социално положение. По тази линия получаваме данъчни облекчения и малки субсидии за всяко работно място, но не това е най-важното. Ние вярваме в равенството на възможностите! От друга страна обаче, сме и фастфууд, нали? Не слоуфууд - той се изхили на собственото си остроумие. - Марката задължава! Ето защо ни е нужен баланс.

Разбирах. Искаха хората хем да цицат от въпросната програма, хем да си вдигнат оборота. Гупта не беше глупак.

- И как ще стане това?

- С координация! - думата явно беше обсебила съзнанието му. - Трябва ни някой, който да координира движенията на персонала.

- Супервайзър.

- Не харесвам тази дума. Предизвиква асоциация за принудителен труд. Във ваше лице работниците трябва да виждат партньор, а не надзирател. Може да започнете още сега. Ако колективът ви приеме - оставате. Но ви предупреждавам, че няма да е лесно...

Отидохме в едно стайче в задната част на ресторанта да пробвам някаква униформа. Обаче не ми стана, аз съм височък. На сакото още се мандахерцаше значката на предишния му собственик: О’Райли. Какво ли беше станало с него? Нищо добро, ако се съди по лепкавата субстанция в джоба. Кетчуп. Гупта ми подаде салфетка и прагматично заключи:

- Да видим първо как ще потръгне, пък после ще мислим за униформа...

Върнахме се в кухнята, той ме представи на колектива и хукна по задачи.

Веднага се почувствах като чуждо тяло - нежелан и излишен. Опитах се да пусна два-три майтапа, но никой не се засмя. Огромният черен мъж, който пълнеше съсредоточено пликчетата с картофките, поклати съжалително глава. На значката му пишеше: Том. Известно време наблюдавах мълчаливо суетнята, за да вникна в същината на проблема. Стараех се да запомня имената им. Не исках да се правя на началник още от самото начало. Скоро престанаха да ме забелязват, освен когато се блъскаха в мен. Не казваха дори едно „сори“, само прошепваха „шшшитс!“ и отминаваха, забили поглед в земята.

- Ей, Шърли! - не се стърпях накрая. - Я ме погледни! Какво виждаш?

Пъпчивото лице на момичето се изду, сякаш се канеше да ревне.

- Виждаш мен! - побързах да я изпреваря. - Виждаш Луси, виждаш Том, виждаш печката... Не се блъскаш в тях, защото ги виждаш. Ако гледаш само в земята, как ще ги видиш? Човек трябва да ходи с високо вдигната глава. Това е знак за самоуважение!

- Защо й говорите така? - долетя глас отстрани.

- Същото се отнася и за теб, Луси - избих го на проповед в духа на founding fathers. - Знам, че можеш да го направиш! Отсега нататък никой в тази кухня няма да гледа в земята. Знаете ли какво е казал мистър Горки по въпроса? Човек, това звучи гордо! Знаете ли кой е Горки?

Всички бяха спрели да работят и ме гледаха с дива почуда. Опашката пред касите видимо беше нараснала.

- Some jerk - подхвърли дребничкият Сам, дето опаковаше сандвичите.

Последва вял кикот. Работата се възобнови, макар и мудно. Луси и Шърли ходеха с демонстративно вирнати глави, но продължаваха да се блъскат във всичко, което се изпречеше на пътя им. Останалите подеха примера им. Реших, че рано или късно ще им омръзне, и се насочих към следващата рационализация.

- Ей, Том! Даваш ли си сметка, че пречиш на другите да минават?

Пътечката между фритюрниците и машината за безалкохолни наистина беше тясна и Том я запушваше почти изцяло. Колегите му също не бяха ваденки, така че всеки път се налагаше да извършват сложни маневри, които влияеха отрицателно на производителността на труда.

- Къде по-точно искате да застана, сър? - лопатката се губеше в синкавите му ръчища като аксесоар от Лего.

- Не мисля, че мястото ти изобщо е тук, Том! Защо не се смените със Сам? Тъкмо малко разнообразие...

- Но... - картофките се посипаха по пода. - На мен ми харесва тази работа!

- Хайде, хайде, опаковането също си го бива! Сам, ела на мястото на Том, ако обичаш...

Бях много горд, че съм отпушил пътеката. За съжаление не бях предвидил страничните ефекти. Сам си служеше зле с лопатката и половината от картофките се разпиляваха по пода. Личеше си, че му е все тая. На мен обаче не ми беше... все още. Издърпах шибаната лопатка от ръцете му.

- Не така, а така - показах му. - Елементарно, Уотсън!

Лицето му се изопна от обида.

- Не се казвам Уотсън, сър.

- Не, разбира се! Уотсън е просто...

Отказах се. Нямаше да ми стигне денят да му обясня произхода на този израз. Върнах му оръдието на труда. Той обаче не пожела да го вземе. Седна на плочките, хвана се за главата и започна да трепери. Мамка му! Междувременно откъм касите се надигна заплашителен ропот.

- Какво сте ми дали?! Поръчах сандвич с риба, а не с пиле! Казах двоен чисбъргър!! Това не е бигмак, по дяволите! Защо сте ми дали риба, мразя риииба!!!

С два скока се озовах до Том, който невъзмутимо загръщаше един чисбъргър в опаковка за пиле.

- Ти... - просъсках. - Нарочно ли го правиш?!

В този момент Луси се спъна в Сам, който седеше на пътеката, и се просна на земята, събаряйки на свой ред друго същество на име Моси, което мъкнеше две еднолитрови кофи с кока-кола.

Гупта изникна сякаш изпод земята.

- Какъв е този хаос? Какво става, по-дяволите!?

- Той ни забранява да гледаме в краката си! - проплака Шърли.

- Измисля ни прякори - обади се друг.

- Каза ни, че сме тъпи...

- Тъпи!? - Гупта трепна като ужилен. - Тази дума е забранена тук!

- Не е вярно! - намесих се. - Не съм им казвал, че са тъпи...

- Тогава защо са толкова разстроени, а? Сам, човече, какво ти е?

- Нарече го Уотсън.

- Нарекъл си го Уотсън?!

Гупта се извъртя към мен с ръце на кръста. Смуглото му лице беше станало синкаво от гняв.

- Знаех си, че си лош човек, мистър Баноф, cruel! Усетих те още по време на интервюто. Виж какво направи! Няма да ми стигне цяла седмица, за да ги успокоя. Ти мразиш тези добри хора! Мислиш се за по-горен от тях. Всички европейци сте такива! Влачите се тук с пробитите си джобове и само се перчите с ума си. Покажи ни джобовете си, господин аристократ, покажи ни джобовете си! -той настъпваше заплашително към мен, а зад него - цялото му откачено войнство, като в сцена от епичен мюзикъл. - Вън! Вън!!

Озовах се на улицата под палещото слънце, с високо ниво на адреналин в кръвта си. Нажеженият бетон ме заслепи, сложих си тъмните очила. Огромният сивкав силует на Интрепид се извисяваше зад гърба ми, потрепващ в маранята като раздразнен носорог. Палубата му беше отрупана със самолети. Имах чувството, че целият този арсенал е насочен към мен. Побързах да се отдалеча, описвайки сложни чарличаплиновски тегели, сякаш бягах от някакъв всевиждащ мерник.

8. НЕД

... естественият ред на нещата

може да изплува само от хаотичния безпорядък

на множество случайни събития.

Питър Бернщайн, „Срещу боговете: невероятната история на риска“, 141-2

Брат ми е пържил кюфтета. Миризмата е уседнала трайно във всеки ъгъл на спретнатата ми къщурка. Която вече не е чак толкова спретната... Изпържил е цяла купа: кой ще ги яде всички тези кюфтета? Кризите в родината май са изместили съзнанието му. Страхува се да не умре от глад. Доколкото разбирам, не е извадил особен късмет с работата. В Макдоналдса ударил на камък. В сряда се явявал на друго интервю, чак в Куинс, но се оказало, че на този адрес има само кухня за бедни. Предложили му да положи доброволен труд. Следващото било в Бронкс, но позицията, за която кандидатствал, вече била заета. Имало свободно място само за оператор на пешеходна пътека. Да помага на деца, старци, сакати и пияници да пресичат някакво опасно кръстовище. Дали му бронежилетка, но го предупредили, че може да бъде пробита от нож. След кратък размисъл се отказал. Сетил се, че в хороскопа му пишело да избягва места, където се водят въоръжени конфликти...

- Зарежи ги - махвам с ръка. - Тия са мошеници.

- Лесно ти е на теб...

Имам чувството, че вече съм го чувал. Не ми пука. Дали да не мушна някое и друго кюфте? Точно след половин час обаче имам среща с Влад Бергер. Петък е. Ще хапваме в новото френско бистро в Мидтаун, заедно с някакви chicks. Ще изпортя цялата концепция, ако се изтърся ял.

Бергер е три години по-голям от мен и около два и половина пъти по-богат. Той е УРГ - успял румънец зад граница. Истинското му име е Барбареску, но, разбира се, отдавна не го използва. Приятелството ни винаги е било свързано с общата ни съдба на успели издънки от етноси със славно минало и незавидно настояще. Течеше през мърморенето по принцип, взаимната неприязън към босовете, през процентите на икономическия растеж, промоциите и неизбежните разочарования, през малките ни бунтове, хитруването на дребно, но най-вече през споделеното чувство на превъзходство над не толкова успелите ни сънародници.

Струва ми се, че долавям стаен укор в погледа на брат ми. Е, да, малко тъпо се получава, че не мога да го взема с мен да плюска трюфели. Но нали всеки си има свой живот? Добре е Анго Бой да свиква с този факт. Колебая се дали да не му разкажа какво ми се е случило в Детройт, но едва ли ще схване същността на драмата... Виж, Бергер разбира чудесно всеки детайл.

И се кефи яко, за моя сметка...

- Но това е велико, man! - цвили копелето. - Откога мечтая да направя нещо подобно. Но не ми стиска. Ти си сбъднал мечтата на всеки консултант!

- Не съм го направил аз! - напомням му.

- Няма значение. Преживял си го! Какво не бих дал, за да бъда там.

- Нищо чудно и да ми бият шута... - отбелязвам.

- Че ти нали и без това мислеше да се махаш!

- С тази репутация?!

Седим в ресторанта Le Beau Canard с двете chicks, които се оказват стажантки в Уол Март. Имат вид на изключени роботи. Бергер черпи. Това ще бъде неговият малък реванш срещу системата. Вечерята на отмъщението. Замислил е да включи сметката в перото „разходи за плюскане с корпоративни клиенти“ и най-хладнокръвно да я прати на работодателя за осребряване. След две бутилки бургундско обаче, трюфелите, охлювите и патицата сме добутали сметката едва до 870 долара, което нагледно демонстрира цялата ни подривна немощ. Chicks също са се нагушили до човките. Бергер ги довлече, но през цялата вечер не им обръща почти никакво внимание. Ролята на консумативни апендикси явно не ги смущава. Свикнали са.

- Ако нямаш свой човек да те вкара в голямата игра, забрави! - въздъхва Бергер. - Навсякъде е така, не само на Балканите. Трябва да си намериш патрон. Да те забележи някой от големите и да реши, че ти си неговият човек. Освен ако нямаш стари семейни връзки. Тия типове, знаеш, въртят мангизите главно помежду си, каквито и да ги дрънкат.

- Знам - въздъхвам. - Ти нали имаше патрон?

- Абе, има един, дето ми се прави на покровител, ама явно не му се чува думата... - мръщи се той. - Ако има нещо по-лошо от това да нямаш патрон, това е да имаш слаб или негоден патрон. Тогава започват да те идентифицират с него и си казват: а, това е човекът на оня капут, дай да го преебем...

Бергер се точеше тази година да го направят младши партньор, но издуха супата. Напомням му, с цел да го утеша, че да си младши партньор всъщност не е кой знае какво. В известен смисъл се връщаш на изходна позиция, макар и на следващо ниво, където правилата на играта стават още по-неясни, а йерархията още по-сложна. Споделяш отговорностите, но само нищожна част от печалбата. Приемат ли те веднъж, очакват да се жертваш за тях: неслучайно ти режат цели три процента от заплатата, то-ва е роднински тест за солидарност. Също така, ако решиш да напуснеш, нещата вече не са толкова прости; работата започва да намирисва на развод. Не можеш просто да си вземеш шапката и да се махнеш.

Думите „семейство“ и „развод“ предизвикват спонтанно разместване на прешлените му. Преди две години Бергер се е разделил с жена си и още пази жив спомен за съдебните мъки.

- Погледни го откъм добрата страна - щраквам с пръсти като магьосник. - Сега тъпата кучка ще получава по-малко!

- Хъм... - лицето му грейва, сетне отново потъмнява. -Че тогава по-добре да се хвана на работа в някой Макдоналдс?

Двете chicks се прозяват. В този момент Бергер, който е доста по-мотивиран от мен, съзира в менюто някакъв особен коняк, петдесет кинта малкият, и вика garson. Изглежда в подсъзнанието ми се е утаил далечен, ученически спомен, свързан с напиване с български коняк, и плахо се противя. Все пак не искам да излезе, че се стискам за сметка на фирмата. В първия момент питието ми се струва напълно изветряло, в следващия обаче минава през средата на мозъка ми като бръснарско ножче.

Финалният акорд!

Бергер предлага да си допием у тях и да изпробваме новата му уредба близо до звездите. Образно казано, защото не се виждат никакви звезди - просто живее нависоко. Двете chicks усещат, че е настъпил техният час. С превзети, преливащи от отмъстителност гласове ни информират, че им се спи и предпочитат да се приберат. Сигурно очакват да се насладят на унилите ни физиономии, предвид сметката, която току-що сме платили. Бергер обаче им спира първото минаващо такси, товарим ги по живо, по здраво и ето ни сами, в средата на града, с пълни търбуси и празни сърца.

Опцията да се пие на терасата на Бергер с изглед към Статуята на свободата вече е невалидна. Той настоява да отскочим до българската кръчма „Механата“ на Ченъл Стрийт. Подочул е, предполагам от мен, че там се вихрели неистови дивашки купони. Мятаме се на следващото такси и право там. Искат ни десет долара за вход. Петък е, наближава дванайсет, дупката е фрашкана.

- Това българското знаме ли е? - бута ме Бергер и сочи големия флаг, опънат зад диджея.

Кимам гордо.

- А какво пеят?

Тебе беляза съдбата

да ми мъчиш душата...

Как да му го преведа?

Destiny has marked you

To torture my soul...

Махам безнадеждно c ръка. Взимаме си две загорки в големи зелени шишета. Бирата отмива рафинирания вкус на коняка. Като да препикаеш орхидея. По принцип рядко идвам тук и не познавам никого. Всъщност няма кой знае колко българи. Мястото е по-известно като етнофолк клуб и привлича като магнит всякакви откачалки. Евтино е. На дансинга играят кючек. В ъгъла между бара и клозета е свряна масичка, покрита със зелено сукно. Върху нея са пръснати карти таро. Докато зяпам голия пъп на някаква пънкарка, Бергер попада в мрежите на гадателката - изпита смугла дама с вълниста руса коса и поне половин кило сребро по ръцете си. Правя опит да го измъкна, но вече е късно. Не искам да си навлека проклятието на вещицата. Срещу сумата от двайсет долара моят приятел се сдобива със следните откровения: благоприятна прогноза относно намерението да инвестира в акции на SyMT, предупреждение да се пази от дебел мъж с алено лице и да не яде дроб от треска на юг от 44-тия паралел. Дразнението в ректума било резултат от черна магия, дело на бившата му съпруга. Развалянето й струвало седемдесет и пет долара. Напушва ме смях. Представям си бившата му жена, надвесена над вуду фигурката на Бергер, да извършва някакви манипулации с нажежен гвоздей...

- Ще пробваш ли?

В шепата му лежат две розови хапчета във формата на сърца.

- Отде ги гепи?

- Ей оня пич ги продава...

Стрелвам някакво пичлеме с червен лачен панталон и изрусени кичури. Докато се усетя, Бергер поглъща едното. Иска да пробва ракия. За всеки случай поръчвам и една шопска салата. Краставицата обаче горчи.

Бергер развива тезата, че the super-rich се готвят да емигрират в космоса, далеч от завистливия поглед на тълпите и алчната ръка на държавата. Според него основната цел на совалките била да заблуждават общественото мнение. Операцията всъщност се осъществява от така наречените НЛО - паралелна и много по-развита технология, разработена в пълна секретност. Там, горе, се строи нещо голямо - пръстът му ще пробие тавана, - МКС[3] е само брънка от веригата, която опасва земята.

- До десет години никой няма да остане тук! - пророкува с изцъклени очи. - Освен ние с теб и още десет милиарда лумпени, ха-ха-ха! Тогава може и да ни пуснат на палубата. За да я пометем...

Всичко щяло да се контролира от Пръстена. Super-rich ще живеят вечно, ще могат да сменят телата си, когато си поискат и естествено, ще имат достъп до хиперпространството. Корабите им ще прелитат над главите ни като големи флуоресциращи фрисбита. Ще говорят в мислите ни, ще се явяват в сънищата ни, за да ни дават инструкции. Ще отвличат жени и деца, за да внушават страх. Ще владеят всички спътници и ще продължат да ни мамят, че в космоса няма живот, че техният свят изобщо не съществува...

- Сещаш ли се за кого говоря?

- За извънземните?

- Точно така, за шибаните извънземни!

По лицето на Бергер тече пот. Чалгата е преминала в мощен хаус с индийски примеси. С подбелен поглед и преметната през рамо вратовръзка Хюго Бос, той се втурва сред гората от тела на дансинга, губя го от поглед.

Чашата ракия стои недокосната. До нея - хапчето, загърнато в парченце български вестник. Вече не ми се пие, още по-малко този отровен дестилат на мизерията. Щом на Бергер му идват такива дръзки визии, чудя се какво ли ще осени мен?...

9. АНГО

Walking Dog Service се помещаваше в един приземен етаж на Осемдесет и трета уест. Върху табелата се мъдреше унило синьо куче на каишка, чийто край се губеше в ръката на невидим вседържител. Това създаваше тягостни асоциации. Слязох по стълбите, като внимавах да не си фрасна челото в горния праг. Бях се издокарал, въпреки жегата, с дълъг панталон и сако. Малко преди да стигна, нахлузих тузарската вратовръзка, дето я свих от гардероба на брат ми. Огледах се в стъклената врата - супер! Тази сутрин за пръв път се престраших да пъхна върховния носоподкастряч в ноздрите си. Резултатът е изумителен въпреки гъдела. Чисти ноздри, чисто сърце, изтананиках си.

Посрещна ме руса кощрамба, около петдесетте, с омачкана пола до коленете и плетена бяла блуза, през която надзъртаха кофичките на сутиена й. Стените бяха покрити със снимки на кучета, забодени с карфици. Климатикът бързо обръщаше въздуха в малкото помещение и краищата им потрепваха като пеперуди.

- Грейс Козловски?- струваше ми усилия да го кажа, без да се захиля.

- Аз съм - кимна делово тя. - С какво мога да ви помогна?

- Вчера говорихме по телефона. Дойдох за интервюто.

- Аха! Мистър...?

- Банов. Ангел Банов. Може и само Анго.

- Аха, приятелят на Сретен?

Кимнах, макар че „приятел“ беше малко силно казано.

Налетях на него преди два дена в Сентръл Парк, оплетен в каишките на пет побеснели псета. Шестото се носеше стремглаво към мен.

- Пуу, да ви йебем мамицата, да ви йебем! - долетя славянска реч.

Кучето заподскача около мен, облиза ръцете ми и остави отпечатъци по дрехите ми. Не успях да определя породата му, беше бая космато. Каишката му се влачеше по асфалта.

- Омир! - изкряска човекът без особен резултат.

Eгa ти кучешкият любител, казах си! Беше дребен, но жилав, с кръгли очилца и раздърпана фланелка. Хванах каишката и му връчих контрола над псето. Той ми благодари горещо. Не бях говорил с жив човек от няколко дни и копнеех за глътка комуникация.

- Много кучета имаш, бе - подхвърлих.

- Не са мои, само ги разхождам - отвърна. - Ти откъде си?

Викам, българин съм. Той се разхили, ааа, значи комшия, аз пък съм от Сърбия, стиснахме си ръцете. Питам, печели ли се от тази работа.

- Па бива - рече. - Ама мора трачане...

Вървяло по десет долара на час. На парче. Като изкараш два пъти една сюрия по пет парчета, ей ги сто долара на ден. За има-няма два часа!

- Ама ти си извел шест - отбелязах.

- Полакомих се — съгласи се той. - Оптималният брой е пет.

Като видя, че проявявам интерес, Сретен затършува из джобовете си и ми подаде една визитна картичка. Грейс Козловски се явяваше мениджър и собственик на агенцията. Вика, обади й се непременно, тъкмо набира хора. Аз също ще й кажа две добри думи. Подбра си глутницата и отпраши.

- Имате ли опит с кучета, Енгъс? - заинтересува се мадам Козловски.

- О, да! - кимнах енергично. - Имал съм куче.

Бях отработил лъжата още отзарана.

- Каква порода?

- Кокершпаньол - реших, че би ми подхождало.

- Капризни кучета... - въздъхна тя.

- Зависи как ги възпиташ - опитах се да мина за печен в занаята.

Грейс Козловски ме изгледа ледено.

- От вас се иска само да ги развеждате, а не да се правите на дресьор!

- Разбира се! - изтръпнах.

- Има професионални дресьори за тази цел.

- Да, госпожо.

- Носите ли сиви?

Сивито, както твърди брат ми, трябва да бъде функционално, а не хвалебствено. Ако кандидатстваш за портиер, не трябва да пишеш, че си издал Андре Жид. Хората ще си помислят, че по цял ден премяташ разни книжлета и ще гледаш на работата си отвисоко. Опитах се да изработя нещо по-семпло за целта, но сърце не ми даде да премълча факта, че имам висше образование, макар и придобито в някакъв жалък източноевропейски университет. Докато Грейс изучаваше олекотената ми биография, продължих да разглеждам галерията по стените. В ъгълчето на всяка снимка се мъдреше номер. Кучетата бяха групирани по породи. Имаше пудели от всякакъв порядък, а също и някакви сребристи късокосмести псета като глисти. Повечето изглеждаха дружелюбно, с изключение на няколко наистина свирепи екземпляра.

- Нашите клиенти - осведоми ме Грейс не без известна гордост. - Ние сме най-старата агенция в Уест Сайд!

Понечих да стъкмя някакъв комплимент в главата си, но не се получи. Тя сведе поглед към листа, после отново

го вдигна към мен, сякаш да се увери, че става дума за един и същ човек.

- Това е почасова работа, а вие сте твърде квалифициран...

- Тъкмо затова!

Обясних й, че отскоро съм в Америка и не искам да пилея времето си, докато чакам да изгрее нещо по-подходящо на хоризонта. Няма срамна работа, а един интелигентен човек може да изпълнява всякакви функции. Живея на две крачки от Сентръл Парк и няма да има проблем да изпълнявам задълженията си.

Нуждаех се от средства. Исках да бъда независим.

Изразът „да изгрее на хоризонта“ очевидно й направи впечатление, но фактът, че живея в близост до парка, се оказа решаващ. Тя ми даде да попълня някакъв формуляр заедно с невзрачна брошурка.

- Ще ви помоля да се запознаете с инструкциите. Можете да започнете още сега. Имам клиент за вас.

Грейс разрови папките си и измъкна леко размазана моментална снимка. След дълго взиране открих дребно черно същество, забучено на тънки крачета, сгушено в полите на внушителна дама с фантастична жълта шапка.

- Това е Зукеро. Много са привързани към него...

Възторгът ми явно й се стори не чак дотам искрен.

- Имате ли нещо против пинчерите?

- Всъщност не — смотолевих.

Тя надраска адреса на розово листче.

- Ще ви чакат. Ако възникне проблем, веднага ми звъннете. Прочетете внимателно инструкциите.

После сложи на масата обемист пакет суха кучешка храна и ми заръча да го занеса на същия адрес. Агенцията била асоцииран дистрибутор на тези храни и съм щял да получавам по 30 цента допълнително за всяка доставка. Тя бръкна в един чувал, измъкна синя рекламна шапка с емблема на фирмата производител и ми я подхвърли.

- Успех, Енгъс!

Аз обаче не ставах.

- Какво има?

- Мога да изведа още някое...

- Не бързай толкова! - засмя се тя. - Сретен работи тук от цяла година. След седмица, две, ако всичко върви добре, ще ти поверим още едно куче, после още едно... Ясна ли съм?

Кимнах унило. Нахлупих шапката и взех пакета под мишница.

- Плащане в края на седмицата - изпрати ме гласът й.

Парк Авеню 217 беше типична богаташка крепост.

Влизаше се през нисък вход, над който тежаха още трийсетина етажа. Стените на фоайето бяха облицовани с пъстър мрамор, от тавана висеше кристален полилей, а по ъглите имаше огромни позлатени вази. Казах на портиера пуерториканец, че отивам при семейство Йенс от четиристотин и първи. Човечето в униформа ме изгледа без сянка от класова симпатия.

- По какъв въпрос?

Хората на подобни длъжности развиват безпогрешен инстинкт.

- За кучето... - казах.

Портиерът вдигна телефона, изджафка нещо в слушалката и ме накара да се разпиша в дебела книга с кожени корици като лихварски тефтер.

Асансьорът ме вдигна до четвъртия етаж. От брат ми знаех, че сградите покрай Сентръл Парк се делят условно на две части. Под дърветата и над тях. Жилищата във втората част са значително по-скъпи заради гледката. Намирах се точно на границата.

Отвори ми намръщена черна мама в бледолилава престилка. Много ми се щеше да хвърля едно око в гнезденцето на Йенс, ала туловището на слугинята задръстваше цялата врата.

- Я ми дъхни!

Нещо в мастиленото дъно на зениците й ме застави да се подчиня. Като зомби. Тя анализира пробата и поиска да се легитимирам. Показах баджа си и й тикнах пакета с храната. Тя ми връчи каишката.

- Е, Енгъс, аз съм Шарлот, а това е нашият Зукеро. Да го пазиш като очите си! - размаха издутия си като кървавица пръст.

Излязох от къщата доста шашардисан и за малко не попаднах под колелата на едно от огромните таксита, прелитащи по Парк Авеню. Зукеро нададе отчаяни писъци. Шофьорът подаде рошавата си глава и изрева на чист български:

- Кур сплескан!

Побързах да се шмугна в първата алея. Ноктите на пинчера цъкаха по асфалта, сякаш някой люпеше семки със скоростта на картечница. От време на време извръщаше глава и ме стрелваше неприязнено с кръглите си изпъкнали очички. Имах чувството, че развеждам плъх.

Паркът бъкаше от народ. В жегата безшумно се стрелкаха скейтъри и велосипедисти с ярки фланелки като големи тропически риби. Последователи на забранената китайска секта Фалун Гонг изпълняваха упражнения за откъсване от тялото под звуците на монотонен речитатив. Бавачки тикаха детски колички. В сенките на магнолиите млади гейове ядяха диня и пращаха влажни погледи към аматьорския отбор на Трайбека, който загряваше на игрището за бейзбол.

Професионалните кучешки развеждани си личаха отдалеч. Имаха жилави, загорели прасци. Крачеха целенасочено, без да поглеждат встрани. Теглеше ги сбирщина от най-разнородни екземпляри. В сравнение с тях аз просто се шляех. Пинчерът действаше отблъскващо на минувачите, така че едва ли можеше да се превърне в стръв за вълнуващи запознанства. Придаваше ми вид на чекиджия с вкус към антикварни порнокартички. Иначе работата не беше трудна. Зукеро цъкаше пред мен на тънките си крачета. Обиколихме централната поляна и се насочихме към резервоара. По едно време съществото спря, изгърби се като камила и произведе малко зеленикаво лайно. Не бях изминал и пет крачки, когато дочух властен глас зад гърба си:

- Ей, сър! Вие, с кучето!

На местопрестъплението стърчеше великански полицай, изскочил сякаш изпод земята. Върхът на палката му сочеше микроскопичната купчинка пред краката му.

- Е, и? - свих рамене нехайно.

- Току-що нарушихте закона, сър.

- Така ли? Какво съм направил? - леко се спекох.

- Вашето куче се изака на алеята.

- Не мога да му забраня - отвърнах.

- Знаете ли колко кучета има в Ню Йорк?

- Предполагам, доста.

- Стотици хиляди! Ако всички собственици следваха логиката на вашето поведение, сър, щяхме да газим в лайна до ушите.

Озърнах се, сякаш отвсякъде бях заобиколен с могили кучешки тор.

- Но не газим - продължи сериозно той. - Защото спазваме закона!

- Вижте, сър - казах. - Отскоро съм в Америка. Имам известна представа за базисните морални норми, на които се крепи общественият ред, но все още не съм изучил детайлите, присъщи на тукашната система.

Той ме изгледа втрещено.

- Прибери си лайното, синко! - долетя добронамерен гласец.

Вече се събираха кибици. Една стройна скейтърка забави ход и ме стрелна презрително изпод сребристата козирка на каската си.

- Чухте ли какво каза дамата? - свъси вежди полицаят. - Носите ли си пликче?

- Никой не ми е казвал, че трябва! - поклатих глава.

- Ето, аз ви казвам! Резолюция Е 1999/20567 на общинския съвет. Винаги си носете пликче и лопатка, когато излизате на разходка с кучето си. Слагате лайното в пликчето и го изхвърляте в най-близкото боклукчийско кошче.

- Окей. Ще го имам предвид. Благодаря за разяснението.

- А сега си приберете лайното.

- Нямам пликче, сър.

- Ще трябва да ви глобя сто долара, сър, ако го оставите на пътя.

- Америка е чиста страна, синко!

Гласецът принадлежеше на пухкава персона със сламена шапка, от която се вееше байраче. Огледах се, не виждах нищо подходящо, с което можех да взема проклетото нещо. Не се мяркаха никакви боклукчийски кошчета. Пинчерът нервно душеше лъскавото си изпражнение. Хайде изяж го, помолих се, но никой не ме чу. Сто долара обаче решително не ми се даваха. Посегнах да откъсна едно широко листо от близкия храст.

- Не пипайте цветето, сър! - предупреди ме полицаят.

- Но това е само храст!

- Ама че разрушителен елемент! - екнаха коментари.

- Оставете природата на мира, иначе ще се наложи да ви арестувам - скръцна със зъби пазителят на реда.

Майната ти, рекох си. Бръкнах в портфейла си и демонстративно измъкнах банкнота от един долар. Свих я на фунийка. Клекнах, огледах се в лъснатите му бомбета и загърнах лайното в in God we trust. Сетне отворих широко джоба си и го пуснах вътре.

Е, доволен ли си сега?

- Приятен ден, сър! - ухили се той.

Отминах като зомби. Кръвта бучеше в главата ми.

Заварих брат ми да медитира с празен поглед на канапето по фланелка и скъсани на коленете дънки. Беше станал преди малко и още не можеше да дойде на себе си. Явно беше изкарал тежка вечер. Не съм усетил кога се е прибрал... Под очите му имаше сивкави кръгове. До крака му стърчеше почти преполовена двулитрова бутилка от кока-кола.

- Hi! Намерих си работа - информирах го сдържано.

- Така ли? Вече! На ксерокс? - вяло предположи той.

- Винаги ти е липсвало въображение... - снизходително се усмихнах, загребах чаша лед от хладилника, долях джин и сок и се посадих на въртящия се стол срещу него. - Все пак в сферата на услугите е...

- Има услуги и услуги.

- Да кажем, че съм в ескорт бизнеса.

Лицето му се изопна.

- Няма срамна работа! - подхвърлих предизвикателно.

Какво ли си представя? Че се кълча по прашки в компанията на разни богати старици.

- По колко ти плащат?

- Десет на час. На парче. Знам, че е малко... Трябва да са поне две, за да има файда. Пет наведнъж е максимумът. Но не е толкова просто, колкото изглежда. Трябва опит. Обаче ще му хвана цаката. Най-кофти е, че трябва да им събираш лайната! Днес за малко да ме арестуват. Заради едно нищо и никакво... Мамка му, отиде ми цял долар!

Извадих смачканата банкнота за доказателство; разгънах я, смачках я обратно и я метнах в кошчето.

- Man, в какво си се забъркал?! - простена той.

Повдигнах невинно вежди:

- Какво толкова, да разхождаш кученца...

- Разхождаш кученца? - зяпна той.

- Само едно засега. Зукеро. А ти какво си мислеше?

- Разходки значи... - хапе устни, чертите му лека-полека се отпускат. - Е, поне ще бъдеш fit, ха-ха.

Внезапно лицето му замръзна. Зениците му се свиха като главички на карфици. Усетих как погледът му пронизва челото ми.

- Откъде я взе?

- Моля? - облещих се.

- Шапката!!

Инстинктивно докоснах главата си.

- Ами, дадоха ми я от агенцията. Рекламна бройка. Защо?

Той ми направи знак да му я подам и се втренчи в емблемата над козирката: летящо куче на фона на земното кълбо. Под нея беше избродиран златист надпис: Dogs CAN fly with CANIMA!

- Хъм - отрони замислено. - Летящото куче...

Обясних му, че става дума за кучешки храни, които доставяме от врата до врата срещу скромна комисиона. Той не каза нищо. Продължи да изучава съсредоточено логото. Устните му беззвучно мърдаха.

- Искаш ли я? - предложих великодушно.

- Мерси, задръж си я...

10. НЕД

Уолстрийтските легенди разправят, че Бърнард Барух, легендарният инвеститор от 30-те, имал навика да подхвърля на просяците финансови гатанки вместо милостиня. Току-що ти подарих 300 000 долара, ако имаш ум, ще си ги прибереш, казвал, отминавайки, сигурен, че никой няма да успее да се възползва от информацията. Един от тези несретници обаче се оказал разорен, пропил се брокер, който веднага оценил стойността на „подаръка“ и направил тлъста пачка. В различните версии на легендата участват различни популярни фигури от Уол Стрийт. Те продължават традицията, като подхвърлят борсови тайни на случайни скитници. Чувал съм дори да се шегуват, че просяците във финансовия център всъщност са преоблечени брокери, които дебнат за случайно изтървани думи...

Централата на Брабърис се помещава в една от кулите на Авеню ъв Америкас. Въртящата се стъклена врата ме загребва заедно с още трима-четирима подранили служители. Опитвам се да се промъкна незабелязано, но слуховете за инцидента в Детройт вече са се разнесли. Надупчили са цялата сграда като швейцарско сирене. Имам чувството, че дори портиерите ми хвърлят иронични погледи. Бързам да се шмугна в първия свободен офис и да се скрия зад дебелите страници на Уол Стрийт Джърнал, който съм забърсал пътем, за да си придам по -reliable вид. Тъй като непрекъснато сме в движение, повечето от нас нямат постоянни работни места. Новобранците се тъпчат

в безрадостни сенчести клетки, познати като „кюбикъли“. Средният мениджмънт, към който напоследък се числя и аз, може да използва който и да е от десетките празни кабинети, подредени край прозорците. Вътре има бюро, кошче за боклук, телефон и телефонни указатели. Най-същественото е, че стените стигат чак до тавана и никой не може да наднича над главата ти. През щорите прозира стената на отсрещния небостъргач. Затварям вратата. Изпружвам се в коженото кресло.

Самотата е лукс.

Всеки, който е играл на борсата, тайно се надява, че един ден ще го осени откровение, независимо колко рационално подхожда към инвестирането. В средата на 90-те, като повечето американци, не устоях на лъстивия зов на фондовата борса. Стратегията ми се основава върху теорията за efficient markets, с която са торили обилно сивите ми клетки в MBA програмата. Теорията предполага, че цената на всяка акция отразява цялата публична информация, до която един инвеститор може да се добере. Следователно отделни играчи не могат да взимат решения, които ще им позволят да извлекат по-високи печалби от средната за пазара. Ключът към успеха се нарича диверсификация. Стараех се да поддържам портфейл от разнообразни акции и бондове, за да намаля риска, надявайки се печалбата ми в дългосрочен план да бъде същата като тази на пазара. Равносметката обаче е мрачна. Внимателно подбраното ми портфолио постоянно се обезценява. Ден след ден, час след час окапва със стотни, понякога с десети от процента като сифилитичен нос.

Отдавна съм се убедил, че икономическите закони не са едни и същи за този, който оперира със суми от порядъка на стотина хиляди долара като мен, и онзи, който върти двеста милиона. Нестабилността на фондовите борси малко тревожи големите играчи, само изостря апетита им. Докато ти драпаш да догониш жалките десетина процента възвръщаемост на пазара, големите играчи с лекота си докарват два пъти повече и отгоре. Типове като Бъфет владеят сякаш магическата дарба да „виждат пазара“ в дълбочина като рентген. Да откриват истинските числа отвъд редиците от цифри, които текат върху дисплеите. От другата страна са хедж фондовете с техния арсенал от екзотични финансови инструменти, които избягват да се афишират, вършат бизнеса си безшумно и потайно, често пъти на границата на здрача. Това не са отворени структури, където всеки може да отиде и да вложи спестяванията си. Приличат повече на култове, организирани около някой финансов гуру като Сорос, с тесен кръг от посветени, подбрани внимателно измежду шестте милиона най-богати индивиди на планетата. Останалите трябва да се оправят, както могат или да се включат към някой от взаимоспомагателните мастодонти с печалба, която по-скоро поддържа илюзията, че не си на загуба...

Всъщност никой сериозен инвеститор не разчита само на публичната информация. Тъкмо обратното! Тази информация най-често се оказва подвеждаща, ако не и откровено лъжлива. Зад обявените цифри се крият други цифри, ала малцина имат достъп до тях. Скритото знание лежи в основата на всеки финансов удар. Затова пазарът е наводнен със слухове, повечето от които, естествено, напълно фалшиви. Дребните риби се вкопчват в тях, тласкани от алчност и страх. Модата и паниката са еднакво заразителни. В динамиката на пазарите рефлектира глобалното безпокойство на човечеството. Хаос и неяснота властват над тях, а не ред и прозрачност. И само този, който вижда отвъд повърхността на нещата, има шанс да оцелее...

На около два километра по права линия, в сърцето на финансовия център, на 34-тия етаж, в един черен като абаносова кула небостъргач седи Хъл. В долния ъгъл на монитора му има снимка на друг мъж. Типичен красавец от 50-те, с изсечени черти и лъснала от брилянтин лимба над челото, изтупан в кафяв костюм. Почти пълната противоположност на Хъл, чието измито лице сякаш прелива в тонзурата, завладяла предната част на скалпа му.

Хъл не е гей. Той е personal wealth manager във WSBT, банката, която обслужва скромните ми авоари. Богът на Хъл се казва Ранди Фредерик, директорът на отдела за вторични финансови инструменти, известни още като деривативи, в легендарната Charles Schwab. Навремето Хъл е карал стажа си в този отдел и е бил поразен от размаха, визията и интегритета (каквото и да значи това) на въпросния джентълмен. Ранди Фредерик поддържа собствен сайт, където обявява прозренията и анализите си, а Хъл клика върху линка всеки път, когато в душата му завее вятърът на съмнението.

За добро или за зло, Хъл е моят брокер. Освен мен, на главата му висят още поне стотина тревожни представители на средната класа. Предполагам, че е имал други планове за кариерата си. Но може би му е липсвала дързост? Онова, което ми харесва у него, е, че не държи непременно да ми пробута стандартния пакет услуги. Не ми натрапва разни готови схеми с апломба на евангелистки пастор, искам да кажа. Само понякога сумти неодобрително, ако прецени, че върша нещо по-необмислено. Има тайно влечение към опциите, може би още от времето на практиката си при Ранди. Но той самият се въздържа да ми ги предлага като твърде рисков продукт. Иначе мести парите ми, както аз му кажа.

„В края на краищата това са си твои пари...“, свива рамене.

- Ей, Хъл! - гласът ми лети по жицата. - Какво казва днес Ранди?

След известно забавяне получавам суховат, ала изчерпателен отговор:

- Опциите могат да бъдат отличен инструмент за инвеститори от различен калибър, но брокерите със сигурност ще се опитат да ви продадат неща, които не си струват риска...

Хъл няма кой знае какво чувство за хумор.

- Така е - съгласявам се. - Брокерите трябва да се държат изкъсо. Има ли новини от фронта? Минахме ли първия милион?

- Боя се, че не.

Пръстите му щракат по клавиатурата.

- Особено след последното раздаване на картите... Но ако облигациите на United Steel поскъпнат с два процента, както се очаква в края на месеца, може би ще компенсират част от загубите...

- Зарежи! - прекъсвам го. - Искам да закрия всички досегашни позиции. Колко ще ни струва?

- Моля?! - трепва гласът му.

- Продай всичко!

- Пари ли ти трябват?

- Да, ще се позиционираме отново. Изцяло!

Цък, цък, щракат пръстите му.

- Хъм... - отронва дълбокомислено. - Ще реализираш загуби от около 30 процента, ако продадеш всичко сега. Всъщност можеше и да е по-зле. Какви идеи имаш?

- Опции за акциите на CANIMA с падеж в края на август.

- Кои бяха пък тия?

- Един от най-големите производители на кучешки храни в света. Оборотът за миналата година е над един милиард долара - бодро издекламирвам, докато той рови в компютъра.

- Да, да, виждам... Добре се харчат.

- Но не задълго. Ще заложим на 20 процента поевтиняване.

- Какво? - долавям паника.

- Кучетата летят ниско, тап.

- Не, не, забрави! Твърде рисковано е. Нали се сещаш какво ще се случи, ако прогнозата излезе ялова?

Знам, естествено. Опциите са сравнително нова измишльотина, чиято цел е да повишат ликвидността на пазарите. Наричат се още деривативи, защото стойността им произхожда от други финансови инструменти. По същество това са контракти, които ти позволяват да купиш или продадеш стоки, акции, валута на определена цена в рамките на фиксиран период. Опциите дават възможност да се заемат позиции със сравнително малко средства, но с много по-висок риск. Когато купуваш директно акции или облигации, получаваш нещо реално. Ако цената им падне, да речем, с 20 процента, все пак ти остават 80 процента. Докато опциите са само една възможност (мечта, блян, надежда...), ако се реализират, печалбата може да стигне до 2000 процента от първоначалния залог. Но ако бъдещето те изиграе, просто се изпаряват: без цвят, без мирис, без дим, като природен газ...

- Хайде, Хъл! Това са някакви си жалки 50 000 долара, осъдени на бавно изчезване. С тях и без тях. Искам просто да им дам шанс.

- Все пак по-добре с тях.

- Хъл, трябва ли да търся друг брокер?

- Окей, в края на краищата това са твои пари - въздъхва той.

Усещам как се бори с любопитството си.

- Виж, не че ми е работа, но... откъде знаеш?

- Хъл - възприемам сериозен тон, - ти вярваш ли в Барух момента?

Около половин минута в слушалката се носи само дишането му.

- Имал си Барух момент?!

Не виждам как иначе мога да му го обясня.

- Да речем... Само не питай Ранди Фредерик какво мисли по въпроса! Ти самият вярваш ли?

- Как стана? Кого срещна? Бъфет? Тръмп? Пърлман? Абрамович?

- Явно вярваш!

- Сорос!!! - гласът му отскача във фалцет.

- Почти уцели.

- Ами ако те е преметнал? Ако си е направил майтап?...

- Хъл, даваш ли милостиня от време на време?

- Какво? Да, случвало се е... Когато не са прекалено нахални.

- А хрумвало ли ти е да пуснеш банкнота от Монополи?

- Не, разбира се!

- За това говоря. Не се прави така. На лошо е. По-добре отмини.

Пауза.

- За пред мен става - сухо обобщава той. - Но не мисля, че SEC[4] ще се върже на тази версия, ако те погнат, че търгуваш с вътрешна информация... Да не кажеш, че не съм те предупредил!

- Действай!

11. АНГО

- Мистър, мистър! - застигна ме звънък глас.

По алеята се носеше тънкокрако създание в бяла рокля на големи черни точки. С една ръка придържаше енигматичната си капела с вълнообразна периферия, а в другата стискаше каишката на дребна гладка хрътка с лилав оттенък. Шапката скриваше очите й. Под нея пламтяха сочни оранжеви устни.

- Видях всичко! Опитаха се да ви унизят, но вие им се подиграхте. Дори не се усетиха... Как ви хрумна наистина?

Примижах. Слънцето блестеше зад нея. Видях, че има лунички, а косата й беше червеникава. Носеше слънчеви очила.

- Кое?

- Ами това, с банкнотата. Вчера...

Усмихнах се.

- О, просто нямах друго подръка.

- Не, вие направихте стейтмънт.

- Виж ти. Какъв?

- Срещу системата.

- Хъм...

- Възхищавам ви се. Вие сте смел човек.

Тя протегна ръка. Беше мека, но отвътре сякаш имаше скрита пружина. Ноктите й бяха лакирани в същия цвят като устните и косата й. Задържах я, колкото се може по-дълго.

- Фиона Игълтън - представи се тя.

- Анго.

- Откъде си, Енгъс? - неизменният въпрос.

- Bulgaria - неизменният отговор.

- Аз пък съм от Бруклин.

Междувременно Зукеро и малката хрътка бяха започнали интензивно да си душат задниците, излъчвайки мощен поток феромони.

- Лили, я се дръж прилично! - задърпа я тя, но каишките се бяха оплели.

Наведохме се почти едновременно, за да ги оправим. Очите ми потънаха в дълбокото деколте, което, стори ми се, стигаше чак до пъпа й. Тънка черна ивица свързваше дантелените полукълба на сутиена й. Огледах се в очилата й. Мисля, че разбра какво съм видял, но не личеше да се тревожи особено.

- Как се казва?

- Зукеро.

- Твой ли е?

- Ами... - загриза ме честолюбие. - На брат ми.

Пинчерът пролая злобно, сякаш за да ме опровергае.

Минахме покрай паметника на някакъв воин с меч и

потънахме в сенките на алеята, която се спускаше към Пето Авеню. На изхода дебнеха петима азиатци със сгъваеми столчета, напомнящи триножници, и предлагаха точков масаж на главата срещу десет долара. Имаше ги по всички краища на парка, но досега не бях виждал някой да се подлага на подобна процедура.

- Опитвала ли си? - кимнах към мъжете, подредени в редичка.

- О, никога не го прави! - сграбчи ме тя за ръката. -Могат да те препрограмират...

- Моля? - повдигнах вежди.

- Тези точки - шепнешком поде тя - са като бутони, свързани директно с мозъка. Ако знаеш къде да натиснеш, можеш да промениш съзнанието на някого. Ако натискаш произволно, може да го объркаш генерално.

Хвърлих поглед към жълтурковците, които се усмихваха, както вече ми се струваше, подмолно и ми махаха: заповядай, сър, само десет долара.

- Един човек - дъхът й галеше ухото ми - седнал при някакъв азиатец да му направи масаж на главата и после не си спомнял нищо. Нито как се казва, нито къде живее, нищичко! Приятелите му го видели да работи в някакъв китайски ресторант, но той изобщо не ги познал. Живеел в кухнята и се хранел с остатъците. Като зомби. Друг пък го програмирали грешно и той насякъл жена си на парчета. Всъщност трябвало само да обере кварталния супермаркет и да им донесе парите...

- И защо ги оставят да вършат това под носа на всички?

- Има толкова програмирани ченгета като онова...

- Виж... - спомних си старата поговорка, че желязото се кове, докато е горещо. - Какво ще кажеш някоя вечер да излезем да пием заедно по едно, а?

- Ами - поколеба се тя, облиза горната си устна като дете, което се кани да престъпи някаква забрана. - Защо пък не... Кога?

- Утре!

Тази моя напористост май не й се поправи, тя сви устни и изсумтя, че за утре вече имала нещо... Разбрахме се за петък. И понеже не ми хрумваше нищо конкретно, тя поде инициативата:

- Има едно място. Казва се „Артърс“, до Гринуич Вилидж, на Лерой Стрийт... Малко е забутано, но ще го намериш. Обичаш ли джаз?

- Обичам - закимах.

- Нали няма да вървиш след мен?

- Моля? - облещих се. - На такъв ли ти приличам? Хайде, пич! - обидено подръпнах каишката.

Влачех се унило по алеята, като се стараех да мисля за по-приятни неща. Зукеро ситнеше пред мен, когато отно-

во налетях на Сретен с неговата глутница. Загореният му череп лъщеше от пот.

- Здраво, друже! - махна ми.

- Здраво.

- Как е?

- Па, бива - кимнах, после се сетих, че трябва да му благодаря.

- Абе, трябва да си помагаме... - той избърса потта от лицето си. - Късмет си извадил с тая въшка! Тия моите ще ме разкъсат. Ебават ни тарифите, да знаеш. Ама ще видят те!

Забележката ме озадачи. Последвах го, като гледах да държа повереното ми псе настрани от страховитата му пасмина. След стотици, а може би и хиляди мили, извървени подир всякакви кучешки задници, Сретен беше установил една базисна несправедливост. Според него развеждането на по-едрите екземпляри би следвало да се таксува по-скъпо, тъй като се хабяла повече енергия. Твърдеше също, че трябва да се състави таблица с различни тарифи за всяка отделна порода. Идеята беше обсебила съзнанието му.

- Какво ще кажеш по въпроса?

- Има логика. Но трябва да се отчита и характерът.

- Хъм... - личеше си, че не беше мислил по този аспект на реформата.

- Има опаки животни. Има и кротки. Това не е свързано непременно с големината. Ако искате да бъдете прецизни, трябва да въведете индивидуален коефициент.

- Правилно! Ще се включиш ли в инициативния комитет?

- За какво?

- Профсъюзът не си върши работата. Освен това прибира комисионите от дистрибуцията на кучешката храна, а за нас остават само трохите. Мислим да направим нов.

- Имате профсъюз?

- Така наречените догстери. Мен ако питаш, са си живи рекетьори. Събираме се в четвъртък...

Не бях дошъл в Америка, за да ставам лидер на потиснатите кучешки разводачи от Сентръл Парк. Това беше временна работа и не следваше да се приема толкова насериозно или поне така смятах. Но не ми се щеше да го обиждам, фракцията, която ръководеше, изглежда, набираше сила.

- Виж... уважавам каузата ви - заусуквах го като български политик. - Обаче не ми се захваща с неща, които не разбирам докрай. Още съм съвсем пресен. Може би по-късно... На един следващ етап.

- Твоя работа - той ускори ход. - Не насилваме никого. И все пак ако размислиш... Събираме се в четвъртък, в осем вечерта на Поляната на дакелите.

- Поляна на дакелите?!

Сретен наби спирачки. Чак сухожилията му изпращяха.

- Sorry! Забравих, че си нов. Това е на наш език.

- Имате си език?!

- Нещо такова. Ще го усвоиш с течение на времето. Нали можеш да пазиш тайна? Наоколо бъка от шпиони. Освен ако и ти не си от тях...

Погледът му мина през мен като механичен трион.

- Глупости! Нямам си друга работа...

- Зад голямата бабуна при басейна. Минаваш под моста и свиваш наляво.

Псетата дружно опънаха каишки и го отнесоха, преди да довърши.

12. НЕД

Лейланд Фрост и Денис Бланко ме изучават гнусливо като червей, изпълзял от перфектно гладка ябълка. Двамата са партньори във фирмата още от 80-те, а отскоро членуват и в борда на директорите. Седим в една закътана заличка на 24-тия етаж. Появява се дългокраката мис Кийч, секретарката на Бланко, с метална кана и четири чаши с инициалите на компанията. Налива кафе в три от тях, раздава ни ги и оставя четвъртата на края на масата. Явно чакаме още някой, но не знам кой. Никой не ти казва.

С Лейланд работих миналата година по един проект в Чикаго. Не бих казал чак „готин тип“, но общо взето - разбран. Звънеше през пет минути на семейството си, наричаше ги с разни лигави имена. Веднъж обаче засякох някаква дама по шлифер и ботуши да се измъква от хотелската му стая в късна доба... Липсваше й само камшик. Денис е ръководил години наред офиса в Атланта, след което дойде в Ню Йорк, за да стане един от вицепрезидентите на фирмата. В момента съм му пряко подчинен. И двамата правят към милион, милион и половина годишно, което минава за топ пърформанс.

- Съжалявам, че си преживял това... - Лейланд се почесва зад ухото.

- Недоразумение - чевръсто допълва Бланко.

- Беше си саботаж! - уточнявам мрачно.

- Има логика... - кимат и двамата.

- Колкото повече израстваш, толкова по-нащрек тряб-

ва да бъдеш! - обажда се Лейланд. - Хората не са братя. Дори когато работят в една фирма.

Това го знам от първия работен ден, но си трая благоразумно.

- Понякога тази конкуренция може да бъде много креативна - подхваща Бланко. - Стига да не взима болезнени размери, естествено.

- Искам да знаеш, че въпреки всичко сме на твоя страна - намесва се Лейланд. - Доволни сме от работата ти. Имаш мозък, имаш опит, имаш и хъс. Инвестирали сме в теб. Затова смятаме, че трябва да получиш още един шанс.

Намирисва на последно предупреждение. Колко бързо могат да сговнят нещата! Двамата доближават глави и ме стрелват с лукавите си очички.

- Какво ще кажеш да отскочиш до родината си, докато нещата тук се поуталожат?

- Моля!?

- До България. В момента там е един наш колега. Не сме сигурни, но може да се нуждае от помощ.

- Консултира една приватизационна сделка... - допълва Лейланд. - Прехвърли се от Румъния в България още преди три месеца.

- Познаваш ли партньора Курц? - стрелва ме изпитателно Бланко.

- Леополд Курц! - трепвам.

Списъкът на партньорите наброява около четиристотин души. Само малка част от тях са заети с непосредственото управление на компанията. Останалите вечно са в движение: обикалят по проекти, пръснати в различни точки на света. Познавам лично не повече от трийсетина - тези, с които съм имал случай да работя. Курц обаче беше звезда. Преди две години беше издал книга, която се радваше на популярност в корпоративните среди. Имах я с автограф. Говореше се, че пише нова.

- Той е забележителна личност, но има странен характер... - додава Бланко.

- Доста странен! - натъртва Лейланд.

- Естествено, никой не отрича професионалните му качества - бързо добавя Бланко. - Курц имаше голямо бъдеще. Можеше дори да оглави фирмата, ако не беше този негов характер.

- Лично старият Хамилтън го беше посочил за свой заместник - Лейланд снишава глас. - Но съветът на директорите се уплаши. Методите му понякога са твърде радикални...

- В крайна сметка предпочетоха Мей.

- Оттогава Курц не се е прибирал в Ню Йорк. Посвети се изцяло на нововъзникващите пазари. Той не е административен тип. Макар че беше огорчен. Самолюбието му страдаше. Стана още по-особен!

Недомлъвките ме изнервят.

- И какъв е проблемът?

- Хъм... - кърши китки Лейланд. - Не поставяме под съмнение неговата компетентност, но клиентите ни нервничат. Става въпрос за металургична компания, която иска да купи някакъв завод в България. Но са възникнали усложнения. Искаме да отидеш на място и провериш какво точно става. Ако трябва, да му помогнеш. Ти си местен, запознат си с условията...

В този момент влетява самият Уил Мей, СЕО-то[5] на фирмата, наричан още Цар Пеликан. Миналата година за пръв път бях на коледното парти в имението му в Гринуич. Спомням си, че стисна пътем ръката ми и подхвърли нещо от сорта: ще разчитаме на теб, синко... Ето че сега отново държи ръцете ми: значи това е нашият гений, нашият златен изтърсак! Въздухът трепти, сякаш река от дребни монети руква в металния леген на огромна ротативка.

- Нед, момчето ми! Ти записа името си в корпоративната история на Америка. Край, вече можеш да бъдеш спокоен! Където и да отидеш, славата ще те предшества. Такова шоу! Май трябва да започнем да продаваме билети за нашите презентации, как мислиш, Лейланд?

- Било е саботаж, Мей!

- По всичко личи, че е така... - удря му рамо Бланко.

- Ами той къде е гледал!? Къде си гледал бе, задник? Да се оставиш да те изпързалят някакви келеши! Това дори е по-лошо, отколкото ако ти самият го беше направил! Поне щеше да покажеш характер, да направиш стейтмънт: вървете по дяволите, не ми пука за вас... Признай си, че го мислиш понякога!

- Но тогава със сигурност трябваше да го уволним - обажда се Лейланд.

- Ние и сега можем да го уволним!

Не ми харесва тази посока на разговора, ама никак!

- Не, ще го изпратим в България.

- Мен ако питаш, Гренландия е мястото. Нямахме ли проект и там?

- Трябва да разберем какво става с Курц - намесва се Бланко.

- А, великият Курц! - долавям жлъчни нотки. - Писна ми от него, знаете ли! Какво си въобразява? Вчера играх голф с Боб Майлстоун, СЕО-то на Стийл Уъркс. Призна ми, че са доста озадачени от развитието на нещата. Толкова часове, по най-високата тарифа и... нищо! Намекна, че ако сделката се провали по наша вина, ще заведат иск за щети.

- Мистър Курц няма да подведе клиентите ни! - изправя се Лейланд.

- Поддържате ли връзка изобщо?

- По интернет...

- По интернет?!

- Изключил си е телефона.

- Не, това изобщо не ми харесва! И какво пише?

Бланко и Лейланд се споглеждат.

- Сложил е бот, който ни информира, че съобщението е получено, но в момента не е в състояние да отговори лично...

- И това според вас е комуникация?! Вижте, трябва да го върнем колкото се може по-скоро тук! - погледът на Мей се стоварва върху мен като досадна подробност от пейзажа. - Ти ще го доведеш! Жив или мъртъв, разбра ли?

- Да, сър - кимвам.

13. АНГО

Брат ми отново е на път. Изстрелват го не къде да е, а в България! Че това е супер, човече, откога не си бил в родната кочина? Ще хапнеш кебапчета, нали все хленчиш, че тук не могат да ги докарат... Не че е лъжа.

Обаче нещо се е спекъл, не знам защо. Може би се притеснява как ще се оправя тук сам? Да не извърша нещо диво, с непредвидими последствия. Ийзи, man! Ще оцелея някак, не се бой. След известно колебание той ми остави една от кредитните си карти. Предупреди ме да я използвам разумно. Точната дума е: само в краен случай.

- Виж - поде неочаквано той, - ако нещо стане с мен, искам да дойдеш дори на края на света и да се погрижиш за останките ми. Лично!

- Какво?! - изгледах го стреснато.

Беше сериозен и мрачен. Багажът му стърчеше насред стаята. Таксито му трябваше да дойде всеки момент.

- Сетих се за татко. И за кутията, която дойде по пощата.

- Откъде ти хрумна?

- Все още ли вярваш, че може да е жив?

- Всъщност... - признах след кратко колебание - отдавна не съм мислил за това.

- Но ти стои някъде там, нали?

- Е, да - съгласих се, - стои.

- Сънуваш ли го?

- От време на време...

- Така ли? Никога не си ми казвал! Как го сънуваш?

- Болен.

- Болен? - изкриви лице той.

- Да, винаги е много болен... - потвърдих.

Не ми се говори за това. Тези сънища ме разстройват, после цял ден не съм на себе си. Връхлитат ме през няколко месеца като извадени от някаква матрица в мозъка ми. Всеки път баща ми се завръща отнякъде...

Той ме слушаше с очакване.

- Като че ли е излязъл от кома - продължих неохотно. - Лицето му е с цвят на тесто. Отслабнал е, движи се спънато, сякаш в ставите му е налято олово или има метални скоби. Почти не говори, само пуфти. Отказал е пиенето макар и с цената на огромни усилия. Трябва да го пазим като очите си. Защото всеки момент може да се гътне отново...

- Доста гадничко!

- А ти сънуваш ли го?

- Никога - поклати глава той. - Досега...

Може би искаше да добави още нещо, но замълча. Погледнах часовника си. Беше време за сутрешния крос със Зукеро. Таксито се бавеше. Съжалявах, че няма да мога да го изпратя, но, от друга страна, изпитах облекчение.

- Трябва да вървя да разхождам кучето...

- Няма проблем, тръгвай - някак отнесено рече той.

- Ей, нямаш ли чувството, че разменяме местата си? -обърнах се, преди да изляза. - Аз оставам тук, ти отиваш там. Странно е някак...

- Нищо странно няма! Проект като проект...

Когато се върнах, брат ми беше заминал.

Хрумна ми, че извън протекционистката му сянка може би щях да се справям по-успешно. Току-виж някакви неподозирани сили се надигнали в мен. Както пее Били Оушън: when the going gets tough, the tough get going[6].

Вестниците лежаха нахвърляни на пода в малкото преддверие, сякаш по този начин раздавачът изразяваше презрението си към живеещите тук. Когато бях в настроение, ги подреждах върху отдавна зазиданата камина, прибирах за компенсация някой Уолт Стрийт Джърнал или Ню Йорк Таймс с намерението да го върна, след като го изчета, но по-често забравях. Явно никой не обръщаше внимание. В кутията, освен извлечения от банката на брат ми, намерих и два плика, адресирани лично до мен. Бяха започнали да пристигат първите отговори на запитванията за работа, които упорито разпращах още от България. Главно откази, но това не променяше факта, че все пак водя кореспонденция, общувам, поддържам социалните си инстинкти.

Драги мистър Банов, благодарим ви за интереса към обявената позиция, но в момента не можем да си позволим да наемем човек с вашата квалификация. Или обратното: Поради сложната икономическа обстановка не можем да инвестираме в обучение на хора, които няма да успеем да задържим, ако ситуацията продължи да се влошава...

Сиреч чупката! Но беше казано със стил. Вестниците също хленчеха, че икономиката буксува. Черната корпоративна хроника носеше привкус на déjà vu: източване на компании, крадливи мениджъри, ужилени спестители, финансови пирамиди, подправени счетоводни книги, несъбираеми кредити - не трябваше да бъдеш анализатор на Уолт Стрийт, за да се сетиш.

Бяха пипнали нашата болест!

Духът на клептоманията беше излетял от гробницата на комунизма като проклятието на Тутанкамон. Почне ли се веднъж, знаех си, няма спиране: ще отмъкнеш дори кламерите от собствения си офис! Eгa ти късметът, проклинах се, от една криза избягаш, налетиш на друга. Обаче хората продължаваха да прииждат насам. Може би още имаше надежда? Това не беше Съветският съюз все пак. Имаше институции на трайността и власт на закона. Основите изглеждаха здрави. Като нищо щяха да изкарат още петдесетина години, ако ония горе не клатеха лодката. Междувременно надявах се да открия някоя закътана ниша, където да опъна палатката на персоналното си щастие.

Полагаше ми се, майка му стара - по конституция!

Следобед цъфнах отново у Йенсови, но дебелата слугиня важно ми съобщи, че Зукеро не бил available[7]. Като че ли щях да играя карти с него или на електронни игри... Госпожата заминала на градинско парти и го взела със себе си. Трябваше да ми го кажат още сутринта. Дали ще ми платят разкарването? От вътрешността се появи висок побелял мъж, загърнат в копринен халат на черни и червени шарки.

- Роузи!

Тя се намръщи и се отмести. Погледът му се задържа върху мен.

- Вие сте the young guy, който разхожда Зукеро, нали?

Кимнах.

- Аз съм Йенс... Мога ли да ви предложа едно питие?

Стори ми доста неочаквано. Слугинята зашляпа по коридора, мърморейки си ядно под носа. Той ме поведе към кабинета си. Щорите бях спуснати, цареше полумрак. Масивните библиотечни шкафове стигаха до тавана. Миришеше на стари пари.

- Уиски?

Нямах нищо против, макар да беше още рано.

Той ми наля около пръст мазна ръждива течност от кристалната гарафа върху масичката. Сипа и на себе си и се настани в коженото кресло срещу мен. Приличаше на някакъв изветрял Хю Хефнър, който цял живот беше чукал снимки вместо истински тела. Зеленикавата гъба на абажура пръскаше ниска светлина. В единия край на бюрото имаше мраморен бюст с месингова плочка на постамента: MARCUS AURELIUS.

Тогава забелязах, че халатът на Йенс е разтворен. Беше чисто гол, без да броим черните три четвърти чорапи, пристегнати в коленете. Членът му лежеше на една страна като полужива змия, изпълзяла от снопчето сивкави косми под корема му. Плоските му, смъкнати гърди се повдигаха и спускаха със сухо свистене.

- Cheers! - той отпи от чашата си.

Теглих една по-яка глътка, но не казах нищо. Изучавах замисления лик на Марк Аврелий, като хвърлях от време на време по едно око и на копелето - да не вземе да предприеме някакви по-радикални действия. Той не помръдваше. Като гущер под електрическа крушка. Лицето му бе бледо, отпуснато. Очите - угаснали. Колкото и да се противях, нещо в Йенс ми напомни за съня с татко. Завърналият се мъртвец, люлеещ се на границата между два свята като пламъче на свещ. Печалната му демонстрация само усилваше този ефект. Допих уискито, чийто вкус си оставаше превъзходен въпреки всичко и станах.

- Благодаря за питието.

Йенс набързо събра халата си, върза го и се повлече след мен.

- Съжалявам за разкарването. Ако приемете тази малка компенсация, ще ме направите много щастлив...

Той пъхна крадешком в ръката ми сгъната банкнота. Роузи не се мяркаше никаква. Беше наклонил глава, сякаш очакваше да го ударя или да прочете нещо обидно в погледа ми. Но аз не го презирах, нито бях особено ядосан, а по-скоро - натъжен. Едва когато вратата хлопна зад гърба ми, се сетих да отворя банкнотата. Нямах представа много ли е, малко ли е за този случай. Бяха най-бързите петдесет долара в живота ми.

14. НЕД

Колкото по-малко емоции, толкова по-добре!

Андрю Карнеги, Автобиография

Розовото хапче лежи на масата, загърнато в парче вестник, до чашката с ракия и чинията с нагарчащи краставици. Музиката блъска в тъпанчетата ми. От време на време мяркам вратовръзката на Бергер сред телата на дансинга като палава златна рибка. Почти му завиждам... Какво ми пречи да се включа и аз? Може би цялата тази скъпа храна, която съм погълнал. Тежи в стомаха ми като паве. Но той също е ял, и то не по-малко! Не знам. Чувствам се дървен. Не съм танцувал, откакто Беатрикс замина за Южна Америка.

Върху хапчето е щампована стреличка. Сочи към мен. Някакъв грамаден тип с рокерско яке се блъска в масата; хапчето се търкулва на земята и се слива с пръсканата настилка. Няма да го гоня.

Сори, пуфти дангалакът. Пита нещо на завален български и след като не получава отговор, минава на още по-лош английски с дъх на прокиснало вино. Има дълга коса и груби, разръфани около ноктите, пръсти. Бил в тв бизнеса. Правил канал за местните българи. Само в Ню Йорк са над 20 000! Имал готов сценарий за бацилус булгарикус. Това киселото мляко ние сме го измислили, чат ли си? Неусетно е минал на български. И киселото зеле!

България е люлката на ферментацията. Предлага ми да инвестирам 10 000 долара във филма му.

- Кисело зеле става навсякъде - отбелязвам раздразнено.

Трябва му към половин минута, докато загрее.

- Ти си българин!!

Лицето му се изпълва с кръв. Очичките му злобно святкат.

- Ебаваш ме, а? - свива пестник. - Кво си мислиш? Че като имаш американска диплома и маркови дрешки, си нещо повече! Знам ви аз тия, от банките. Срам ви е от българското. Като дойде дума за зелето, правите ей такива физиономии. Боклуци! Предатели! Не ме гледай така!

Изведнъж сменя тона:

- Абе, я вземи да почерпиш една бира...

Вятърът развява боклуци по улицата. От китайските пазарища се носи воня на гнили зеленчуци, която се смесва със свежия полъх от реката. Няма сила, която да ме върне обратно в задимената дупка. Опитвам се да се свържа с Бергер по мобилния, за да му кажа, че си тръгвам, но той очевидно не го чува, изключил го е или са му го откраднали. Минават две таксита, но са заети. Решавам да походя до някое по-оживено кръстовище. Разминавам се с група тийнейджъри с издути като балони дрехи, които оставят след себе си дим от трева.

С всяка крачка тежестта в корема ми се увеличава. Смесил съм различни храни и напитки, които очевидно водят екзистенциален спор помежду си. Дишай дълбоко, man! Дишай! Изминавам още стотина крачки, като поспирам, облягам се на най-близката стена, дишам. Няма да драйфаш! Не си го помисляй дори! Толкова много, вкусна и скъпа (най-вече скъпа!), храна да иде на кино... Помисли за децата в Африка! Дръж се мъжки! Късно е... Вкусната, обилна, скъпа храна извира на тласъци през всички дупки на лицето ми. По стената, върху която някой с червен спрей е изписал „Gosh“, пръскат трюфели. Бордото се е превърнало в сярна киселина. Конякът с нежен дъх на теменуги - в настройка от порове. О, адска смес! Стомахът ми я изпомпва неуморно, но тя сякаш няма край. Само цветът й се мени след всяко изригване като в приказката за златната, сребърната и черната река...

Сега е черна като катран.

„Браво, издрайфа се за 500 долара!“, казвам си, от което не ми става по-комфортно. Тялото ми е омекнало като изпуснат плондер. Коленете ми се гънат. Едвам успявам да се дотътря до кашоните, струпани край боклукчийските кофи, и се стоварвам върху тях. Носовете на новите ми обувки са опръскани с повръщано. Купих ги само за 200 долара от една разпродажба на „Прада“, но въпреки това ми е жал. Свалям ги и започвам да ги търкам с парче вестник, при което отново ми се повдига. Бутвам ги настрани. Дишам. Шавам с пръстите на краката си.

Така е по-добре.

Обаче все още не смея да се изправя. Цялата ми сила е изтекла по тротоара заедно с вечерята. Високо над главата ми хлопва прозорец, в нощта се разнася протяжна източна мелодия. Самотен фас пресича тъмнината като падаща звезда и се разбива върху цимента, разпръсвайки червени искри. Който и да мине сега, мисля си, може да ми вземе всичко. Включително душата и някой друг орган. Но не се тревожа особено. Всъщност установявам, че дори е приятно да си лежиш така като изхвърлен стар телевизор. Никой не очаква нищо от теб. И ти не очакваш нищо от никого.

Започвам да ги разбирам клошарите.

Възможно е да съм задрямал. Или просто да съм пуснал съзнанието си да скача от покрив на покрив като Спайдърмен. Хладният допир на росата ме подсеща, че е минало доста време. Някъде вие полицейска сирена.

А един глас неодобрително изсумтява:

- Виж го, да си пропие чак обувките!

Изглежда са ме наблюдавали дълго, без да усетя. „Глупости, тук са!“, иска ми се да възразя, но устата ми е като запечатана. Върху тротоара блестят безлични на вид черни обувки. Струват поне 1500 долара! Повдигам глава. В здрачината се извисяват два силуета. Тъмни костюми, бели лица. Спомням си, Бергер дрънкаше нещо за извънземните. Трябва да са те...

- Кой го казва?! Та ти щеше да си пропиеш мозъка!

Остър, сух кикот, като че ли някой търка прозорец с вестници.

- Джордж, никога няма да забравя какво направи за мен!

- Не мога да гледам талантлив човек да пропадне.

Сякаш някакъв шиш минава през гръбнака ми и парализира не само езика ми, но и цялото тяло, чак до последната става на малкия пръст на крака ми... Блещя се безпомощно и не вярвам на очите си.

- Можем ли да му помогнем?

В скута ми каца зеленикава хартийка.

- Много му даваш!

- Хайде, Джордж! Какво са десет долара? - свива рамене единият.

- Бутилка водка, например. Това не е начинът да помогнеш на някого. Знаеш ли какво е казал самият Андрю Карнеги, изхождайки от горчивината на опита си? - леко извръща глава другият, брадичката му потреперва от вълнение. - От всеки 1000 долара, дадени за благотворителност, 950 от тях по-добре да бъдат хвърлени в морето. Всеки пиян нехранимайко или безделник, който се издържа от милостиня, е източник на морална инфекция за обществото. Не е полезно трудолюбивият човек да се учи, че има и по-лесен път да задоволи потребностите си. Колкото по-малко емоции, толкова по-добре! Никой индивид или раса не са прокопсали от помощи. Онези, които са достойни за подкрепа, рядко молят за нея. Най-достойните - никога!

Дали не си въобразявам? От главите им струи бледозеленикаво сияние като ореол. Не мога да откъсна поглед от лицата им.

- Забележителни думи! Какво предлагаш?

- Да му дадем възможност.

- Имаш предвид... да му кажем нещо?

- Защо не? И друг път сме го правили.

- Мислиш ли, че някой е успял да спечели от това?

- Никога няма да узнаем. А и не е толкова важно.

- Хъм... На всичкото отгоре май е дрогиран. Може би по-добре да викнем направо линейка?

- Ти да не си Батман! - пред очите ми изплува широко лице с клюмнал нос и тънки, сбръчкани устни. - Слушай, пич. Аз съм Джордж Сорос. А това е моят най-доверен анализатор, мистър Ексман. Ще ти кажем нещо, което теоретично може да промени живота ти. Стига да го запомниш, в което силно се съмнявам, и да знаеш как да го използваш, в което се съмнявам още повече...

- За колко?

- Хъм... да кажем 1000 процента?

Ексман се замисля. Светлината около главата му се усилва, после рязко помръква. Долавям отчетлив източноевропейски акцент.

- Кучетата ще летят с 20 процента по-ниско в края на август.

Кратка пауза.

- Охоо! Виж ти! Забележителна прогноза, мистър Ексман.

Стъпките се отдалечават. В края на улицата фигурите им се разтопяват, сякаш са минали през невидима врата. Постепенно излизам от вцепенението си. И първото, което забелязвам, е, че обувките ми са изчезнали.

15. АНГО

Нед беше оставил купчина дрехи. Искаше да ги разкара по различни съображения от гардероба си. Повечето бяха съвсем нови, но за съжаление ми бяха малки. Впиваха се в тялото ми като костюм за колоездене. Според брат ми това сега било модерно. Все пак заделих два потника Армани и някакво яке на Кенет Коул. Ако му резнех ръкавите, можех да го нося в горещите вечери. Останалото натъпках в черен чувал. Брат ми беше заръчал да ги отнеса в Армията на спасението, но аз го оставих просто пред къщи.

Срещата ми с Фиона беше чак в осем. Изкъпах се, хапнах пилешка супа от тенджерата и се нагласих с новите придобивки. Проверих на картата къде се намира въпросният бар. Спуснах се с метрото до Хаустън Стрийт. Полутах се, докато осъзная, че Варик Стрийт и Седмо Авеню на практика са една и съща улица. Артърс се намираше в една от преките, недалеч от Шеридън Скуеър.

Лъскавата табелка на входа информира:

Тук свири Ал Бъди в продължение на 22 години.

Беше тясно, дълго заведение с червеникави стени, гъсто осеяни със стари снимки. Коледната украса продължаваше да виси унило над бара като някаква брадата плесен. Подозрително много хора с вид на туристи. Бандата беше свряна в дъното върху малък подиум. Звучеше сносно, макар и малко шумно. В ъгъла на сцената дремеше престарял негър с тромпет. Инструментът висеше между кльощавите му колене като уморен пенис.

- Джими Паркър, йее! - изцепи се фронтменът.

Черният надигна тромпета и предизвика серия от печални звуци.

Фиона още не беше дошла. Настаних се на бара, взех си бърбън и отново извих поглед към групата. От време на време старият музикант протяга дългата си костелива ръка, за да достигне ключа на стената. Над сцената светва зеленикава крушка. Това очевидно е знак, че е настъпил важен музикален момент. Според мен го правеше доста безразборно, но публиката ликуваше...

Барманката обираше полепналите по плота банкноти. Върху белия й разлят кръст се виеше зеленикава татуировка.

- Hi, Енгъс! - усетих докосване по рамото.

В пожълтялото огледало зад бара се мярна черна шапка за голф, без инициали. Отначало не можах да я позная. Козирката скриваше очите й. Изглеждаше доста по-дребна. Носеше права черна рокля и джапанки.

- Ама ти всеки път си различна!

- Имаш ли проблем с това?

Преместихме се на една съседна маса. Тя си поръча Мартини.

- О, йе! Джими Паркър! Бен Мартин, Чък Вертиго, Сам Родригес и аз... Карлос Джезуалдо! The Ghosts! - долетя от сцената. - А сега, дами и господа, ще ви изпълним най-новата композиция на Бен Мартин. Корените на съмнението.

Досега бяха бичили все шлагери за радост на широките народни маси, но това беше нещо различно. Усетих го в мига, когато студеният пясъчен звън на чинелите пролази под кожата ми. После се включи и пианото...

- Бен Мартин, йее!

Някой изръкопляска.

- Бива си го, нали! - прошепна Фиона.

Набиваше клавишите с резки отсечени движения. Тряб-

ва да беше към шейсетте, с гъста бяла коса, щръкнала като четка. Носеше правоъгълни очила с червеникави стъкла, Фиона потропваше в такт с музиката.

- Познаваш ли го?

- Той е най-добрият! Свири с тях от няколко години.

- Често ли идваш тук?

- От време на време... - неопределено рече тя.

Не беше лесна музика. Не можеше просто да наджапаш в нея, да се пльоснеш по гръб с чаша в ръка и да се оставиш да те носи. Имаше подмолни течения. Беше дълбока и мътна като тропическа река, повлякла безкрайна върволица от истории. Напразно се мъчех да ги разплета. Понякога си казвах: аха, това ми звучи познато, напомня ми за онова пътуване до Чарлстън през 86-а, с голямата таткова кола със зелените кожени седалки. Но в следващия миг се намесваше нещо съвършено екзотично, далечно и чуждо...

Парчето свърши внезапно като конец, изтеглен през иглено ухо.

- Бен Мартин, йеее! - провикна се Карлос.

Групата се изниза от сцената и се свря на служебната

маса в ъгъла.

- Разкажи ми за семейството си, Енгъс!

- Баща ми беше математик - казах и млъкнах неловко.

- Починал ли е?

- Нещо такова...

- Моля?! Не знаеш ли?

- Виж сега, това е дълга история...

- Разкажи ми я, разкажи ми я! - настоя тя.

- Амии... - подхванах неуверено. - Това се случи в Америка.

Не знам дали беше редно да говоря за това. Какво щеше да разбере? А може би просто исках да се направя на интересен? Тя слушаше с отворена уста. Музиката беше доста силна и главите ни все по-плътно се доближаваха.

Косата й гъделичкаше носа ми, а бледата мида на ухото й ме изкушаваше да пъхна езика си вътре. Като й казах как сме получили праха на татко по пощата, Фиона обърна рязко глава и се втренчи в мен.

- Сериозно, по пощата?!

- Ами да... - кимнах.

Настроението ми изведнъж се скапа.

- Горкичкият - хладните й пръсти пролазиха по врата ми. - Сигурно си мислиш, че още е жив... Ходил ли си на психоаналитик?

Гръбнакът ми настръхна.

- Не - отсякох.

Щеше ми се да сменя темата. Попитах я с какво се занимават техните.

- Някой друг път - намръщи се леко тя.

В този момент групата отново излезе на сцената. Пихме още по едно, после по още едно... Английският ми взе постепенно да ерозира: думите гаснеха в съзнанието ми, а на тяхно място заблещукваха българските им съответствия. Винаги става така, като пийна, но на нея, изглежда, не й правеше впечатление. Течеше интензивна обмяна на флуиди. Изкушавах се да я целуна, но реших да не избързвам. Щеше ми се първо да я замъкна до вкъщи...

Платих небрежно с картата на Нед, макар че Фиона настояваше да си поделим сметката. Дано не го е изтълкувала като груба проява на сексизъм. Мислех да хванем някое такси, но се оказа, че тя е с кола и предложи да ме закара, което разтълкувах като своеобразна самопокана. Караше яркочервен миникупър, доста нов модел. Хрумна ми, че сигурно е заможна. Избръмчахме по Бродуей. Минаваше дванайсет и по улиците се движеха главно таксита.

- Добро място... - отбеляза тя, спирайки пред входа.

И сега вече беше моментът: ще дойдеш ли, викам, да пийнем по нещо?

- Само кафе... - запревзема се, както си е редно.

Край, забих я, рекох си, докато тя паркираше малко по-нагоре.

Светнах лампата и се насочих към бокса, Фиона остана да стърчи по средата на стаята, като се озърташе любопитно. Заредих кафемашината и си сипах един пръст уиски. Предложих и на нея, но тя отказа.

- Приятно жилище - отбеляза.

- Така е. Разполагай се... - подканих я.

Исках да видя къде ще седне, за да се присламча по-близичко. Но тя не седна никъде...

- Къде е Зукеро?

- Моля? - не вдянах веднага.

- Кучето ти, къде е?

- Ааа... - усмихнах се пресилено, докато трескаво се чудех какво да измисля. - На пансион. Брат ми замина в командировка и го оставихме за няколко дни. Аз също съм доста зает напоследък...

Машинката закъркори, каничката беше пълна. Налях й в една голяма чаша. Тя я взе механично, без да отпива. Струваше ми се глупаво да стърчим така и се настаних в единия край на дивана.

- Ела - казах, потупвайки по възглавницата до мен.

- Ти нямаш куче — поклати глава Фиона.

- Какво!? - премигнах глупаво; не можех да повярвам, че продължава да мисли за това.

- Тук не живее куче! Никога не е живяло!

- Естествено, че...

- Не лъжи! - прекъсна ме тя. - Не виждам панер, нито тарелка, а по мебелите ви няма и драскотина!

Изобщо не очаквах такъв обрат. Какво пък, рекох си, чудо голямо, ще й кажа. Много по-унизително ми се струваше да се оплитам в нови лъжи. Тя посрещна малко разбърканите ми обяснения с хладно кимане и заключи:

- Значи всъщност си разводач на кучета?

Не ми хареса тонът й.

- Виж, това е само временно... Докато си намеря нещо по-свястно.

Тя остави чашата на ръба на плота.

- Извинявай! - скочих подире й. - Трябваше да ти кажа веднага...

Фиона ме изгледа стъписано, сякаш ме виждаше за пръв път.

- Сбогом, Енгъс.

Вратата хлопна след нея, стъпките й проскърцаха надолу по стълбището.

- Тъпа снобка! - изкрещях в безсилието си.

16. НЕД

Летя за България през Лондон. Мотая се из Хийтроу, самотна частица от новия световен ред с чанта на колелца и лаптопа през рамо. Усещането, че летя в телескопична тръба със стесняващ се край, винаги ме връхлита на път за отечеството вероятно поради факта, че самолетите стават все по-малки, а хората все по-свити и затворени в себе си...

Телефонът ми произвежда приглушен акорд. Получил съм есемес. Една-единствена дума: done! От Хъл. Куката е пусната. Сега не ни остава друго, освен да чакаме. Предишната ми увереност обаче леко е помръкнала, а сумата от 50 000 долара вече не ми се струва чак толкова незначителна. Ами ако е било само сън? Или халюцинация? Мъча се да си спомня дали все пак не бях погълнал хапчето...

В залата пред Gate 43 петдесетина души кротко изчакват ръкавът да се отвори и да изтекат по реда си в сапунерката, която ще ги приземи на родна земя. За последен път се връщах през зимата на 95-а, миналия век. Спомням си трима пичове, гушнали еднолитров Джак Даниълс, в процес на трансформация от гурбетчии в УБЗГ. Не мога да преценя какво се е променило оттогава. Като че ли сега в чакалнята има повече хора с вид на чуждестранни експерти. Стичат се от всички страни, подушили плахото икономическо размразяване.

Аз съм един от тях.

Нямаш ли чувството, че разменяме местата си, беше казал Анго, преди да се разделим. Аз оставам тук, ти отиваш там... Естествено, че не! Що за глупава идея. Първо, не отивам, за да остана (пази боже!) като него, а просто минавам, и то за кратко. Аз съм професионалист. Отивам, където ме пратят. Включително в България. Или на Марс. Това не значи нищо. Второ, разликата между нас не се изчерпва само с географията. Би следвало да го е проумял!

В самолета раздават български вестници. Определено няма по-ефикасен лек срещу носталгията. Когато те обземе онази напоителна тъга с дъх на тор, започнеш да сънуваш високи, сини планини, цвъртящи кебапчета, казани с ljutenitza и тройно усукана banitza, достатъчно е да разгърнеш някой случайно доплувал всекидневник отпреди три месеца и миражите тутакси увяхват. Успокояваш топката. Спомняш си защо си тук, а не там. Нещата отиват на мястото си. Сега обаче нямам нужда от български вестник. След около три часа се приземявам точно в епицентъра на баницата.

- Ей, Нед, човече, ти ли си!? - прозвучава над главата ми.

Мярвам висока фигура в костюм.

- Айвън! - изправям се, прегръщаме се.

- Ама ти съвсем ни забрави! Откога не си се връщал?

- Отдавна...

През 94-та карах стажа си в отдела за икономически анализи на Сюис Ре. Иван Стомахов беше командирован за няколко месеца в нюйоркския клон на фирмата. Класическо УБЗГ с диплома от тежкарския London School of Economics. Още на изхода Ситито го прилапало с лепкавия си гущерски език като прясно излюпена муха.

Бяхме самотни, увълчени работохолици. През деня почти не се засичахме, но вечер, преди да се завърнем в безличните си кутийки, често се отбивахме да похапнем някъде заедно. В петък обикаляхме баровете на Ийст Вилидж. Стомахов, за разлика от мен, живо се интересуваше от процесите в отечеството и ми снасяше последните новини. Ядосваше се, че нещата не вървят. Тия профани - нямат си идея от фискална дисциплина! Знае ли някой що е фиск в тази страна? Аре стига с тоя фиск и ти, викам му, остави ги да си трошат главите. Ние сме професионалисти, можем да се реализираме навсякъде. Да, бе, да, ама нали все пак - родина!

Eгa ти и родината...

Стомахов се върна в Лондон, а аз си намерих работа в друга компания. Често му се налагаше да прескача до Ню Йорк и винаги ми се обаждаше. Веднъж, по Коледа, се изсипаха с жена му и живяха у дома цяла седмица. УБЗГ-тата в Лондон си спретнали нещо като клуб. От България се заинтересували, дори започнали да ги ухажват, макар и доста предпазливо. Страхуват се от нас! Ние имаме идеи. Имаме какво да предложим на тази страна... Само, викам му, не започвай пак с фиска! Като чу „фиск“, жена му подскочи до тавана: ние с теб разбрахме ли се?! По принцип измитите лондонски УБЗГ-та винаги са били по-различни от нас — пълнокръвните MBA, изкласили в Щатите. Да го погледнем дори от тази страна: там набиват овес като кранти през декември, докато ние сме деца на царевицата. Това са две различни философии - на oatmeal и на cornflakes - независимо че присъстват привидно безконфликтно по рафтовете на супермаркетите. Едната се опитва да ти изстърже стомаха, докато другата - да ти го напълни. Тази островна обсесия от фиска едва ли е случайна.

В крайна сметка получи своето. Стана там някакъв заместник-министър. И пак звъни: идвай, включвай се, сега ти е паднало!

C’mon men, току-що бях станал синиър, прибавяйки още една цифра към заплатата си. И ти ми предлагаш да дойда да рия лайната, дето са ги срали дванайсет години ония крадливи капути! Да стана държавен измекяр? Айвън, човече, какво те прихваща? Това не ти е Сюис Ре, нито Голдман Сакс, нито Саломон, по-страшно е от Дрексел Ламберт дори! Ха, ха, Дрексел... гласът му кънти из някакво огромно пространство, може би кабинет. Пак ще си говорим!

Стомахов е ходил да рекламира България като страна на неограничените възможности пред скептичните финансови бонзи от Ситито. Това, доколкото разбирам, е едно от основните му занимания. Пътува с още четирима неугледни подчинени, всички, естествено, в първа класа. Салонът е почти празен и той се настанява до мен, за да си бъбрим.

- На ваканция или по работа?

Съобщавам му за какво става дума.

- Тая гробница?! - той прави инстинктивна гримаса. -Продава се, откак се помня, но си остава вечно наша. Барабар с дълговете. На практика е във фалит. Управлява се от синдик, назначен от съда. Ако прилъжете някой да я купи, лично ще те предложа за орден. Мислех, че се занимаваш с по-сериозни неща, man!

Пропускам последната забележка.

- Синдичката обаче си я. бива. Яде пилетата с перата, да знаеш! Наше момиче е. Ако имаш някакви проблеми с нея, само ми звънни.

Стюардесата носи пиене. Чукваме се за срещата. Стомахов прехвърля пресата, да не би междувременно правителството да е паднало или да е станал някой друг сакатлък. Държавнически рефлекс.

- Скивай, man, тук пише за теб! - тика ми вестника.

- Какво, какво? - облещвам се.

Един ден на успелия българин Нед Банов

Нашенецът е най-младият вицепрезидент в Брабърис, най-престижната консултантска фирма на Уол Стрийт с оборот от двайсет милиарда. Съветва най-големите

корпорации отвъд океана... Редовно обядва с най-маститите фигури на финансовия елит...

Не купува обувки под хиляда долара.

Материалът е илюстриран със снимката ми: глупаво ухилен, на фона на Пето Авеню, с ръце в джобовете.

- Ще й извия врата на тази! - избухвам.

- О, хич да не ти пука! Мен постоянно ме дъвчат разни тъпаци, това си е част от играта - успокоява ме той. - Значи си станал вицепрезидент? Честито!

Тъкмо се каня да опровергая наглата измислица, когато комплексът УБЗГ изненадващо сработва и само измучавам нечленоразделно.

- Сигурно си мислиш, че си хванал господ за брадата? Обаче скоро ще разбереш, че не си прав.

- Виж, не се оплаквам.

- Така ли? А какво си спечелил? Грижиш се за чуждите пари и трепериш да не ти бият шута. Можеш ли да продължиш нагоре? Само не ме лъжи. Аз бях на същото дередже. До един момент важат едни правила, после няма никакви... Други са игрите, други са мангизите и хората са други. Както във физиката. Повечето хора никога не го разбират. Остават си на нивото на Нютон. Чакат ябълката да ги тупне по главата...

- А ти какво спечели, като дойде тук?

- Има тунели... - Айвън снишава глас. - Проходи, които водят директно към следващото ниво. Хиперлинкове към други социални вселени! Властта отваря врати, пред които другите само подсмърчат. Започваш да срещаш тези, за които само си чел във Форчън и Уол Стрийт. А после, когато вече си in, когато си се докоснал до тайните им, оставаш там завинаги...

Заприличва ми на Бергер с идиотските му теории.

- Сигурен ли си, че няма друго следващо ниво? - подхвърлям скептично.

Крива усмивка пропуква безупречната му фасада:

- Не си загубил чувството си за хумор...

Носят ни хапването, но и двамата не сме особено гладни. Сякаш по инерция Стомахов се впуска да ми докладва успехите на правителството: ръстът на чуждестранните инвестиции, повишаването на кредитния рейтинг, намаляването на безработицата и така нататък. Усещам, че търси подсъзнателно одобрението ми, което всъщност е малко смешно, тъй като нищо не зависи от мен. Дори не ходя да гласувам.

- Няма да повярваш колко се е променило всичко!

- Е, радвам се... - кимам.

- Но най-вече хората! Вече имаме истинско business community. Трябва да те интегрираме някак си. Ти си ценен кадър.

Самолетът описва широк полукръг над жълтеникавото Софийско поле и започва да се снишава. Избуялите снопчета трева по края на пистата махат като сламени ръчички: добре дошъл, добре дошъл у дома!

Стомахов се умълчава, сякаш мисълта за някакво непосилно бреме внезапно го е застигнала. После той поема към VIP-a, докато аз се подреждам на опашката пред КПП-то. Над будките виси флагът на ЕС, макар още да не сме членове. Избутвам стрелките на часовника с още два часа напред. Докато чакам с паспорта в ръка, си мисля дали някой друг няма да ме познае. Вижте го, идва да се налапа! Полицайката зад гишето ме поглежда в очите, равнодушно удря печат и ми връща паспорта.

Багажът ми пъпли по лентата на конвейера, свалям го и се отправям към изхода. Минавам край привидно безучастните митничари, накацали от двете страни на зелената пътека като грабливи птици. Автоматичните врати се отдръпват и се изправям срещу тълпата посрещани. Протягат ръчища като пипала. Инстинктивно се отдръпвам, но някой ме подпира с количката си и ме изтласква напред към лакомата паст на безформеното чудовище.

- Бат Вескооо! - отеква тънък писък.

Вниманието на тълпата се отклонява за миг. Промушвам се бързо през тесния проход, напомнящ хранопровод. През прозорците виждам Стомахов да излиза през VIP-a, следван от два идентични правоъгълника с тъмни костюми. Единият мъкне чантата му, другият - куфара. Пред терминала е паркиран черен джип мерцедес. Момчетата услужливо отварят вратата. Стомахов потъва в сумрачното купе. Шофьорът изважда от жабката синя полицейска лампа и я лепва на покрива.

Обзема ме лека паника, защото изведнъж установявам, че не знам къде да отида. Може би имам резервация за хотел, но са забравили да ми съобщят. Нито пък аз съм се сетил да попитам. Странно... Опитвам се да си спомня как е ставало досега. Идва ми да потъна в земята от срам. Не мога да се прибера вкъщи, защото брат ми е дал апартамента под наем. В този момент зървам табелата: Mr. Ned Banoff. Държи я висок мъж с хлътнали гърди и нездрав цвят, облечен в сив омачкан костюм. Много пъти съм виждал името си по този начин, но никога не и тук. Спасен съм!

- Здравейте! - приближавам се.

- Мистър Банов? - стрелва ме недоверчиво той.

Не знам какво точно си е представял: може би, че съм по-възрастен или по-иначе облечен. След известно колебание сваля табелата и ми подава ръка.

- Изпратиха ме да ви посрещна. Дино, приятно ми е.

- Димо?...

- Не, Дино - уточнява някак свенливо. - От Динамо. Аз ще бъда вашият помощник. Да вървим. Момчета, багажа! - обръща се той към двамата чепати къдрави ергени зад гърба си.

- Ама вие цяла делегация сте спретнали! - шегувам се.

- Това са моите помощници - отбелязва Дино с нотка на гордост.

Куфарът обаче е само един и двамата почти се спречкват кой да го носи. Налага се шефът да разпредели ролите. Колата чака пред терминала: червеникав лексус с бежови кожени седалки. Доста необикновено решение за ведомствен транспорт. Дино сяда отпред, а помощниците му се настаняват от двете ми страни. Лъхат на чесън. Минава ми през ума, че могат да ме отвлекат и никой никога нищо да не разбере за мен. Но нямам особен избор.

Шосето минава под огромен билборд с надпис: Юролайн. Времето е облачно. Витоша плува в оловна мараня. Пресичаме панелното гето Дружба 1. Блоковете изглеждат все така неугледни и мрачни, като изключим ярките реклами за местен алкохол върху калканите. Мисля си, кой идиот ще вземе да кръсти сина си Динамо? На кое по-точно: Динамо Киев, Динамо Москва или някое друго Динамо? Аз съм чужденец тук, хрумва ми неочаквано.

17. АНГО

Днес е знаменателен ден в кариерата ми на кучешки разводач. Поверяват ми второ куче: Тод, френски булдог. Изглежда са преценили, че заслужавам доверие. Нищо обаче не може да изличи обидата от класовата сегрегация, на която бях подложен. А бях само на крачка от успеха...

„Шибани четириноги!“, гневях се, макар да съзнавах, че псетата не са ми криви с нищо. Фиона беше идиот! Може пък и за добро да е, утешавах се с типично балкански фатализъм. Но не бях кой знае колко убеден. Истината трябва да се гледа в очите: занятието ми беше крайно непрестижно и едва ли можеше да подейства прелъстително на когото и да било.

Новият клиент живееше на 94-та Уест, в тухлена градска къща, подобна на нашата. Набито зверче с окраска на петниста хиена и разплескано устище, пълно със ситни зъби. Посрещна ме възрастен джентълмен с треперещи ръце на кафяви петна и ми подаде каишката:

- И да слушаш младия господин, Тод!

В отговор Тод пръдна безшумно, ала осезателно, изпълвайки цялото антре с карбидна воня. Зукеро негодуващо пролая. Не знам кой е решил, че пинчерът и френският булдог си пасват. Може би защото са еднакво грозни? физиката обаче учи: еднаквите неща се отблъскват.

Тод и Зукеро органично не се дишаха. Не бяха някои простаци да се сръфат насред улицата, но демонстрираха неприязънта си при всеки удобен повод. Гледаха да стоят максимално далеч един от друг, в резултат на което заемахме почти целия тротоар. Подтичваха, всеки в своя си коридор, без да се съобразяват ни най-малко какво става в другия. Теглеха в различни посоки, с различна скорост и ритъм. Едното завие наляво, другото - надясно. Едното клекне да сере, другото хукне да търчи и обратното. Идваше ми значи да ги наритам по задниците.

- Дръж ги по-изкъсо! - посъветва ме някакъв пич, повел четири разнокалибрени екземпляра.

Послушах го. Имаше ефект. Въпреки че мислено я бях отписал заради екстремната проява на най-долен снобизъм, продължавах да се озъртам за Фиона. Може би пък всичко беше само глупаво недоразумение? Може би имаше начин нещата да се поправят?

Абе да върви на майната си!

С двете каишки в ръка, може да се каже, вече имах почти професионален облик. Другите разводачи в парка ме припознаваха като човек от гилдията и ми кимаха бегло. Давах си сметка, естествено, че още се намирам на първото стъпало в йерархията. Каишките бяха като нашивки. Трябваше да навъртя бая мили, докато заслужа заветната бройка. И все пак за пръв път, откакто бях стъпил в Америка, се почувствах социализиран, макар и в една тъй маргинална общност. Брънка от някаква професионална мрежа със собствен етос и символика. Но това, както се оказа, също имаше цена...

Разтоварих кучешките фъшкии в първото попаднало ми кошче и поех по алеята край големия резервоар. Съоръжението е оградено с яка телена мрежа. Нивото на водата е спаднало; широкият гръб на стената, която разделя басейна на две, се подава под гладката повърхност като пътека. Отгоре са накацали чапли и чайки. Носи се лек дъх на тиня. Мяркам табела със загадъчна инструкция: тичането около езерото да се извършва по посока обратна на часовниковата стрелка! Сигурно съм минавал поне петдесет пъти покрай този надпис, но днес изведнъж се замислих. От къде на къде? Кой е решил, че движението трябва да става именно в тази посока? Кога? Защо? Задминаваха ме бягащи хора, омотани в жиците на разни малки апарати: крачкомери, дискменове, клетъчни телефони и т.н. На никого не му хрумваше да оспорва авторитета на инструкцията. Хрумна ми да проверя какво ще стане, ако тръгна в обратната посока.

- Ей, мистър! - долетя глас.

От пейката, забутана сред храстите, се надигна внушителен силует. Мъжът носеше светлосин костюм с папийонка на точици, имаше месесто гладко лице, а в краката му пъплеха седем рошави пекинеза. Между клепналите им уши стърчаха кичури с червени панделки. Тод и Зукеро ги изгледаха скептично, сякаш за пръв път осъзнаваха, че има и по-противни същества от съседа по каишка. Мъжът ми подаде бялата си, твърда като билярдна топка ръка.

- Кристоф Мерл, президент на синдиката на кучешките разводачи в Сентръл Парк.

Приличаше повече на импресарио на боксов мач.

- Виждам, че отскоро сте в бизнеса. Мога ли да попитам самостоятелно ли работите, или чрез агенция?

Казах му името на фирмата, макар че не бях длъжен да му давам подобна информация. Той кимна. Напоследък се били появили индивиди, които правили дъмпинг на цените. Предимно китайци. Отбелязах, че не съм виждал много китайци да разхождат кучета в парка. Той се подсмихна многозначително.

- Няма и да видите. Нашият синдикат се стреми да поддържа достойно заплащане на труда. Също така посредничим при конфликти между собствениците на кучета и разводачите. Главно в случаите, когато има indemnity claims[8]. Например ако кучето се загуби или го блъсне кола. Обикновено собствениците предявяват иск към разводача. И тогава се намесваме ние.

- Аха - кимнах.

- Ако не се докаже, и то недвусмислено, че работникът е бил пиян, по принцип винаги успяваме да защитим интересите му. Предлагам ви да се присъедините. Вноската е нищожна, някакви си десетина долара на седмица. Но зад вас стои организираната сила на догстерите.

Eгa ти наглецът, да му снасям по четирийсет долара всеки месец! И за какво? Изкушавах се да му поискам легитимацията. После си рекох: и с нея, и без нея, няма да му мине номерът.

- Благодаря за поканата, сър, но не смятам да се задържам дълго в този бизнес. За мен това е временна работа. Докато си намеря нещо истинско.

- Мнозина казват така - въздъхна дангалакът. - Помислете си все пак.

Подаде ми визитната си картичка. Мушнах я нехайно в джоба си. Мерл се отдалечи бавно, заобиколен от пекинезите си като рояк пилци. Небето се наливаше с розов здрач. Високите сгради опасваха парка като готически цокъл. Насреща ми се зададе огромен черен човек, който пееше религиозни химни.

Алелуя!

Имах цяла тенджера спагети в хладилника от вчера и половин бутилка леко (по-точно евтино) италианско вино. Намуах се хубаво и стоварих чиниите в мивката. Събираха се от няколко дни. Брат ми нямаше миялна машина. Той самият не готвеше и не искаше да се задръства с излишни уреди. Помислих си, че не бива повече да отлагам. Запретнах ръкави и ги измих.

Почувствах се неочаквано добре.

Нещо шавна между кабелите под бюрото. Наведох се. Различих малка сива топчица с остра муцунка. Мишка!? Не исках да я плаша.

- Ей, мишко! - прошепнах полугласно. - Защо си дошла?

Стори ми се, че долових слаба музика от долния етаж.

- Изглеждаш ми самотна, мишко - продължих. - Къде е семейството ти?

Сивата топчица се подаде иззад разклонителя и се изправи на задните си лапи. Лъскавите й очички ме пронизаха като сачми. Долових цвърчене.

- Не разбирам нищо... - поклатих глава, - Гладна ли си?

Надигнах се полека, отидох до хладилника и се върнах с парченце сирене. Пропълзях на четири крака сред плетеницата от кабели под бюрото.

- Мишко, тук ли си? Виж какво ти нося!

Но нея я нямаше. Сигурно се беше изплашила. А може и никога да не беше я имало... Все пак оставих сиренцето.

18. НЕД

Трийсетина мрачни сънени индивиди ме фиксират със зачервените си очи. Мъжете са насядали по стъпалата. Над тях се извисява шестетажна сграда, увенчана с разкрачени букви - БОРГРУ. Фасадата е ремонтирана, облечена със синкави светлоотразяващи стъкла и окичена с климатици като коледна елха. Върху зелените площи отстрани са опънати десетина палатки с избледнели от слънцето цветове. Мотаят се жени. Сгъваеми столчета и маси, примуси, импровизирана чешма от бидон. В земята са побити транспаранти с надписи:

Спрете грабежа! Искаме си парите! Чиновниците - вън!

На едно дръвче се вее огромен картон, където е изложена цялата история на конфликта. Под него седи ветеран с каска и събира подписи. Но тетрадката е почти празна. Управлението се намира встрани от оживените потоци. В тази издигаща се към жегата утрин аз съм единствената човешка капчица. Чист като сълза, спретнат с небесносиня риза Polo, светли панталони Hugo Boss, лъснати чепици на Marc Jacobs, с неизменния лаптоп. Уговорката е някой да ме чака на входа, но едва ли са имали предвид точно тези хора. Зачитам се в трогателните буквички, изписани със синя водна боя върху картона. Думата „справедливост“ се среща почти на всеки ред. Дузина погледи ме дебнат дали ще се разпиша в тетрадката. Защо не? Отнякъде обаче изниква Динамо и ме хваща за ръката.

- Господин Банов, чакаме ви!

Повежда ме към една от съседните сгради.

- Има друг вход. Още не са го надушили. Заповядайте, оттук...

Смъкваме се по една тясна стълба в подземния паркинг. Дино услужливо посяга към чантата ми, но отклонявам порива му. Провираме се между колите до дъното на гаража. Металната врата почти се слива с бетонната стена. Дино блъска с юмрук. Отваря ни гигантски бодигард с отровнозелена униформа и отпуснато жълто лице.

- Това е господин Банов - Дино понечва да се пъхне в тунела, но огромното туловище го запушва. Налага се онзи да излезе, за да влезем ние.

- Пазете главата си! - Дино вдига пръст към тръбите, които вървят но тавана и се губят в края на коридора.

Въздухът е сух и вони на мишки. На голямо разстояние една от друга мъждят прашни крушки. Дино крачи пред мен с глава, забита между раменете. Трудно го следвам. Излизаме в нещо като мазе или по-точно склад, задръстен с големи зелени сандъци. В дъното на тесния проход просветва тясното прозорче на асансьор. Взимаме го за два етажа. С обигран жест на пиколо Дино отваря вратата и ме въвежда в мраморното фоайе.

- Добре дошли!

- Всички ли минавате оттук?

Мъча се да изтупам белите следи от стената по ръкава си.

- О, не, нее! Това е краткият път. Само за вас и госпожа Прашкова. И Курц, но той вече не идва. Другите служители минават през каналите. Какво да се прави? Временна мярка, надявам се...

Озърта се неспокойно и снишава глас:

- Никой не бива да научи за този вход, нали? Това е фирмена тайна!

Пред стъклените врати се издига барикада от сандъци, каси, кантонерки. Отстрани е изтеглено огромно дълго бюро, зад което, на абсурдно голяма дистанция един от друг, дремят двама полицаи. През прозорците се мяркат гърбовете на протестиращите. На отсрещната стена има релеф, изобразяващ триумфа на техническата революция.

- Да ви поразведа наоколо, а? Госпожа Прашкова още не е дошла...

Долавям странен трепет всеки път, щом произнася това име. Като че ли топла вълна облизва гласните му струни, кара ги да пеят и танцуват. Госпожа Прашкова... „Яде пилетата с перата, да знаеш!“, спомням си думите на Айвън. Няма начин да не си нащрек с жена, която се казва Прашкова. А за капак се явява и синдик на БОРГРУ.

Въпреки уверенията на Динамо Киев (вече не мога да си представя да го наричам другояче!), че административният щат е „оптимизиран“, забелязвам, че в повечето стаи се трудят хора. Впрочем, на този етап е трудно да се прецени дали се трудят, или не. Виждам само, че седят пред новичките си плоски екрани и нещо се блещят. Огромни лели с подути прасци, съсухрени жълтеникави мъже и тук-там по някоя плоска секретарка - последните оцелели от потъналия лайнер на плановата държавна икономика. Представям си как всяка сутрин пълзят под града, за да се доберат до този спасителен сал, и почти физически ме лъхва вонята на канал. Има някакво гротескно несъответствие между тези вехти хорица с бавни, непохватни движения и свръхмодерната среда, в която оперират. Чисто новата офис техника още пази фабричния си дъх, а по прясно залепения мокет още личат следите от стъпките. Някъде дори найлоните от облегалките на креслата не са свалени. Всичко това е приготвено за някой друг и те го знаят. Този нов свят очаква своя нов стопанин.

Усещам страха им. Отново съм лошият чужденец. Човекът с преносимия компютър и странен словоред. Фактът, че поназнайвам езика им, само ги изнервя допълнително. Не могат толкова лесно да се майтапят зад гърба ми. Трябва да внимават да не изпуснат мислите си на глас. Някои от тях със сигурност ще се опитат да ми станат приятели. Да ме съблазнят и оплетат в паяжина от лични взаимоотношения. Да ме вербуват за малката си кауза. Други ще се опитват да ме изпързалят при всеки удобен случай. Да ме провалят, да ме прогонят, с надеждата, че накрая всички ще вдигнат ръце от тях и ще ги оставят на мира... крррр, кррррр, кррррр - серия от звуци, напомнящи зов на влюбена хлебарка. Динамо Киев вади от джоба си голяма слушалка с дебела гумена антена като ухо на праисторически робот.

- Да, да, разбира се, веднага... Госпожа Прашкова е тук.

Въвеждат ме в огромен, полупразен кабинет. По средата стърчи дребна фигурка, събирайки цялото пространство в една точка. Гърдеста, с червеникава коса и метално-сиви очи.

- Е, как се чувства един успял българин у дома? - повдига вежди тя.

Трябва да е към 40. Носи кафяв костюм на райета и матови топчести обеци. От джобчето на ревера й се подава яркочервена кърпичка като прясно изтръгнат език.

- Като плъх - изтърсвам.

- Моля?! - премигва тя, докато загрее, че имам предвид тунела.

В бретона й е кацнала малка паяжина. Тя прихваща погледа ми, улавя я с два пръста и я пуска на пода.

- Съжалявам за посрещането - усмихва се тя, докато сивото валмо се носи във въздуха, подето от струята на климатика. - Но ситуацията е доста напрегната. Както може би знаете, БОРГРУ е затънал до гуша. Натрупал е дългове за около 150 милиона. Към банките, към енергото, към когото се сетите, включително към онези нещастници долу...

- Стийл Уъркс са сериозен инвеститор.

- Началото беше обещаващо.

Тънка бръчка разсича челото й.

- Трябва да се срещна с мистър Курц.

- Ах, Курц - въздъхва тя; мислите й сякаш потичат в съвсем различна посока. Връща ги с усилие в старото им русло: - Боя се, че ще трябва да се разходите до заводите ни в Радомир. Той е там.

- Кога се връща?

- Не се връща. Живее си там. В работническото общежитие. Откачено, нали? - долавям известно злорадство. -Там няма никакви удобства, но на него изобщо не му пука. Дори, смея да твърдя, му харесва.

- Явно се е задълбочил в проучванията на място.

- Или поне така твърди... Познавате ли го?

- Доста бегло. Но съм чел книгата му - изтъкнах с известна гордост. - Той е специалист по нововъзникващи пазари. Най-добрият!

Точно под нас е лагерът на протестиращите. Щурат се между палатките като замаяни фредфлинтстоуновци, които внезапно са разбрали, че каменната ера е приключила, динозаврите са откарани в музеите, а стабилните доскоро кремъчни чекове вече не се приемат никъде. Слънцето се е впило в небето като кърлеж, изсмуквайки цветовете му. Но зад дебелото стъкло е прохладно.

- Да, интересен мъж - кимва с досада тя. - Явно способен. Говорили сме си... Аз също го ценя. Но се боя, че е превъртял.

- Какво?!

- Докладваха ми, че консултира стачния комитет. В резултат на което исканията им еволюираха в твърде странна посока. Ако зависеше от мен, бих му била шута, независимо от респекта към особата му. Но някои фактори - пръстът й се стрелва нагоре по-скоро презрително, отколкото иронично - не искат да се стига до скандал.

Разбирате ли? Моят съвет е: отведете го, колкото се може по-скоро оттук!

„Беда, беда!!!“, мигат сигналните лампички в мозъка ми. Чувствам се като глупак, от когото са крили всичко до последния момент. Прашкова ме изучава със садистично любопитство.

- Как да стигна дотам? - цялата ми невъзмутимост се е изпарила.

- Аз ще ви закарам. Вдругиден имам среща със стачния комитет. Харесва ли ви апартаментът?

- Моля? - не включвам веднага.

- Добре ли сте настанен?

- Няма проблем - трепвам.

- Ако помощникът ви прави въртели, само ми кажете.

- Нямам нужда от него.

- Полага ви се - свива рамене тя.

19. АНГО

Тоя тип, Мерл, май не се отказва лесно. Нямам представа как е разузнал маршрута ми. Нелепата му фигура с пъплещите пекинези изниква, уж случайно, на местата, откъдето минавам. Поздравява ме като стар познат или просто ми маха отдалеч, но аз се разсейвам. Правя се, че не го познавам. Ама че лепка! Днес обаче не се мярка никакъв, което ме кара да мисля, че може би се е убедил в балканското ми твърдоглавие и отсъствие на класова солидарност. Не ми пука особено, защото наистина не смятам да оставам в този бизнес завинаги, колкото и здравословно да изглежда отстрани. Междувременно Тод изяжда една зелена гъсеница, изпъплила на алеята. Според инструкциите не бива да го допускам. Късно... Стопанинът му ме посрещна твърде разтревожен.

- Боя се, че стомахът му не е съвсем наред.

- Виж ти... - почесах се по тила.

Той открехна вратата. По средата на стаята имаше сламен панер. Муцуната на Тод се подаваше изпод едно карирано одеяло.

- Здрасти, Тод! - подвикнах жизнерадостно. - Зукеро, кажи hi!

Пинчерът злорадо изцвили. Вкусна ли беше гъсеницата, тъпако? Тод не реагира. От нагънатите му синкави бърни се процеждаха сребристи лиги.

- Горкият!

- Дриска и драйфа едновременно. От обяд!

- Сутринта си беше окей.

- Но сега определено не е - долових подозрителни нотки. - Да не е ял нещо навън?

- Не бих му разрешил.

- А може би е пил от някоя мръсна локва?

- Ъ-ъ - завъртях глава. - Ние от WDS спазваме стандартите за безопасност.

Възрастният джентълмен въздъхна и погледна часовника си. Очите му увиснаха надолу като на ония тъжни псета с многото гънки.

- Разходката май се отлага. Извиках лекар. Съжалявам за разкарването...

Навън беше задушно, сякаш между дърветата бяха опънати лепкави паяжини. Тътенът на гръмотевиците отвъд Хъдзън се смесваше с думкането на тъпани, което идваше от долния край на парка. Въпреки обещанието за дъжд движението не секваше. Крачкомерите продължаваха да трупат мили. Ято велосипедисти с жълто-черни фланелки прелетяха край мен, жужейки като оси. Спуснах се по плетеницата от алеи до фонтана Бетезда. Думкането се усилваше. Под бароковите сводове на пасажа под 72-ра космат мъж с копринено шалче жонглираше тромаво с четири лимона. Не му пуснах нищо.

Купонът беше на централната алея, така нареченият Мол. Навалицата се беше намотала около група африканци в пъстри национални одежди, които блъскаха там-тамите си с длани. Дан-дан-дан-дан-дан-дан! Докато се усетя, прилепнах към множеството като метална стружка върху електромагнит. Няколко черни жени с пищни тюрбани, чиито цветове грееха още по-ярко в оловната здрачина, се тресяха в центъра на кръга. От време на време се присламчваше по някой бледолик и започваше да се кълчи смешно. Ритъмът обаче беше коварен и бързо го изхвърляше като механичен бик в тексаски бар, пуснат на бързи обороти.

Дан-дан-дан-дан-дан-дан!

Поклащах се спънато заедно с останалите. Жените протягаха гладките си черни ръце към небето. Пръстите им изстискваха облаците като пране. Една гореща капка ме цапна по носа. Ако това беше молитва за дъжд, целта щеше да бъде постигната много скоро. Сред навалицата се мярна руса жена с малка квадратна шапчица, килната настрани. На фона на сгъстяващата се сивота червеният й прилепнал костюм изпъкваше още по-ярко. В краката й се мотаеше гладка лилава хрътка.

- Ей, Фиона! - запробивах си път към нея.

Цялата ми гордост изведнъж се изпари.

- Здрасти!

Тя се усмихна разсеяно, сякаш се мъчеше да си припомни кой съм.

- Къде изчезна?...

- Никъде, както виждаш. Тук съм си.

Имаше нещо вдървено в стойката й, като че ли беше глътнала бастун.

От облаците изтече синкавожълта вена от светлина и се заби в ръбатия профил на града. Посипаха се плътни тежки капки като топчета живак. Народът бързо взе да се разотива, но аз не помръдвах, сякаш жилото на светкавицата ме беше пернало по темето. Африканците продължаваха да думкат, макар вече не тъй съсредоточено и страстно; бяха събудили своя бог, накарали го бяха да изпълзи от джунглата си и сега се радваха на вниманието му.

Тя вдигна плоската си чантичка над главата и забърза по алеята, клатушкайки се на високите си токчета. Вървях с нея чак до Пето Авеню. Не ми хрумваше нищо. Фиона вдигна ръка и спря първото минаващо такси. Гушна лилавата си хрътка под мишница и се вмъкна вътре, без да ми каже нищо. Водата шуртеше във врата ми през листата на дърветата. Контурите на таксито се размазаха и сляха с жълтия поток, който се оттичаше плавно към Мидтаун.

Внезапно осъзнах, че каишката е станала твърде лека. Обърнах се, краят й се влачеше по земята...

- 3-з-з-зукеро! - изпищях.

Върнах се светкавично, като надзъртах дори под пейките. От псето нямаше следа. 3-з-з-зукеро!!! Валеше проливно. Африканците загръщаха тамтамите си в найлони и ги пренасяха на завет под бетонната козирка на лятната сцена.

- Да сте виждали един пинчер? Малко кученце. Черно, с тънки крачка - размахвах празната каишка пред смаяните им погледи. - Да сте виждали кученце?

- Nop! - клатеха дългите си като дини глави. - Nop-nop-nop...

Едър мъж с яркочервена фланелка уринираше зад едно дърво.

Позвъних веднага на Козловски, както беше записано в инструкцията, за да я информирам за инцидента. Очаквах да ми се развика, но тя ми нареди с леден глас да се явя незабавно в офиса. Та ето ме значи вир-вода, каишката жалко виси от джоба ми, слизам по стълбите, плясвам си челото в горния трегер и докато разтривам удареното, дочувам ехидния глас на шефката:

- Тц-тц, много си разсеян, Енгъс. Не четеш ли надписа? Пази си главата!

- Доста е тъмничко тук... - промърморих.

В този момент ме обля бледа неонова светлина и видях, че освен Грейс, в мазето, наречено офис, има още някой. Едър черен човек в черна полицейска униформа. Седеше в ъгъла, кръстосал големите си черни крака.

- Това е сержант Зоненфелд от отдела за закрила на животните - Грейс кимна към мъжа. - Ще те помолим да ни разкажеш подробно какво точно се е случило.

Зоненфелд, що за смахнато име?!

- Слушам ви, сър - той извади тефтера си, подпря го на коляното си и се приготви да записва.

Хората по филмите винаги звънят на адвокатите си, когато им се налага да разговарят с полицията. Но така или иначе нямах адвокат, нито можех да му платя, не бях прегазил никого пиян и доколкото знаех, в Ню Йорк смъртното наказание беше отменено. Разправих им горе-долу какво се е случило: за концерта, навалицата, дъжда, Фиона... Козловски мрачно потракваше с лакираните си широки нокти по масата. Зоненфелд прилежно си водеше бележки, без да ме прекъсва.

- И като се обърнах, Зукеро беше изчезнал! Върнах се да го търся, но от него нямаше и следа... - заключих тъжно.

- Заплеснал си се по някаква фуста, така ли? - просъска Грейс.

- Не съм!

- Момент, сър - намеси се Зоненфелд. - Казвате, че сте се обърнали и сте се върнали да го търсите? Къде точно стана това?

- На изхода при Пето Авеню - отвърнах, без да се замисля.

Той си отбеляза нещо.

- Че ти така можеше да стигнеш до другия край на града, преди да забележиш, че кучето липсва! - не се стърпя Козловски. - Защо си се заврял в тълпата? Или си мислеше, че се разхождаш за собствено удоволствие?

- Можеше да се случи навсякъде! - показах им края на каишката. - Вижте как е срязана. Откраднали са го!

- Автоматична каишка, Adjustable Freedom J23M - констатира Зоненфелд. - Нали не сте я прибирали?

- Не - поклатих глава.

- Така можем да установим на колко метра от вас е било кучето - той сбърчи чело, сякаш пресмяташе наум. -Два, два и половина... нещо такова.

- Много си я отпуснал! Когато има навалица, оптималната дължина е метър и половина. Пише го в инструкцията! — подхвърли злобно Грейс.

- Хъм, лошо... - поклати глава Зоненфелд, извади найлоново пликче и сложи каишката вътре.

- Не виждам на кого му е притрябвало това псе... - повдигнах рамене.

- Трябва да съобщим на Йенс. Новината ще ги убие! -въздъхна Грейс и ме стрелна с неприязън. - Между другото, обади се стопанинът на Тод. Дал си му нещо да яде и е получил гърчове. Две за един ден! Ти какво, да не си някакъв кучешки терминатор?

- Обичам животните! - разперих безпомощно ръце.

- Мистър Баноф - покашля се авторитетно сержант Зоненфелд, - ще ви помоля да бъдете на разположение през следващите няколко дни. Може да се наложат допълнителни експертизи. Ето картичката ми... Ако се сетите нещо, което не сте ми казали сега, обадете ми се!

- Не си мисли, че ще ти се размине току-тъй! - вдигна пръст Грейс.

20. НЕД

През лятото София се напълва е УБЗГ. Долитат от всички кътчета на планетата, за да разхлабят примката на безкрайните работни часове. Без този ритуал статусът им остава нереализиран. Проблемът е, че когато се върнат в България, УБЗГ трябва да общуват предимно с други УБЗГ. НГЗБ са твърде заети с мисли за оцеляването си, а и повечето тренди места не са им по джоба. Като черпиш, мислят, че се фукаш. Като не черпиш, гледат мрачно, ближат малкото си уиски и те зарязват към единайсет, защото утре са на бачкане. Различни адженди, тъй да се каже. Ти си дошъл да наваксаш за две седмици купона за цяла година, докато те разполагат с всичките 365 дни. Ти имаш пари, те имат време. Но нито ти можеш да го купиш, нито те могат да ти го продадат. Нямам особено желание да се обаждам на никого.

Апартаментът за гости на БОРГРУ носи белезите на същия странен вкус или по-скоро пълна липса на такъв, както и служебната лимузина. Очевидно е бил ремонтиран основно, според най-високите местни критерии за лукс. Това е станало по времето на бившия генерален директор. Някой си Гронев. Динамо Киев се грижи да бъда информиран. В момента Гронев е подсъдим за нещо от сорта на „разхищение“ или „източване“ в особено големи размери.

В жилището има сауна, две бани, едната съоръжена с тангенторна вана, и не знам колко си стаи. Намира се на десетия етаж в блок на бившето УБО или както там се е казвала службата, бдяща за комфорта на първите хора по време на тоталитаризма. В хола се натъквам на огромна, безвкусна гарнитура със зеброва окраска. Масичка от опушено стъкло. Телевизор с плосък екран. На стената виси ярко платно, изобразяващо гол женски гръб.

Връщам се пред стаята на Курц. Натискам дръжката. Заключено. Хладилникът е зареден с минерална вода, бира и безалкохолни. Отварям си кутия „Загорка“ и излизам на терасата. Колите сноват по Цариградското шосе със запалени фарове. От другата страна тъмнее Паркът на свободата, както беше известен по мое време. Сега е Борисовата градина, както се е казвал и по времето на баба ми. Старата телевизионна кула стърчи над гората, окичена с червени лампички. По-надолу се подават острият връх на паметника, известен като Братската могила, и кулата за водни скокове на лятната къпалня. Дали басейнът още работи? Не съм стъпвал там от училище. Синьото дъно с изпочупени плочки. Пръскащи ледени душове. Врякащи хлапетии със зачервени очи. Дъх на хлор. Свити от студа пишки... Баща ми ме учи да плувам. Нагазили сме в средния басейн. Той ме държи за кръста и ме кара да махам с ръце и крака като жаба. Брат ми подскача наоколо сред облак от пръски. Майка е направила сандвичи с шпеков салам и настърган кашкавал.

Зад стадиона трябва да е беседката, където преди повече от 20 години се простих с девствеността си. При крайно драматични обстоятелства! Последният ми съзнателен спомен от комунизма. Аз съм на 17, тя е в съседния „б“ клас, но по всички стандарти е много по-напред с материала от мен. Носят се слухове за сексуалните й подвизи, което ме привлича и плаши едновременно. Неизвестно как и защо, сме се озовали през нощта в парка. Натискаме се във въпросната беседка. Лято е, наливаме се с топло бяло вино. Дава ми да я пипам, където пожелая. Този път работата май ще стане и позорната тайна на девствеността ми ще остане завинаги заровена в земята. Звънят фанфари, падат звезди, когато се разнася зловещ тропот. Лъхва на пресен тор и в мрака изникват два огромни силуета. Конни милиционери! Документи за проверка. Разполагам само с една гола пишка, а тя - с едни празни пликчета. Следват безплодни обяснения, пъшкане, пот... Записват имената ни. После се мятат отново върху гигантските си коне. „Продължавайте с повишено внимание“, долита смехът на единия. Нито ще продължим, нито ще пробваме пак.

Coitus-sovieticus interruptus.

Гронев може да е КБГ, но все пак се е сетил да прекара интернет покрай другите си харчове. Ръгвам кабела на лаптопа в слота до контактите. Работи! Хвърлям се в света на домашните любимци. Свят на неограничени възможности, за който дори не съм подозирал. На практика петовете успешно конкурират най-ухажваната консуматорска прослойка - децата! Ала пазарът остава някак си в сянка, не се афишира за разлика от детския, който се къпе в реклама. Може би заради политическата коректност? Все ще се намери някой хуманист да размаха пръст, че развитите страни милеят повече за домашните любимци, отколкото за широките маси в Сомалия...

Чеквам индексите на CANIMA за последните месеци. Цената на акциите им остава стабилна, дори с тенденция към леко покачване. Като цяло пазарът бележи ръст въпреки опитите на фанатизирани групи от природозащитници да подкопаят доверието на потребителите. Ако се вярва на моя Барух момент обаче, мечката скоро ще го нагази.

Летящото куче се приземява на минус 20...

Пускам телевизора, текат новините в полунощ. Натъквам се на репортаж за Стомахов: мотае се из месарски цех с бяла престилка и дрънка за европейските стандарти.

Междувременно са пречукали Папуняка. Иначе икономиката върви изненадващо добре въпреки световните цени на петрола, които пълзят зловещо нагоре като пламъчето на фитил...

Под масата откривам стар брой на „Нощен Труд“. Евро-ескорт предлага/набира компаньонки. Обявата е оградена с червен флумастер. Дали телефонът още е актуален? Обзема ме нездраво любопитство. По страниците има мазни петна, най-вероятно от салам, и кръгла следа от чаша. Някой е хапвал, после му се е дочукало. А може би в обратния ред?

- Юро-искорт - сънен мъжки глас.

Тарифата: 50 долара на час, включва и транспорта. Осъзнавам, че по инерция говоря на английски, но това не им прави впечатление. Не си спомням номера на блока. Мъжът трака по клавиатурата и след миг съм локализиран.

- Вие да нямате Джи Пи Ес? - изумявам.

- Ха-ха, юро-сървис! - после изведнъж става сериозен. - Обаче тоя път да ги нямаме такива: мармалади, банани, восък по циците, стикове за голф... Ясно?! За това чарджим допълнително. Иначе наш‘те сладурчета няма да стъпят повече в тоя курварник!

Старият Гронев! Явно добре си е поживял.

- Ало, някакви специални предпочитания?

Замислям се.

- Да не е пъпчива...

- При нас пъпчиво няма! - сопва се гласът.

- Окей. Да има хубави цици тогава.

Снизходително примлясване:

- Цици да искаш!

Не ми хрумва нищо друго.

„Юро-искортът“ изглежда стандартно добре: тънки крака, квадратна талия и два топуза, метнати през късия й селски врат. Носи изрязани шорти, бяла чантичка с катарама, на която пише Dior, и високи дървени чехли. Чук, чук, чук...

- Ма ти си българин! - възкликва изненадано тя.

- Е, да. И какво от това?

- Невър майнд - свива рамене. - Ууу, ква стилна гарнитура! Тука ли ша го праим?

Съблича се. Мярвам рояк подозрителни пъпчици по задника й.

- Първо кинтите - тя поднася зле избръснатия си пубис към лицето ми.

Подавам й 50 долара, свити на тръбичка. Казвала се Албена.

- Кво да ти напрая?

- Масаж на гърба.

Водя я в спалнята, дръпвам покривката и се пльосвам по корем на леглото. Албена се качва върху задника ми и ме затиска с бодливата си шунда. В силните й грубовати ръце се пробужда първичният селски инстинкт и тя започва да мачка мускулите ми, сякаш меси тесто.

- Разправят, че икономическото положение на народа в България доста се било подобрило. Така ли е, Албена? - подхващам, докато тя се поти над мен.

- Ами... Дръжки. Добре, че сме ние, да изкарваме по някой лев.

- А има ли чуждестранни инвестиции?

- Има чужденци, има.

- А кредити?

- С кредити нье работим. Онли кеш - киска се.

- Какво мислиш за валутния борд, ще го бъде ли?

- Ама ти кво все глупости питаш! Няма ли да ибеш?

- Не е твоя работа!

Тя продължава да се труди над гърба ми, като си мърмори под носа:

- Аз съм дошла да се ибем, не да се потим...

От време на време гърдите й докосват кожата ми, кое-то е приятно. Членът ми се изправя. Обръщам се по гръб. Тя ми нахлузва презерватив, после се нахлузва тя самата. Обецата в танцуващия й пъп фокусира погледа ми.

- Идвала ли си тук и преди?

- Нье, ама разни колежки са идвали.

- И какво разправят?

- Мани, мани, викат!

- Мани, мани, значи... - напушва ме смях. - Или мъни?

Телефонът й взе да пиука.

- Край! Времето ти изтече - изхлузва се тя от мен.

- Не съм съършил.

- Е, па да си свършил! Малко ли ме клати?

Не изглежда кой знае колко професионално удовлетворена, може би очаква да платя за още един час. Не си струва. Не ми е ден за свършване. Облича се. Чук, чук, чук... Токчетата се отдалечават в мраморното фоайе. Лежа в сумрака, наблюдавайки заспиващия си пенис. Кондомът е изчезнал. Може би се е изхлузил по време на акта? Да не съм пипнал нещо?...

21. АНГО

- Това е дело на догстерите! - скръцна със зъби Сретен.

- Имаш предвид Мерл?

Той кимна.

- Типично в техен стил. Канят те да се присъединиш към синдиката, ако откажеш, ти крадат кучето и те изваждат от играта. После го връщат на стопаните срещу прилично възнаграждение. Вързани са с агенциите.

- Но това си е жив рекет! Полицията знае ли?

- Трудно е да се докаже. А и на никой не му се занимава. Твърде маргинална сфера...

Седим във Вурста, немската бирария на ъгъла на 63-та и Шесто Авеню, където се събират предимно емигранти от Източна Европа. Отсреща има заведение с тъмни стъкла, пред което се вее флагът на дъгата. Сретен се свира в някаква дупка в Трайбека заедно с гаджето си, която е фармацевт по професия, но в момента чисти офиси. Той е бил учител по география. И двамата са босненски сърби, прокудени при разместването на етническите пластове на Балканите след войните през 90-те. Тук са от четири години.

Нямах представа как точно може да ми помогне, но не се сещах на кого другиго да се обадя. В края на краищата нали той ме беше посветил в занаята! Разходките със Зукеро бяха станали част от всекидневието ми и сега, когато го нямаше, в живота ми изведнъж зейна празнота.

- А ти не се ли боиш от догстерите?

- Човече! - плясна с ръка Сретен. - Нали затова направихме профсъюза! Всички се записват при нас. Те са само седем души. Имам предвид ядрото. Хипопотамът Мерл, дето се изживява като Хофа, е тарторът. Сянката краде кучета. Четиримата биячи, Паветата и Красавицата. Класна пичка! Но да не й попаднеш... Задачата й е да отвлича вниманието на баламурниците, докато Сянката се промъква да им свие кучето. Не си ли я срещал? Висока такава, с крака до сливиците. Носи се като героиня от комиксите и води една пембяна хрътка...

- Фиона! Фиона Игълтън! Познавам я!

- Фиона Игълтън, как ли пък не! Истинското й име е Даян Прингъл, което много по-точно разкрива истинската й същност.

- Мамка му! А пък аз си мислех, че може да има нещо между нас...

- Тя е тотална кукувица, човече! По-добре си удари една чекия, да ти е мирна главата.

- Гадина! И сега какво? Мога ли да стана член на вашия профсъюз?

- Е, то вече след дъжд качулка... - стрелна ме той с укор. - Нали и без това не смяташе да оставаш в този бизнес?

- Но това е неправда! - извиках с най-драматичния си глас. - Прецакаха ме! Утре ще прецакат някой друг. Мислите ли, че ще спрат да го правят? Рано или късно ще трябва да се намесите. Иначе как ще се легитимирате в публичното пространство?

- Хъм, хитър си ти, българино. Но не мога да ти обещая нищо. След два дена има събрание на ръководството. Ще изложа твоя случай. Ако вземем някакво решение, ще те уведомим.

Той хвърли няколко долара на масата въпреки протестите ми и стана.

- Разчитам на другарската ви солидарност - подадох му ръка.

- Ха-ха, шегаджия!

Дланите му бяха загрубели от кучешките каишки като шкурка.

„Даян Прингъл значи!“, мислех си, докато крачех възбудено към къщи. „Ще ми паднеш, мръсницо!“

Пред входа на къщата ме чакаше сержант Зоненфелд с пластмасова чаша Старбрук кафе, от която стърчеше сламка. Беше сместил огромния си форд с инициалите на New York Animal Protection Dpt. между една червена корвета с ретро линия и сребрист компактен мерцедес. Струваше ми се, че е нагърчил цялата колона от паркирани автомобили.

- Здравей, Енгъс. Ще ми отделиш ли няколко минути? Възникнаха допълнителни въпроси.

- Окей - извадих ключовете си. - Ще се качите ли?

- Съжалявам, че загуби работата си - рече той, като се озърташе любопитно. - Това е важен източник на доходи за теб, нали?

- Всъщност единственият до този момент. Заповядайте!

Той се изправи по средата на стаята и впи устни в сламката. Чашата загъргори, беше стигнал дъното.

- Още кафе? - предложих.

- Я не ме баламосвай! На глупав ли ти изглеждам? Живееш на такова баровско място, в апартамент поне за половин милион, и ми твърдиш, че се издържаш, като разхождаш кучета? Не ти липсва наглост!

- Тук съм на гости. Апартаментът е на брат ми.

- А той къде е?

- В България.

- Няма такъв щат! - изстреля той, без да мисли, сякаш беше на куиз шоу.

Ама ти наистина си тъп! Обясних му, че това е държава. Страната, от която съм дошъл. И не само аз. Той си извади бележник и нещо си записа.

- Ще проверим тази работа...

Тръшнах се на дивана. Той се настани лекомислено в продъненото червено кресло срещу мен. Коленете му щръкнаха почти до брадичката. Едва се удържах да не прихна злорадо. А може и да съм се ухилил, което не остана незабелязано.

- Тази сутрин някой се е свързал с Йенс и е поискал откуп - той направи тенденциозна пауза. - 200 000 долара.

- Колко? 200 000?!

- До края на седмицата. Иначе ще му отрежат главата и ще пуснат записа на екзекуцията в интернет.

- Тия са полудели! Кой ще им даде толкова за някакво си псе?! Ако ще и най-расовото да е!

- Зукеро е бил застрахован за 250 000.

- Уао! Да не би да се пада роднина на любимия пинчер на британската кралица?

- Тя гледа пудели - отсече той.

- Тогава може би има връзка с испанския кралски двор?

- Оценявам чувството ти за хумор. Но по-добре го запази за себе си.

- Тогава защо са го застраховали за толкова?

- Не знаеш ли?

- От къде на къде?! Вие да не ме подозирате?

- Той е клонинг.

- Клонинг?!

- Генетично репродуцирано копие на предишното куче на Йенс. Изгубили са го преди четири години. Някакво такси минало през него... Йенс съдят таксиметровата компания и получават солидно обезщетение. Парите впоследствие са инвестирани в реплика на Зукеро - Зукеро II, която съответно е застрахована на същата сума.

- Не знаех, че вече се правят такива неща!

- PET GEN - калифорнийска компания. Услугата още е безбожно скъпа и малцина могат да се възползват от нея.

- Никой не ми е казвал! - облещих се. - Получих само стандартния набор от инструкции. Трябваше да ме предупредят, че ми поверяват такъв уникат!

- По-скоро дубликат.

- Значи няма проблем да си направят още едно копие с парите от застраховката?

- Теоретично да. Но на практика е по-изгодно компанията да плати откупа. Ще си спестят 50 000 долара. Като прибавим и моралните щети...

- Тия копелета добре са си направили сметката.

- И аз мисля така.

- Само че не виждам как мога да ви помогна.

- Предлагам ти за начало да ми помогнеш да установя кой стои зад всичко това.

- Сбъркали сте адреса.

- И къде, според теб, трябва да отида?

- Предполагам, че си чувал за догстерите? Те са доста по-отдавна в бизнеса. Сигурно знаят повече.

- Доколкото разбирам обаче, отскоро има и друг синдикат. Какво знаеш за тях?

- Не съм чувал да се занимават с такива неща.

- Да не би да членуваш при тях?

- Никъде не членувам! Просто си вършех работата. Но на някого му се зловидя.

- Дано да е така. Ако си замесен обаче, лично ще се погрижа да го отнесеш!

Той се измъкна с усилие от плюшената лапа на креслото и се запъти към вратата. Малко преди да излезе, се обърна и вдигна заканително пръст.

- Ще те държа под око, синко!

Лампичката на телефонния секретар мигаше учестено. Някой ме е търсил. Брат ми? А може би във връзка с някое от многобройните резюмета, които бях разпратил.

Hi, тук е Мелва Блейн от филаделфийския университет - прозвуча ентусиазиран глас. - Ако си спомняте, разговаряхме преди месец. Обещахте да дойдете за връчването на наградата на името на баща ви. Разбрах, че сте били на връчването на конференцията в Маунтин Вали преди две години. Много държим да присъства някой член на семейството! Ще ви звънна пак! Bye, bye!

Отвъртях една бира.

Когато разбрахме, че група американски учени, таткови приятели, са учредили награда на негово име, бяхме адски трогнати. И горди, естествено. Наградата беше за оригинален принос в областта, в която той беше работил. Връчваше се на всеки две години по време на голяма научна конференция. Постепенно обаче този факт беше останал встрани от живота ми. Хората се събираха някъде на 10 000 мили от мен, говореха за неща, от които нямах понятие, а после името на баща ми се появяваше в сивито на някой напорист млад учен, който никога не го беше познавал. Сега излизаше, че брат ми е присъствал на тези събития. Не си спомнях да ми беше казвал за това. Изпитах необяснима ревност.

Телефонът иззвъня.

- Hi, мистър Баноф! Тук е Мелва Блейн, как сте?

- Нед Банов не си е вкъщи - мрачно казах.

- А кога ще се върне?

- Може би следващата седмица... В командировка е.

- Но ние имахме уговорка! - гласът й нервно отскочи нагоре.

- Наложи му се спешно да замине.

- С кого говоря, excuse те?

- Аз съм брат му.

- О, така ли?! И вие ли живеете в Америка?

- Напоследък да.

- Wonderful! Предполагам, сте информиран за наградата „Баноф“? Тази година се връчва в нашия университет. За нас това е много специален момент, защото баща ви е преподавал тук, преди да почине, както сигурно знаете...

- Преждевременно - изтърсих.

- Моля!?

- Почина преждевременно.

- Да, разбира се, непрежалима загуба за науката. И за колегите му. И за вас, естествено, на първо място! Тъкмо затова толкова държим да присъства някой от преките му наследници. Приемете го като официална покана. Връчването ще се състои в неделя от 11 часа в аулата на университета. Предлагам ви да дойдете в събота. Ще ви резервирам стая в нашия хотел. Ще бъдете наш гост. Е?

Пуснах едно дълго „амииии“, което на английски се превежда, кой знае защо, като „errrr...“.

- Ще ви пратя подробни указания как да стигнете. Няма и два часа от Ню Йорк с автобус или влак. С кола е дори още по-бързо. Можем да покрием и пътните ви разходи... ако се налага.

- Не, не е проблем - чух се да казвам и ми дойде да се удуша заради тъпото ми самолюбие.

- Wonderful! Ще ви чакаме тогава. Нали мога да разчитам на думата ви?

- Окей, окей - измърморих.

22. НЕД

Измъкваме се от София през тясното Владайско дефиле. Отляво се мярка скелетът на старата писта за ски скокове, опоскана като рибешки гръбнак. Шофьорът е надул климатика. Чувствам се като запечатан в луксозна кутия.

- Вие сте син на професор Банов... - неочаквано се обажда Прашкова.

- Добре сте ме проучили!

- Подочух нещо - свива рамене тя. - Познавах баща ви, между другото.

- Така ли? - не мога да кажа, че ми става особено приятно.

- Учих две години математика. Преподаваше ми. Но се прехвърлих право. Нямаше да излезе бог знае какъв математик от мен - засмива се горчиво. - Като че ли беше по-едър от вас. Интересен мъж, малко луд...

- Като Курц?! - изстрелвам, без да се замислям.

- Моля? - чертите й внезапно се изопват.

- Просто ми хрумна. Не знам защо...

- Курц не е малко луд.

- Явно не сте познавали добре баща ми.

- Да, нямах време да го опозная. За съжаление. Как е той?

- Ами умря...

- Съжалявам! - прехапва устни.

- Преди 15 години - добавям отмъстително. - А успяхте ли да опознаете мистър Курц?

- Кой може да твърди, че го познава?!

Пресичаме крайните квартали на Перник. Шосето е осеяно с кръпки и дупки, но лексусът сякаш прелита над тях. Редят се мрачни работнически блокове с цвят на подгизнали кашони. Задминаваме грохнал икарус, от чиято задница излизат кълбета черен дим. По-нататък има автобусна спирка. Под ръждивия навес са наклякали хора. Ръждясало зъбчато колело, издигнато върху бетонен пиедестал - паметник. Червеникави гърбици от сгур, обрасли с хилави борчета. Налага се да намалим. Дясното платно е задръстено от валяци, булдозери и купчини димящ асфалт. Огромен надпис информира, че ремонтът се финансира от програма на ЕС. След около километър пътят се отпушва и шофьорът отново дава газ.

Сиво-черният контур на завода постепенно изниква от прегорилата равнина като гигантски струпей. Игленик от тънки комини. Плетеница от тръби опасва огромните халета. Покрай оградата се редят железопътни платформи, натоварени с дебели рула стомана. БОРГРУ, разчитам върху една от фасадите заедно с фрагменти от стар социалистически лозунг.

- Това ли е? - питам.

- Това - кимва тя. - Венецът на тежкото машиностроене!

- Колко души работят тук?

- Около 500. Поддържат инсталациите и изпълняват дребни поръчки за вътрешния пазар. Трябвало е да дава хляб на 6000.

- Откъде ще се вземат!?

- Не съм го проектирала аз...

Лексусът прави самотен завой на широкия паркинг, в чийто край гние охлузен автобус „Чавдар“, и спира пред главния вход. Зад металната решетка се мотаят двайсетина души със сини работни дрехи. Между стълбовете на портала е опнат транспарант с протестно съдържание. На пейката под козирката на КПП-то пушат двама полицаи. От ладата им долита шум на радиостанция.

- Как е положението? - Прашкова изскача от колата.

Появата й респектира униформените.

- Нормално, без инциденти - изправя се единият.

Работниците бързо се събират накуп. Някои посягат несигурно към табелите, подпрени на оградата, но скоро преценяват, че скромното ми присъствие не си струва усилието.

- Здравейте! - махва им тя. - Тук ли е мистър Курц?

Споглеждат се. Кимат.

- Този господин е негов колега и трябва да му предаде нещо важно - посочва ме тя. - Заведете го!

- Он е във валцовъчния цех... - обажда се възрастен мъж с очила.

- Вие няма ли да дойдете!? - възкликвам учудено.

- Защо? - устната й потрепва. - Нямам повече работа с него. Успех!

Халето напомня хангар за космически совалки. Мигам безпомощно в хладния сумрак, докато превключа от ярката дневна светлина. Мяркат се гигантски съоръжения: валяци, цилиндри, бутала, застинали в измамен покой. От тавана виси мрачна кука. На нея се поклаща загадъчен детайл с размерите на лека кола. Светлината струи от ред изпочупени мътни прозорчета някъде под тавана. По средата на залата е спрял малък червен електрокар. На волана стърчи странен силует, омотан в одеяло. Лицето му е обърнато към потоците светлина, които се кръстосват в здрача.

- Мистър Курц! - гласът ми отеква сърдито.

Дългата, ниско остригана глава бавно се извръща към мен. Светлите му вежди почти се сливат с жълтеникавата кожа. Очите му студено проблясват от дъното на дълбоките кухини.

- Аз съм ваш колега - произнасям отчетливо на английски. - Казвам се Нед Банов и работя в нюйоркския клон на фирмата...

- Защо ви изпращат? - думите свистят между тънките му устни.

- За да установя връзка с вас.

- Аз не се крия! - сопва се той.

Отварям чантата си и без излишни обяснения му подавам плика.

- Натоварен съм да ви предам това писмо.

Той го оглежда недоверчиво от двете страни, сякаш не може да повярва, че отново е попаднал в обсега на мрежите за комуникация. Хванат натясно! Разкъсва единия край, вади листа и се зачита. По устните му играе презрителна усмивка, която се разтегля в гримаса в мига, когато погледът му достига долния ъгъл на страницата.

- Нещастници!!

В краката ми се търкулва топка смачкана хартия. Няколко подплашени гугутки се разхвърчават под тавана.

- Да давам отчет за дейността си! Аз! На тази въшка Мей, който от десет години не знам да е правил друго, освен да председателства заседанията на онази шайка идиоти. Той трябва да се отчита пред мен! Кой му изкарва шибаната заплата, а? Аз и такива като мен! Знаеш ли колко часа имам само за последните десет години? 30 000!! Средно по 800 долара... А като прибавиш и часовете на екипа ми! Сметни сам.

- Впечатляващ резултат.

- Това е моят отчет! Ти колко часа направи миналата година?

- Не помня - признавам чистосърдечно.

- Правилно, не си струва... - махва с ръка той. - Всички тези часове, колкото и скъпо да си ги продал, са отишли на вятъра. Не можеш да ги купиш обратно. Нито един от тях! Това е есенцията на пазарната икономика. Времето е пари. Обаче парите не са време. Алхимията се случва само в едната посока. Когато го разбереш обаче, не ти е останало много време. Остава ти утехата, че можеш да си купиш ферари. И най-вече, че другите не могат... Но истината е, че сте еднакво прецакани. Всеки, който продава времето си, е пролетарий. Включително аз.

- Вие? Пролетарий?!

- Ти също. Няма нищо срамно в това.

- С таз и разлика, че можем да си тръгнем, когато поискаме, а истинските пролетарии няма къде да отидат. Помните ли девиза?

- Идвам отдалеч и съм за малко...

- Ние сме номади, мистър Курц. Не сме никакви пролетарии.

- Хъм... Откога работиш за компанията?

- Десет години.

- Мечтаеш ли си за ферари?

- Не ми е в топ тен.

- А за нещо от сорта на Ан Никол Смит?

- Още по-малко!

- Как би описал житейската си концепция?

- Моля!?

- Какво би правил, да речем, след още десет години?

Не виждам какво му влиза в работата. В същото време обаче съм завладян от неизпитвано досега чувство на близост. Часовете, за които говореше, сякаш бяха извадени от него като тухлички, а на тяхно място нямаше нищо. Само празни коридори и зали. Беше като стара изоставена мина. Започвам да се досещам какво го е привлякло в това безутешно място.

- Смятам да изляза в безсрочна отпуска - заявявам. -Аз не ламтя за много, мистър Курц. Нито страдам от перверзни фантазии. Стига ми да имам къщичка и вода наблизо. Жена, която обичам, и лодка. И свободно време...

- И какво ще го правиш това време?

- Ще си чеша петите - отвръщам троснато. - Знам ли!

Ще рисувам пейзажи. Или ще отглеждам марули. А може би и двете.

- Това в кой филм го видя?

- В моя собствен.

- Малка независима продукция, така ли?

- Смейте се, ще си говорим пак след десет години.

- След десет години, моето момче, ако светът не се е разпаднал, ти ще бъдеш пълноправен партньор. Аз съм прекарал в тази фирма три пъти по десет години и можеш да ми вярваш. Няма партньор, който да е излязъл в безсрочен отпуск, освен по болест или поради смърт. Не ти ги пожелавам. Но ти си прав в едно. Ние не сме пролетарии. И номади не сме. Ние сме крепостни! Не в буквален смисъл, разбира се, но метафорично. Което е дори още по-страшно. Защото издава екзистенциална предопределеност. Закрепостени сме не към дадено работно място, а към онова, което най-общо наричат лайфстайл. Към заплатата, която го осигурява, откъдето и да идва. Колкото и офиса да смениш, винаги ще правиш едно и също. Искаш къща на вода. Предполагам, с всички удобства. И жена, която да обичаш. Но помисли си, каква жена би харесал?... Че и лодка на това отгоре! И ми твърдиш, че не ламтиш за много! Ей, слез на земята! Виж как живеят хората тук! Какво друго имат, освен време? Не, времето не е пари. Времето е живот. Защото след това... - замълчава, зарейва поглед по тавана и го спира върху куката. - Няма никакво време!

Изрича го почти шепнешком, но ми се струва, че отеква из цялото хале:

Няма никакво време! Няма никакво време!

Курц говори дълго. Като че ли в мое лице най-сетне е открил някой, пред когото може да излее прозренията, до които е достигнал. Постепенно обаче ме наляга съмнение, че той не се обръща лично към мен, а към някаква световна аудитория. Речта му е вдъхновена, разпалена, ма-кар и често объркана, вероятно поради желанието да каже всичко. На места губя смисъла, после го хващам...

Или по-скоро той ме намира.

Според Курц има два типа икономика: на трупането и на разхищаването. Двете са органично свързани. Ако някъде се правят пари, другаде непременно се харчи приблизително същото количество. Всъщност отдавна е известно, че няма начин да се печели, без да се харчи. Икономията е майка на мизерията. Традиционно обаче се смята, че предмет на икономиката е акумулирането. Компаниите се опитват да бъдат колкото се може по-рентабилни: съкращават разходите и напомпват печалбите. Всички били обсебени от тази идея, включително той самият. Ако можело да се вадят пари от нищо, най-добре! 30 години не правил нищо друго, освен да запушва пробойни и да кърпи платна, за да не потънат гемиите на богатите. И все пак богатството винаги намирало канали, по които да изтече. Ако не сега, след две, три, пет, колкото трябва, години. Ако не синовете, то внуците със сигурност ще го разпилеят. Имало някакъв жесток парадокс между човешкия стремеж да ги умножи и запази и характера на самите пари, който предполагал да бъдат похарчени. И то за глупости. Но в края на краищата нали затова са създадени? Всеки знае, че пари, които не могат да се похарчат, всъщност не са пари. Но след като, така или иначе, се харчат от само себе си, което едва ли може да се каже за печеленето им, никой не вижда смисъл цяла наука да се занимава с това. Напротив, всички усилия са съсредоточени в тънкото изкуство на money making. Пускат ги по реката на времето като хартиени лодки на конец с надежда да си ги изтеглят някой божи ден, натоварени с още пари. Което вече не е просто харчене, а носи благообразния етикет „инвестиране“. Макар че разликата между първото и второто е като между това, да набиваш дебел червен стек и лимони на гладно.

Нещо да ти говори това?

Инвестирането е скучен, тъжен бизнес, който не носи утеха почти на никого, освен може би на Уорън Бъфет. Акциите на Майкрософт може и да са прекрасни като вложения, но емоционалната им стойност ще си остане неизменно ниска. Ако възможностите за харчене се изчерпваха само с ветрилото от ценни книжа, колкото и разнообразни и екзотични да са, едва ли някой щеше да си губи времето с това. Истината е, че в корпоративния жаргон терминът „инвестирам“ отдавна е обрасъл с широк спектър от значения, покриващ плътно капризите на човешката природа.

Деловият човек „инвестира“ в статус: коли, хеликоптери, самолети, яхти, къщи, жени, подаръци за жените и т.н. В свободно време: екскурзии до Хавай и сафарита в Африка; в здраве: спа процедури, присаждане на коса, изправяне на нос; в изкуство: целогодишен абонамент за Операта или по някой, забърсан от аукционите, Мондриан, Клии или Ротко; и не на последно място в спасението на душата - коледният чек до предпочитаното charity или местната църква.

Отвъд капризите обаче има и нещо друго. Нещо, което в крайна сметка разказва играта на всички грижливо изработени стратегии, маркетингови схеми, защитни буфери и скрити резерви, срива бизнес империи и завлича хиляди дребни риби към дъното на финансовия колапс. Да, докато капризите могат все пак да се овладеят с подходяща вътрешна дисциплина, онова, другото, е най-насъщна потребност на духа. Зарежда го с енергия, държи го буден и няма начин нито да се прескочи, нито да се заобиколи.

Обикновено се предполага, че деловите хора са оперирани от страсти. Нищо по-далеч от истината! Никой не прави пари само от любов към числата, каквото и да твърдят за ексцентричния нрав на финансистите. Под повърхността на скучните банкови транзакции и отчети пулси-ра едно огромно, необуздано его, воюващо за власт, територии, признание. В името на тази борба се поемат рискове, които биха накарали всеки прагматично настроен ум да настръхне. Коват се фантастични планове. Върви се по острието на закона. А грижата за насъщния винаги е последна грижа. Всъщност практичните хора рядко стават истински богати, защото им липсват хъс и фантазия. Както и порядъчните, които прекалено уважават закона. Защото целта на законите винаги е била да ограничават хората в рамките на средно установените норми, включително на печалбата. Заможни - да, но никога свръх, супербогати!

Неслучайно управлението на капиталите е поверено именно на такива хора: практични и порядъчни. Едно, за да не ги разпилеят и второ, за да не ги откраднат. На super-rich не можело да се разчита. Когато човек се е докоснал до върха, разбрал е същността на парите, за него става почти все едно дали ги харчи, или печели. Той се превръща във врата, през която те преминават и в двете посоки. Самото движение го опиянява, а не посоката.

Курц изповядва езотеричния възглед, че парите имат краен предел, т.е. в света се върти определено количество пари, независимо от вида на валутата и носителите й, което не може да бъде надхвърлено. Всеки опит да се произведат повече неизменно се укротявал от невидимата ръка на инфлацията. Всеки опит да се редуцират само доказвал неуловимия им характер: парите нито горели, нито се изпарявали, само преминавали от едно състояние в друго, от един джоб в друг, без да се губи и стотинка, така както в природата нищо никога не изчезва. Дори по време на Голямата депресия, когато толкова капитали пропаднали уж безвъзвратно, потънали сякаш вдън земя, парите на практика само сменили собствениците си - след дълги митарства по света и купища трансформации отново избликнали от най-неочаквани места като артезиански кладенци. Ето защо не може да се каже кое е първичното: печалбата или загубата. Двете вървят ръка за ръка. Стопанските организации от сорта на БОРГРУ може би изглеждат безнадеждно неефективни от гледна точка на ортодоксалната икономика на натрупването. Изхождайки обаче от икономиката на харченето, БОРГРУ вероятно е точно толкова ефективен, колкото и Стийл Уъркс. Достатъчно е да се проследи какво се случва с парите, потъващи в него, къде излизат и кой печели от всичко това. След което да се направи по-разумно разпределение в полза на обществения интерес...

Той млъква, сякаш думите му внезапно са свършили. Мислите му обаче продължават да текат в неизвестна посока като подземна река. Опитвам се да отгатна откъде ще изскочат. Спирам очи върху висящия от тавана детайл. Не мога да преценя формата му, но си давам сметка, че се намираме точно под него и ако се откъсне, ще ни направи на пихтия. В залата отеква метален звън, като че ли някакво желязно влечуго, скрито между машините, е помръднало с опашка.

- Искаш ли да те поразведа наоколо? - предлага неочаквано той.

В мига, когато напускаме халето, осъзнавам колко студено е било вътре. Слънцето ме заслепява. Електрокарът жужи и подрусва. Курц върти кормилото с видимо удоволствие, маневрирайки ловко в индустриалния лабиринт. Имам чувството, че върху главата ми е закрепена огромна делва с мисли, която трябва да внимавам да не съборя. Глупаво усещане! Това не са мои мисли. Разклащам глава, но делвата продължава да си стои.

От време на време срещаме работници:

- О, мараба, Курце!

- Мараба! - вдига ръка партньорът. - Знаете ли, че тук казват „здрасти“, както в арабските страни?

- Казват също „ашколсун“, „кеф“ и „айде“...

- Откъде знаете?

Разкривам българските си корени.

- Виж ти! Сигурно затова са те изпратили?

- Най-вероятно. Но можеше да бъде и всеки друг. Тук съм точно толкова чужденец, колкото и вие.

Насреща се задава висок небръснат тип с осанка на муджахидин, метнал тлъст наниз гугутки през рамо.

- Ма-а-ааба! - зейва устата му, пълна с криви, редки зъби.

Курц рязко намалява:

- Ma-aba, Stoicho!

Мъжът сваля наниза и му го тика в ръцете. Партньорът енергично се съпротивлява, но накрая все пак вади смачкана банкнота от десет лева, дава му я и мята птиците отзад.

- Тенк-тенк! - щастливо се блещи Стойчо.

- Постиндустриален ловец! - въздъхва Курц и натиска педала. - Ходи по покривите и трепе гълъби с прашка. Тук се въдят много от тези птици. Пече ги на шиш. Веднъж ме покани да ги опитам. Беше запалил огън на покрива. Стават доста вкусни между другото. Започна да ми носи редовно. Давам ги на жените в общежитието да ги готвят. Искаш ли да останеш на вечеря?

Мъча се да си представя този импровизиран пикник. Курц, който прави по два-три милиона на година, и Стойчо с прокъсания гащеризон, който не е получавал мизерната си заплата от половин година. Клечат край огъня под звездите и ръфат печени кълки. Мисля си за границата на социалната травестия.

По-скоро за липсата на граници...

- Връщам се в София - отклонявам офертата. - Може да дойдете с мен.

- Не, не днес! - той поклаща упорито глава.

- Ще ви чакам. Ако не се върнете в Ню Йорк обаче, има опасност да ви изключат от кръга на партньорите.

- Нямам нужда от никого! - избухва Курц. - Повечето от тях са паразити, начело с Мей. Още утре мога да основа собствена фирма и да им дръпна всички клиенти от Източна Европа. Но мразя административните игри. Ние имахме уговорка. Те не ми се бъркат и аз не им се бъркам. Тоя боклук Мей явно си е въобразил, че може да ме командва. А може би наистина е време да се върна в Ню Йорк и да видим тогава кой ще трябва да си ходи... Знам достатъчно, за да пратя всички по дяволите! Съмняваш ли се?

- Нямам представа за какво говорите...

- Така е! Нямаш...

Появата му внася оживление сред работниците на портала. „Мараба, Курце, гепи...“, хвърчат възгласи. Червеният лексус чака на паркинга. Прашкова се мярка зад стъклото, махвам й.

- А вярвате ли в Барух момента? - неочаквано за мен самия, питам.

- Какво? - премигва той изненадано.

- В Барух момента - повтарям.

По устните му пробягва снизходителна усмивка.

- Зависи какво имаш предвид... Аз лично не бих разчитал някой милиардер да ми пусне в канчето битче информация, за да стана богат. Но има друга версия на историята, която ми се струва доста по-реалистична. Веднъж Бърнард Барух спрял да си лъсне обувките и ваксаджията започнал да го обсипва със съвети в кои акции да инвестира. Доволен, че обувките му са придобили желания блясък, мистър Барух се прибрал в офиса и продал всичко. Не след дълго почнала Голямата депресия...

- Всичко е наопаки!

- Именно. Номерът не е да чуеш нещо, което другите не са чували. А да чуеш онова, което всички чуват, но така, както никой друг не е чул до този миг. Помисли върху това.

Преди да вляза в прохладното купе, отново обръщам поглед към червеното електрокарче от другата страна на решетката. Курц стърчи на кормилото, одеялото е паднало от раменете му, отдолу носи синя куртка, изровена най-вероятно от някакъв склад. Лицето му белее на фона на изпечените физиономии, които го обграждат. Дава заден ход и бавно се отдалечава. Лексусът също дава заден ход, обръща и излиза на шосето.

Пътуваме мълчаливо.

- Настояват да получат опции от квотите за въглероден двуокис с падеж след 2007-а като компенсация... - подема тя с крива усмивка. - Опции! Как ще се сетят за подобно нещо сами? И защо са им? Това е работа на вашия човек!

23. АНГО

Докато автобусът се носеше по мостовете и магистралите, опасващи Филаделфия, не ме напускаше чувството, че навлизам все по-вътре в един забранен периметър. Смъртта на баща ми сякаш бе отровила всичко в радиус на десетки мили като неутронна бомба, чието невидимо лъчение беше осезаемо само за мен. Дори след толкова години споменът за катастрофата продължаваше да се оттича в атмосферата! В стомаха ми зрееше топка от притеснение. Вече не бях сигурен, че съм постъпил твърде разумно, като приех поканата. От другата страна на пътеката две грубовати наглед жени набиваха жълтеникава яхния направо от пластмасовата кутия.

Автобусът пристигна по разписание в 17,30. Надписът „Mr. Angel Banoff“ веднага прикова вниманието ми. Държеше го русолява, късо офъкана дама с плоско бяло лице и тънки елипсовидни очила.

- Мелва Блейн?

- Ейнджъл Баноф! Толкова се радвам да ви видя! Как пътувахте?

- Окей - казах, поемайки хладната й мека ръка.

- Имате ли багаж?

- Само това - подръпнах ремъка на малката раница.

Прекосихме чакалнята и излязохме на паркинга.

Мис или мисис Блейн караше ръбато мръсно-сребристосиво волво 940, с каквито обикновено са обзаведени самотните майки по филмите. Тя потегли енергично и почти веднага след това наби спирачки, за да даде път на черен мъж с ослепително бял каскет и перверзно дълго цигаре, който понакуцваше. Той обърна черните си очила към нас, кимна и отмина. Чак сега забелязах, че всъщност не куца, а се движи с лека танцова стъпка.

- Били ли сте друг път във Филаделфия? - дежурно попита Блейн.

- Не съм - поклатих глава; вече й го бях казал, но явно беше забравила или не се сещаше за друго.

Шосето заобикаляше даунтауна. В нашата лента имаше задръстване, наложи се да пълзим. Над града се трупаха тъмни облаци. Канеше се да вали. Усещането, че съм пресякъл забранена линия, не ме напускаше. Черният мъж може би беше изпратен именно за да ме предупреди: навлизаш в no go zone, brother! Пратен от кого, по дяволите?

- Нямах щастието да познавам баща ви, но сигурно е бил забележителен човек - обади се Мелва. - Съжалявам, че е починал толкова рано...

- Благодаря!

Няколко едри капки тупнаха върху предното стъкло. Помислих си, че не съм си взел почти никакви допълнителни дрехи.

- С какво се занимавате, Ейнджъл? Разбрах, че брат ви е мениджър.

- Издател съм - вече разполагах с готов отговор на този въпрос.

- Имате издателство!? Колко интересно! - долових известно объркване; този факт очевидно не й се връзваше с обстоятелството, че бях дошъл с автобус. Но какво пък, може би бях пестелив издател? Тя се подвоуми и добави: -Баща ви сигурно щеше да се гордее и с двама ви.

Да бе, особено с мен...

Трафикът постепенно се отпуши и след десетина минути бяхме в кампуса. Мелва паркира пред една висока сграда от червеникави тухли: Pack Swain Dormitory. По улици-те имаше големи локви, явно беше валяло първо тук, преди да се пренесе над центъра, фоайето беше скромно, ала чисто. Стените бяха покрити с плакати и всевъзможни обяви. На рецепцията се шматкаше студент със слушалки на ушите и оранжева ямайска шапка.

- Yeahhh! - зина той, като ни видя.

Мелва се смути за миг.

- Искам да ви се извиня предварително, ако мястото не е достатъчно луксозно. Вие, издателите, сигурно сте свикнали да отсядате в по-скъпи хотели?

- Не е проблем - усмихнах се снизходително.

Все пак бях пестелив издател...

- Ако искате, може да разгледате кампуса. Или да си починете. Ще мина да ви взема оттук в седем и половина. Планирали сме скромна вечеря за гостите на конференцията.

Навън продължаваше да ръми. Идеята да бродя из кампуса, по същите алеи, по които беше вървял и той, ми се стори непоносима. Стаята се намираше на деветия етаж. Беше тясна, ала имаше всичко необходимо. Взех си душ, за да измия миризмата от автобуса, и седнах на стола до прозореца. Сивкавите сгради бяха обгърнати в дъждовна мъгла. Реех поглед над равните, застлани с чакъл покриви и се мъчех да отгатна къде точно е преподавал татко.

Към 19,30 слязох долу. Студентът с шапката си беше тръгнал, на негово място се мотаеше тъмнокоса девойка с обеца на носа. Мелва нахълта с почти петнайсет минути закъснение, през които успях да прочета повечето събщения по стените, включително информацията за наградата „Баноф“. Тя се извини надве-натри, без да изпада в подробности, и ме подбра. Ресторантът се намираше на около пет минути с кола. Семпла, безлична пицария с мушамени покривки на зелени и оранжеви квадратчета. Едната половина беше отцепена за гостите на конференцията. Много парчета пица и запотени двулитрови пичъри с бира.

- Професор Драй, това е синът на професор Баноф -представи ме Мелва и додаде почтително: - Професор Драй е декан на Математическия факултет.

Висок тип, закопчан в допотопен черен костюм от три части.

- Казвайте ми Уилфрид! - той стисна ръката ми. -Очаквахме ви!

Сместиха ме между по-младите: фулбрайтовата стипендиантка Юлия Долгополая от Украйна, някой си Юревич от Дубна и д-р Дона Джеймисън, мрачна респектираща буца, навяваща спомени за съветските електронноизчислителни машини, които бях виждал навремето в мазето на татковия институт. Юлия имаше леко дръпнати кафяви очи, бухнали малки устни и плътна кестенява коса, оформена на паница. Надолу беше по-скоро пълна, ала стегната. Носеше блузка на цветя с много висока талия, която повдигаше и без това изразителния й бюст. Тя като че ли не беше съвсем наясно защо и как се е озовала тук. Юревич беше фин човек и тайно страдаше, че на масата няма водка. Сподели, че е чел трудовете на баща ми.

- Не мога да се похваля със същото - отбелязах с нотка на самоирония.

Налях си бира.

- Спомням си баща ви... - обади се Дона, дояждайки парчето си. - Доста време мина оттогава. Беше свестен тип. Но не случи на университет!

- Моля? - трепнах.

- Уникално стисната администрация! Ужасяваща липса на топлина! Доноси на всяка крачка... - тя сбърчи гнусливо нос. - The triple „S“. Science-Sobriety-Success![9] Хората не се задържат дълго тук. Почти никой от предишните преподаватели не е останал, като изключим оня натегач Варава... Ако не се лъжа, май беше асистент на баща ви?

- Варава! - звънва в паметта ми. - Тук ли е?

- Не го виждам - тя се озърна и докопа ново парче пица.

Мелва Блейн седеше до декана и шептеше нещо в ухото му, при което гъстите му вежди отскачаха ту нагоре, ту надолу като вратички на флипер. Имах чувството, че говорят за мен. Юревич любезно ми доля още бира от пичъра. Юлия ми пусна усмивка, която можеше да се сметне за обещаваща.

Пицата не беше лоша, макар и поизстинала.

- Приятели, скъпи гости - Уилфрид Драй се изправи, изчака разговорите да утихнат и продължи: - Днес бяхме свидетели на впечатляващи доклади и изказвания. Иска ми се да вярвам, че тази конференция е достойна за паметта на професор Баноф. Нашият департамент може само да се гордее, че учен от такъв калибър е преподавал тук, макар и за кратко... За съжаление, аз дойдох няколко години след него, така че нямам честта да го познавам лично. Тази вечер обаче сред нас е единият от синовете му! Ейнджъл дойде специално от Ню Йорк, за да участва във връчването на наградата „Баноф“, което ще се състои утре... - той повдигна тумбестата си халба и кимна към мен: - Добре дошъл, Ейнджъл!

Трийсетина леко учудени погледи се скупчиха върху мен. Драй сигурно си мислеше, че този знак на внимание ще ме трогне или поне ще ме зарадва, но всъщност ми стана крайно неудобно. Ухилих се тъповато и на свой ред кимнах. Струваше ми се нелепо да казвам наздраве, още повече с бира. Юревич ме изгледа с известно съжаление. Дона Джеймисън презрително изпръхтя:

- Лицемер!

- Кой е носител на наградата? - хрумна ми изведнъж.

- Не съм аз - тя поклати мрачно глава.

- Нито пък аз! - засмя се Юревич. - Май някакъв японец, който се очаква да пристигне утре...

Някои от по-възрастните математици, които бяха познавали лично татко, се отбиваха край мен, за да ми стиснат ръката. Един дори се кълнеше, че ме е носил като малък - някой си Сабадош, чието странно име се беше запечатало в паметта ми, макар да нямах и най-бегъл спомен как изглежда. Беше остарял, предполагам, а може би и оглупял, с бухнала бяла коса и зачервени скули. Явно му се говореше. Пишел история на математиката, където споменавал и баща ми. А какво правила майка ми? Да съм я поздравял...

- У вае ставаха great parties! - заключи той с въздишка, стрелвайки многозначително масата.

Юлия и Юревич бяха заврени в същото общежитие като мен. Мелва ни откара до входа и ни пожела лека нощ. Беше десет без нещо. Още не ми се спеше. Юревич сподели срамежливо, че имал в стаята си известно количество водка. Не се двоумихме особено. Дръпнахме от машината във фоайето няколко кендита и чипс за мезе. Водката се оказа почти литър - „Московския особая“. Наложи се да отскочим до стаите си, за да си вземем чаши, тъй като в неговата имаше само една. Седнахме на кревата, той наля по три пръста.

Казахме си на здоровье и се качихме на Транссибирския експрес.

С Юревич имахме някои общи неща. Руският, например. Макар че отдавна бях отвикнал да го говоря, разбирах всичко. Баща му също беше учен, професор по физика, но поради спецификата на работата му - неизвестен. Подразбираше се, че е работил за военните. Живеели в едно от ония съветски градчета, които не са отбелязани на никоя карта, освен на спътниковите, в близост до Новосибирск. Общо взето, не било зле. Не се чувствали като затворници. По-скоро - като избраници. Веднъж на няколко месеца баща му пътувал до Дубна, центърът на съветската ядрена наука. Прескачал и до Москва, откъдето му носел пластмасови войници. Почти не се налагало да използват пари. Властите били раздали на учените малки парцели земя, които обработвали през уикендите. Сеели предимно ряпа, цвекло, зеле, но ставали и краставички. От време на време той и сестра му - да, имал сестра - ходили да помагат. Случвало се и да пренощуват там. За учените, затворени по цели дни в лабораториите си, кабинетите и библиотеките, това били здравословни упражнения. Успокояващо било да ги наблюдаваш как окопават лехите. Точно до тяхното било мястото на академик Довлатов, който си имал дори барачка. Отсреща превивал гръб професор Морозов, малко по-нататък - научните сътрудници Випяев и Сукин. Вечерта се събирали край огъня. Печали гъбки и картофи, имало и водка, естествено. Жената на Сукин пеела много хубаво.

„Дружно жили...“, въздъхна Юревич.

Попитах го, още ли живее в секретното градче? Не, върнали се в Москва след събитията през 1991-ва. Баща му вече бил пенсионер. Щял да си умре от глад, ако не капело от време на време нещо от американското правителство, чийто най-голям кошмар, както е добре известно, бил учените от бившия СССР да не се разпълзят по света и да продадат ядрените тайни на rogue states. Естествено, до-колкото познавал баща си, той никога не би извършил подобно деяние, за никакви пари. Всъщност повечето съветски учени били хора с висок морал, но, за съжаление, в техен интерес било светът да си мисли обратното. Периодично осъществявали срещи с представители на съмнителни държави, особено когато знаели, че ги държат под око. Налагало се да играят тази недостойна игра, иначе западняците започвали да се ослушват. Залагали името си, за да не излагат на риск съдбата на света. На фона на щедрите оферти, които идвали от съответните бандитски режими, било във висша степен очевидно, че се задоволяват с трохи. Малцина обаче оценявали стоицизма им.

„Это так унизительно!“, простена той.

Да, ама като прецакат живота на планетата, отбелязах в последните изтичащи проблясъци на трезвеност, за чий хуй са им тези мангизи? Не знаех как да го формулирам на руски, английският не познава такива цветисти обрати, затова вложих целия патос на фразата в интонацията си и той, струва ми се, безпогрешно разбра. Ох, вика, не е работата в мангизите, а в уважението, Андрей! Не съм Андрей, викам, а Ангел. Господи помилуй, той се прекръсти, опря глава на гърдите ми и захърка.

В бутилката имаше още към два-три сантиметра, които си поделих братски с Юлия. Беше мълчала почти през цялото време. Била родена в Иваново-Французк, а родителите й, както разбрах, били фармацевти. Буржоазно занятие. Не знам защо, хората от Източна Европа винаги говорят за родителите си. Още при първата среща. Избутах Юревич настрани и я целунах в малката хлъзгава уста. Дънките на чатала й бяха опънати до пръсване. Тя отмести ръката ми и произнесе с нотка на обреченост:

- Хочеш миньет?

Каза го с едно особено „нь“, толкова древно, нежно и меко, сякаш се бе отронило от устата на самите славянски първоучители, светите братя Кирил и Методий. Усетих, че губя почва под краката, пропадам...

- Ну, давай!- изломотих с надебелял език.

Празната бутилка се търкулна под леглото.

- Science-Sobriety-Success! - вдъхновено изрецитира Уилфрид Драй. - The triple sygma! Това е девизът на нашия университет още от основаването му през 1865 година до днес.

Емблемата - три преплетени S, оформени като змийчета - стърчеше в началото на коридора, занитена между две стъклени плоскости. От нишите по стените гледаха портретите на ректорите.

- Нашата галерия на славата... - додаде той с копнеж. - Седем от тях са били математици! Включително Алис-тър Снейп, който е сключил епохалния договор с Дюпон. За съжаление, изтече преди три години.

Портретите сякаш се оглеждаха един в друг с незначителни отклонения, които убягваха от притъпеното ми внимание. Водката още не беше изветряла напълно от мозъка ми. В редицата от мрачни трезвеници професор Снейп не изпъкваше с нищо особено, освен може би с малко по-злото си лице. Всички изглеждаха облечени еднакво, независимо от епохата, през която бяха живели. Черни ръбати сака, излезли по-скоро от работилница за ковчези, отколкото от шивашко ателие. Сканирах механично дървения костюм на Драй, в който сякаш и спеше като Дракула в сандъка си. Жетонът ми падна, макар и с мъка:

Копелето мечтае да стане ректор!

Развеселих се от собствената си проницателност. Сутринта беше започнала трудно. Мъчех се да слепя парчетата от вечерта, но ръбовете им упорито не пасваха. Изпихме цялата водка. Това беше единственият сигурен, базисен факт, върху който можех да стъпя.

Преди да се качим в залата, където щеше да се състои награждаването, Драй ми показа една аудитория на първия етаж. Банките и подът бяха застлани с найлони, а до стената беше опряна висока алуминиева стълба. Висящият таван беше разглобен, откривайки плетеница от въздуховоди и кабели.

Недоумявах защо ме е довел тук.

- Има възможност - поде заговорнически той - да кръстим тази зала на името на баща ви.

- О, така ли, колко мило наистина! - смотолевих объркан, после се сетих, че на входа имаше табелка. - Но тя си има име?!

- Е да, бившата аудитория „Грант“- потвърди безцеремонно той. - Но след ремонта ще се казва иначе. За съжаление, бяхме принудени да го замразим поради недостиг на средства... Само не ме разбирайте погрешно! Не става дума за търговия. Просто ми се струва, че академичният съвет ще се отнесе много по-благосклонно към предложението ни, ако бъде съпроводено с един дарителски акт. Всъщност, не ни достигат около 50 000 долара...

- Моля? - трепнах.

- Но може би ще се оправим и с 30 000 долара... - долетя шепотът на Драй. - Ще бъдат освободени от данъци.

- Да, да - закимах, - непременно ще го имам предвид.

Мухомори Тахашава беше нафукано японско копеле с дълга до раменете коса, чиито краища се подвиваха навън. Носеше остри гъзарски чепици от змийска кожа на високи токове и копринена риза с голяма извадена яка. На фона на останалите математици, които се обличаха пет за четири, приличаше на телевизионна звезда. Той беше четвъртият поред носител на наградата „Баноф“.

- Хай! Хай! - мистър Тахашава отривисто стискаше всяка подадена му ръка и бързо се покланяше.

- Това е синът на професор Баноф - представи ме Мелва Блейн, която отново се беше присламчила отнякъде.

- Хай! - светна той. - Толкова съм горд! Благодаря ви, благодаря ви!

Искаше ми се да го информирам, че нямам нищо общо с избора му, нито с материята, на която се беше посветил, но той вече се кланяше на друга страна. Потърсих с поглед Юревич и Юлия. Може би още спяха в общежитието?... Не вярвах някога пътищата ни да се пресекат отново, което всъщност ме уреждаше. За сметка на това много държах да се срещна с бившия асистент на баща ми, Пинта Варава. Тази мисъл натрапчиво ме преследваше от мига, когато научих, че още се подвизава тук. Не бях сигурен какво точно ще му кажа, но го дължах на баща ми...

- Доктор Варава е болен - осведоми ме Мелва Блейн. -Много съжалява, че не може да присъства.

Самата церемония по награждаването продължи сравнително кратко и с нея на практика конференцията беше закрита. Мухомори Тахашава държеше пред гърдите си почетния знак, докато фотографът на университетския вестник документираше събитието. Във фоайето беше организиран прощален бюфет. Умирах да ударя някоя студена бира след снощния запой, но имаше само топла минерална вода и сокове. The triple sygma! Сандвичи със салам и салата. Баща ми определено беше сбъркал университета. А може би обратното?

- Клоун! - избоботи Дона Джеймисън иззад пълната си чиния; погледът й дълбаеше в японеца като свредел. -Открих цели три грешки в прословутия му метод за интерполиране на сплайн функции. Да не говорим за неточностите, които допуска, при средноквадратичните приближения с алгебрични полиноми! Ефектно, но плитко...

- Не ѝ обръщайте внимание, яд я е... - дръпна ме настрани Мелва Блейн. - Искам да ви благодаря още веднъж от името на департамента, че се отзовахте на поканата ни. Нали ще помислите за предложението на професор Драй?

Не зацепих веднага, после се сетих за ремонта на аудиторията, усмихнах се и кимнах.

- Да ви закарам ли до автогарата?

- Благодаря - казах, - искам да поразгледам града. Ще си взема такси.

- Непременно да видите... - последва името на местна забележителност, която веднага ми излетя от ума.

Изчаках я да се отдалечи и направих крачка към Дона Джеймисън.

- Disgusting![10] - отсече тя, усетила присъствието ми.

24. НЕД

Таксито ме стоварва пред входа на Централните гробища. Купувам наръч спаружени хризантеми от циганките край оградата и потъвам сред обраслите в буйна зеленина алеи. "Да приседна на бащин си гроб", върти се в главата ми, изпаднало кой знае от коя читанка. Вървя като сомнамбул с цветята в ръка и половинка „Столичная“, увита в плик, под мишница. По традиция.над мъртвите се възлива червено вино, но татко си падаше повече по твърдия алкохол. Няма причина да не се съобразя с предпочитанията му. Минава четири следобед. Задушно е, дъх на тление се просмуква през пръстта, листата и треволяците. Почти не се мяркат хора. Сред гъстите сенки различавам силуети на бездомни псета, налягали върху надгробните плочи като сфинксове.

Колкото по-навътре навлизам, толкова по-неуверен се чувствам. Идвал съм на гроба на татко два или три пъти, но оттогава са минали доста години. Трудно ми е да приема, че съм забравил къде е. Упорито продължавам да кръстосвам по алеите. Всички изглеждат еднакви. Мъча се да си спомня номера на парцела, но си давам сметка, че никога не съм го знаел. Помня само че се падаше някъде отдясно на централната алея. Недалеч имаше чешма, от която съм наливал вода. Но сега почти на всеки ъгъл се мъдрят чешмички в памет на по-заможните мъртъвци. Нова мода...

Разминавам се с неугледен свещеник, заровил пръсти във фъндъците на брадата си, който си мърмори нещо под носа. В другата ръка държи пазарска торба, натъпкана с храна от помените, които е отслужил през деня. Ако можех да му дам някакви координати, сигурно би ме упътил. Хрумва ми да се върна до управлението и да направя справка в канцеларията.

Но някак си ме е срам.

Двайсетина метра по-нагоре, от пътеката между гробовете изниква пълна жена на средна възраст и ми подава пластмасова чинийка с варено жито, парче баница и бонбон. За бог да прости. Няма как да откажа, макар че леко ме е гнус. Този навик, да се яде над гробовете, не ми се струва твърде хигиеничен. Все пак изгребвам житото, хапвам баничката, а бонбона изхвърлям заедно с тарелката в купчината боклуци, струпани на края на алеята. Вреден е за зъбите. На ъгъла е бодната крива табела с номера на парцела: 67. Следват няколко луксозни, ала безвкусни паметника от черен гранит, нанизани един след друг като кортеж за ада. Единият е на банкера, когото застреляха през зимата. Новината плисна чак до Щатите, даже вися около половин час в yahoo. Имената на другите не ми говорят абсолютно нищо. Средна възраст 40.

Свръщам по съседната алея. Сред бръшляна и лианите изплуват очертанията на импозантна стара гробница, оградена с ръждясала верига. Струва ми се смътно позната, като че ли и друг път съм минавал край нея. В подножието на напукания обелиск се излежава черно рунтаво псе. Щом ме забелязва, животното се надига с глухо ръмжане и излиза на пътеката. Забавям ход, после спирам. Кучето е огромно, с гъсто, сплъстено руно и вирната опашка. Очите му са кръвясали.

- Аре, къш! - замахвам с букета, но не твърде убедително.

Бездомните псета по принцип са плашливи. На това обаче не личи да му пука. Може да е бясно. Или прекалено зло. Сканира аурата ми и долавя флуидите на страха. Тембърът на ръмжането става още по-плътен и басов.

- Къш, бе! - повтарям несигурно.

- Бау!!! — изригва огненото му гърло.

Захвърлям букета и хуквам да се спасявам. От съседните гробове се надигат още няколко едри екземпляра и се втурват след мен. Грозен лай оглася гробището. Хвърчат подплашени птички. Набирам се като анимационно човече. Мярвам през рамо черния звяр: сякаш е станал два пъти по-голям! Препуска като кон, а езикът му виси през решетката на зъбите. Бау!! Бау!!

Внезапно срещу мен изскача висок момък с метален лост. Не казва нищо, само го размахва красноречиво. Скривам се зад гърба му. Глутницата спира на място, като че ли е срещнала огнена стена. Зъби се и ръмжи, но не смее да престъпи границата. След малко псетата подвиват опашки и се разпръсват.

- Добре ли сте? - обръща се той към мен.

Дишам на пресекулки. Ушите ми бучат от конската инжекция адреналин, изстреляна в мозъка ми. Кимам. Още стискам бутилката с водка, формата й се е отпечатала под мишницата ми.

- Благодаря!

Отвъртам капачката и тегля няколко глътки. Подавам му шишето.

- Столичная... - констатира одобрително той.

- Еба си звяра! - промърморвам.

- Това е Борат. Добре, че бягаш бързо. Миналата седмица едвам не разкъса една старица, дошла на гроба на мъжа си. Правихме хайка, да го трепем, но сякаш потъна вдън земя. Истински призрак, братче!

Оглеждам го: здравеняк, с мургав тен и голяма глава, от която стърчат буйни кичури. Носи оранжеви бермуди и чехли на босо, побелели от прах. Прави ми знак да го последвам. Върху един от гробовете са разпръснати каменоделски инструменти. До него има разнебитена пейка, застлана с вестник. Парче салам, половинка заводски хляб, сирене и два домата образуват своеобразен натюрморт.

- Казвам се Станко - представя се спасителят ми, докато реже салама на дебели кръгчета. - Заповядай, братче, замези си...

- Недко - взимам си. - Благодаря.

Изгладнял съм и саламът ми се услажда. Надигам отново бутилката. После му я подавам. Въртим, докато дъното започва да се показва. Алкохолът постепенно разпуска възлите от напрежение по тялото ми.

- Какво те води насам?

Казвам му, че търся гроба на баща си. Както и предполагам, в погледа му се мярка недоумение. Бързам да добавя, че не съм идвал много отдавна и нищо чудно да съм забравил къде се намира. Той се почесва замислено.

- Провери да не са го откраднали - отправя ми доброжелателен съвет.

- Какво?! - изумявам.

- Ами гробището вече е твърде пренаселено. Случва се, когато близките са по чужбина и гробът не се наглежда, чиновници от управата да продадат мястото на някой новобогаташ. Пък после върви се оправяй!

Сещам се за поредицата от нови лъскави паметници, иззели алчно всяка педя земя до пътеката. Но доколкото си спомням, плочата на татко трябва да се намира от другата страна. Все пак семето на съмнението е посято...

- Виж, ако сте платили такса „за вечни времена“, по-трудно ще го свият - отбелязва компетентно Станко.

Платили ли сме? Най-вероятно...

- Ти май не живееш в България?

От дума на дума, изяснява се, че пребивавам в Ню Йорк.

- Вярно ли, братче!? - оживява се той. - Написал съм тука един ситком... Знаеш ли какво е ситком? Телевизионен комедиен сериал. Не ме гледай, че чукам камъни! Нали трябва да се яде?

Та, не познавам ли някой от шоубизнеса, който би могъл да хвърли едно око на сценария? Преводът бил супер, да не говорим за оригинала! Историята била за двама братя, гробари, които всъщност си падат по изкуството... Яко, а? Текстът бил регистриран в The Writers Guild, така че не се боял от плагиатство. Напротив! Сега това е номерът. Да се правиш на някоя заспа, дето само лапа мухите, да ги подмамиш да сгазят лука, а сетне да ги цапардосаш по тиквите с копирайта. Щото ония там са страшна мафия, братче, не пускат пиле да прехвръкне. Пък мозъците им закърнели, щото нали, всеки ден ги карат да пишат глупости. Сещаш се за к‘ви кинти говорим! Това не са ти некви двеста лева на плоча.

- Sorry - викам, - не съм от този бизнес.

Теглим по една последна глътка, благодаря му пак за спасението, а той ме упътва към изхода. Зад гърба ми долита почукването на длетото му. Звънко и методично. Внезапно ме обзема любопитство:

- Ей, а как се казва сериалът ти?

Той се обръща, светнал от радост.

- Никога няма да се сетиш: „Ако гробарите бяха експресионисти“!

- Успех! - повдигам палец.

Скрити в листата, цвърчат птички, а по огрените от слънцето камъни се стрелкат гущерчета. Озъртам се боязливо, но от кучетата няма и следа. Сякаш са отлетели. Защо не ме допуснаха до гроба на татко? Като стражи между света на живите и на умрелите... Някой подсвирва зад гърба ми. От храстите наднича сиво лице, наплескано с грим като избягало от снимачната площадка зомби.

- Бате, искаш ли свирка? Само петарка, бате!

25. АНГО

Таксито ме стовари на Marcham Drive 19, точно срещу входа на едноетажната тухлена къща. Златисти жилки проблясваха между облаците. Блумигдейл е ново, сравнително заможно предградие, недалеч от кампуса на университета, където е преподавал баща ми. Улицата е като осмукана с прахосмукачка. Тротоарът се състои от тясна асфалтова писта, предназначена по-скоро за джогинг, отколкото за разходки. Във въздуха се носи воден прашец от пръскалките, които цъкат равномерно пред къщите. Мирише на окосена трева. Бях единственото човешко същество на улицата. Усещах любопитните погледи, които ме следяха иззад щорите като сензори, засекли тревожна промяна в радиационния фон. Въпреки това никой не излезе да ме попита кой съм и какво търся тук. Знаех, че ако не побързам да вляза някъде, някой може да се изкуши да вдигне телефона и да сигнализира службата, която се грижи за събиране на социалните отпадъци.

Звънецът отекна в дълбочината на къщата като гонг. Долових ситни стъпки. Вратата се открехна, доколкото й позволяваше веригата от вътрешната страна. В процепа надникна смугло лице със синя точка между очите.

- Хай! - рекох. - Търся доктор Пинта Варава.

Жената премигна бързо.

- Аз съм съпругата му, а вие кой сте?

- Анго Банов, синът на професор Банов. Този, дето умря преди петнайсет години. Ако си спомняте...

- Момент - тя затвори вратата, както ми се стори, леко уплашено.

Стъпките се отдалечиха. Изминаха няколко минути. Усещах зараждането на някаква паника. Знаех, че е вътре. Дона Джеймисън добросъвестно ми беше издиктувала адреса и телефона му. Звъннах, преди да тръгна, представяйки се за дистрибутор на „Енциклопедия Британика“. Там беше! След малко вратата се отвори, този път изцяло и на прага застана възпълен индиец с очила. Беше цяла глава по-нисък от мен, около 45-годишен, с олисяло, матово теме. Носеше бяла риза, закопчана до яката. Босите му ходила се подаваха изпод крачолите на зеленикавия панталон.

- Какво обичате?

- Дошъл съм да поговорим за баща ми.

- Професор Баноф?

- Именно. Аз съм по-големият му син. Вие сте били негов асистент, нали?

- Бях - той ме изгледа продължително, сякаш сканираше дали не съм въоръжен, и неохотно се отмести:

- Заповядайте.

Холът беше задръстен с мебели и джунджурии. На масата седяха три шишкави деца и една старица, омотана в сини и жълти шалове. По средата димеше купа с ориз. Огромен телевизор с плосък екран ги облъчваше с поредния индийски мюзикъл. Миришеше на къри. Жената на Варава кършеше ръце. „Съсипах им вечерята“, помислих си, но не изпитах вина. Бях със старото си рокерско яке, което ме правеше да изглеждам заплашителен.

- Да отидем в кабинета ми - предложи Варава, като направи знак на семейството си да продължи да се храни без него.

Слязохме на приземния етаж. Така нареченият кабинет представлява дълго тясно помещение с малки прозорчета като отдушници. В дъното трепка монитор. Едната стена е заета от библиотека, на другата са окачени дипломи, сертификати и групови снимки в рамки. Под тях има две плетени кресла и кръгла масичка с пепелник, преливащ от фасове. Подът е застлан с пъстри памучни черги. Варава чевръсто откачи една от снимките и я поднесе към мен.

- Аз и професор Баноф. В началото на семестъра...

Двамата стоят пред черна дъска, изпълнена с формули. По лицето на баща ми играе лукава усмивка. Опитвам се да уловя погледа му зад дебелите очила, но нещо ми се изплъзва. Варава се пъчи до него, сияещ от гордост. Има доста повече коса от сега.

- Професорът написа това неравенство на дъската и даде на студентите десет минути да го решат. Беше в особено настроение... Естествено, никой не успя, включително аз. Той ни нарече тъпаци и си излезе. Стана голям скандал, защото думата „тъпак“ официално е включена в кодекса на забранените думи на територията на университета. Няколко души подадоха оплакване. Спаси го единствено фактът, че беше от Източна Европа, и репутацията на голям учен. Все пак му се наложи да се извини публично...

Имах чувството, че надничам през някакъв прозорец. Хрумна ми, че го виждам за пръв път след онова последно заминаване. Сякаш плътна завеса се беше спуснала зад гърба му още в мига, когато мина през КПП-то на летище София. Оттогава никой от нас не го беше виждал на живо, нито разполагахме със снимки от този период на живота му. Стори ми се много яко, дето ги беше нарекъл „тъпаци“. Дали не беше треснал нещо за отскок?

- Разбирате ли от математика?

- Не, изобщо - поклатих глава.

- Жалко - въздъхна Варава. - Онова неравенство и досега никой не е успял да го реши. Мисля, че дори баща ви не знаеше отговора. Понякога, като ми остане време, сядам тук и се опитвам да го разчопля. Не мога да кажа, че съм стигнал донякъде... Ако имаше учредена награда за решаването му, може би щеше да догони славата на Теоремата на Ферма.

- Имате ли още негови снимки?

- Не, но мога да ви дам тази, ако държите...

Наистина ли вярваше, че толкова лесно ще се отърве?

Беше време да сменя плочата.

- Оценявам жеста ти, Варава, но както сигурно се досещаш, между теб и моето семейство има неуредени сметки...

- Знам, знам... - той наведе глава. - Трябваше да продам колата на баща ви и да ви изпратя парите.

- Което не направи!! Какво си мислеше? Че никой няма да се вдигне чак от България заради някаква си бричка? Колко взе за нея? Хилядарка? Че то само билетът до Ню Йорк струва толкова...

- Не съм я продавал. Точно тогава нямах кола, а бях затънал в дългове към университета. Карах я... После срокът на пълномощното, което ми дадохте, изтече и вече не можех да я продам. Пък и бях свикнал с нея. Мислех да ви изпратя някаква сума и да уредя въпроса. Но повече никой не ми се обади и...

- Реши, че сме забравили, а?

- Да — кимна унило той. - Ще ви я върна. Още е в движение. Поддържана е. Дори мисля, че сега струва повече...

- Моля? - не можах да повярвам.

- Държа я в гаража - оживи се той. - Елате!

По ирония на съдбата първата среща на баща ми с американската автомобилна индустрия се случила в Куба. Бяха го командировали на Острова на свободата по линия на университетския обмен в началото на 80-те. Един от кубинските му колеги имал стар форд сиера, с който извършвал таксиметрови услуги през уикендите, и от време на време му давал да го покара. Оттогава баща ми се беше влюбил в грамадните американски коли. После, когато замина за Щатите, още с първата си заплата беше купил един шевролет. Имахме го на снимка: златистокафяво, очукано корито с остри ръбове. Така и не успял да го продаде и го подарил на някакъв студент, преди да се върне в България. След това се обзаведе с оня разлят като недопечен кейк крайслер, с който обикаляхме Юга. Още си спомнях миризмата на зелените му кожени седалки... Баща ми не караше бързо, макар че беше нервак и дуеше безжалостно кекавата ни софийска шкода. Харесваше му да се носи плавно, сякаш се спуска с делтапланер от заскрежените висини на ума си, да усеща тежестта на колата, инерцията, мазното превключване на невидимите скорости. Последната му придобивка бе форд тъндърбърд, 69-а. Беше го взел само за четири хиляди, но се хвалеше, че върви като звяр.

Варава светна лампата. Колата изпълваше целия гараж.

- Красива е, нали?

„Внушителна“, би била най-точната дума за този мастодонт от ерата на големите мечти и евтиния петрол. Беше бяла, с оттенък на слонова кост и черен покрив от импрегнирана кожа в модния по онова време стил ландау. Емблемата върху вирнатия преден капак бойно лъщеше. Надникнах през прашното стъкло: седалките бяха петролнозеленикави като на предишната ни кола.

- Ще ви дам документите - засуети се индиецът. - Но застраховката е изтекла. Не я карам вече от две години. Твърде голяма е за днешния тесен свят...

Наложи се да избутам седалката назад. Моторът запали от раз.

- Какво ви казвах! - светна лицето му.

Той натисна някакво копче и вратата на гаража бавно запълзя нагоре. Радиото се включи заедно с двигателя и купето се изпълни с плътни звуци. Явно беше настроено на местната джаз станция. По гръбнака ми премина вълна от студени иглички. Здрачът навън се беше сгъстил. Светлите ивици между облаците бяха изчезнали. Варава изтича да премести новия си червен додж, паркиран върху алеята пред гаража. Светнах фаровете и дадох предпазливо назад. „Колата на татко“, не ми излизаше от ума.

- Ще ви помоля само за разписка - рече индиецът.

- Какво?

- Че сте получили колата на баща си и всичко останало - нервно добави той. - Не искам някой да си мисли, че съм мародер.

- Няма проблем - махнах с ръка.

Ако трябва да съм честен, някоя и друга хилядарка щеше да бъде съвсем достатъчна, сантименталната стойност на неочакваната придобивка ми идваше малко в повече. Пресегнах се и отворих отсрещната врата:

- Една последна услуга. Ще ми покажеш ли къде е живял?

Варава хвърли поглед към осветените прозорци на къщата и се вмъкна в колата. The shadow of your smile... мажеше баритонът по радиото. Няколко капки тупнаха по предното стъкло. Подкарах бавно по пустата улица.

- Къщата беше тотално разбита... - измърмори той. -Цяло чудо е, че нямаше други жертви. Мисля, че сега там има блок с апартаменти.

Дъждът се усили. Пуснах чистачките. Гумата на едната се бе разлепила. Стрелката на бензина клонеше към нулата. Сигурно и маслото трябваше да се смени...

- Сега надясно - посочи той.

Колата се залюля тежко като кораб.

- Спомням се как деканът, професор Нойман, ме викна в кабинета си. Беше ужасно разстроен, целият трепереше. Току-що му се бяха обадили от полицията. Знаех си, че този българин ще ни докара big trubbles! Помоли ме да ида на огледа вместо него. Нямало да го понесе. Отидохме аз и професор Самогонов. Ето тук, вдясно... - посочи той.

- Май никой не е бил особено изненадан, а?

- Беше от хората, на които могат да се случат подобни неща. Не знам как да го обясня. Сякаш им е написано на челото. Катастрофичен тип.

Канех се нещо да възразя, когато изведнъж си спомних, че аз самият бях мислил за него по този начин. Всеки път, когато закъсняваше или заминаваше нанякъде... Нишката на това парещо безпокойство минаваше през всеки член на семейството и ни свързваше яко, като с обущарски конец. Бях на 14 години: късно през нощта телефонът зазвъня на пожар. Майка ми се облече и хукна нанякъде. Баща ми беше паднал в някакъв ров в Младост 3, където купонясвал с колеги. Откарали го в „Пирогов“ със счупен прешлен. Да, беше катастрофичен тип. Всички треперехме от ужас да не му се случи нещо. Улавях се да мисля, скрит под завивките: по-добре да се свърши веднъж завинаги, отколкото този кошмар. Или пък - да изкара още десет години, пък после каквото ще да става. Тогава десет години ми се виждаха цяла вечност. Но ето, че се изтъркулиха за миг. Молбите на малките момченца, скрити под юргана, винаги се ползват с предимство.

- Внимавай! - извика Варава.

Зад стъклото се мярна раздърпан брадат индивид. Набих спирачки. Той заслони очи с мърлявия си ръкав, олюля се и рухна пред предницата на колата.

- Мамка му! - изскочих навън.

Мъжът лежеше на около метър от бронята, с оцъклен поглед, забит в облаците. От джоба на палтото му стърчеше бутилка, в другата ръка стискаше прокъсан найлонов плик, от който бяха изпопадали разни боклуци. Лъхна ме остра смрад. Варава изникна до мен.

- Блъснахме ли го?

- Откъде да знам? - измърморих.

Скитникът премигна диво, изхърка няколко ръждясали звука и рече:

- Bloody bastards!

- Добре се е подредил - отбеляза Варава.

Двамата го подхванахме под мишниците и го изправихме, като се мъчехме да не вдишваме вонята му. Не беше едър, но в дрехите му сякаш бяха зашити оловни плочки. Мъжът се опря на капака на колата, отметна глава назад, поемайки си дълбоко дъх, после внезапно повърна върху излъсканата фигурка на емблемата.

- Sorry! - изломоти той.

Бях твърде радостен, че не съм го сгазил, за да обръщам внимание на подобни дреболии. Варава предположи, че скитникът най-вероятно е отивал към близкия приют. Наблъскахме го на задната седалка, заедно с партакешите му, отворихме всички прозорци и го откарахме до сградата, която се намираше на около двеста метра по-нагоре по улицата. Над входа премигваше синкаво неоново сърце. Убежище за странници на Църквата на Христовите Чираци.

- О, братко Пим, вече си мислехме, че никога няма да те видим - посрещна ни черен мъж с вид на доброволец. -Благодаря ви, че го докарахте. Другите обикновено ги заобикалят, когато не ги газят... Бог да ви благослови, добри хора!

Баща ми беше живял недалеч оттук в стара двуетажна къща с широка веранда. Варава беше идвал два или три пъти, но не можа да ми каже нищо по-конкретно, освен че апартаментът бил доста тъмен. Хазяите държали втория етаж. Били на почивка, когато се случил инцидентът. Известно време жилището пустеело със заковани прозорци и надпис „For rent", а впоследствие - „For sale“.

Хазяите твърдели, че баща ми няколко пъти забравял крана на газовата печка отворен. Направили му забележка по този повод, тъй като миришело чак на втория етаж. Дали наистина е било така, едва ли ще разберем. Макар да не е изключено, предвид характерната му разсеяност. А като се прибави и солидното съдържание на алкохол в кръвта му, открит след аутопсията, едва ли някой си е дал труда да разследва по-обстойно техническата изправност

на инсталацията. Взривът настъпил към един след полунощ. Цялата улица била вдигната накрак. Надошли пожарна, линейка, полиция. Открили трупа на татко във вътрешния двор. Още димял и се наложило да го доугасят с пожарогасител.

- Извинявайте! - сепна се Варава. - Може би не държите на всички тези подробности?...

- Напротив, продължавайте!

Същата вечер татко бил на гости у професор Самогонов, който наскоро емигрирал със семейството си от все още съществуващия тогава СССР. И по стара традиция явно се почерпили. Докато Варава мънкаше, умът ми започна да реди свои версии за случилото се. Татко се връща, повече или по-малко на градус от Самогонов, когато на пътя му се изпречва някой като Пим, още по-мотан и от него, той не успява да спре навреме и... Ето ти труп! Но това е престъпление, хрумва ми, татко не е способен на подобно деяние. Ами ако някой друг го е забърсал преди него? Той просто си минава, вижда го, уверява се, че няма начин да му помогне, и решава да се възползва от ситуацията...

Уф, пак е кофти!

Изведнъж радиото запращя, сякаш някой разбъркваше ефира в шейкър. Опитах се да го наглася отново, но не успях и го изключих.

Варава не проговори, докато не стигнем до тях. Може би очакваше, че ще се разтопя от благодарност за това, че ми е върнал наследствената кола след повече от 15 години!

Дадох рязко газ, задните гуми изхвърлиха шадраван от пръски и се гмурнах в дъжда. Наближаваше пет, когато излязох на магистралата. Заредих на първата бензиностанция, купих нови чистачки и разгледах картата. Включих пак радиото: ефирът се беше изчистил, хванах някакъв рок канал. Снимката на баща ми лежеше на предната седалка. До вкъщи оставаха към 200 мили.

26. НЕД

„Фактури! Фактури!“, дерат се циганките пред входа на пазар Илиенци. Намалявам скоростта. От двете страни на шосето се редят безразборно спрели автомобили: от жигулита и москвичи в безрадостни лайнени тонове до БМВ-та и аудита с тлъсти задници и ауспуси като ракетни двигатели. Аз самият се друсам в едно възстаричко пежо 404, собственост на БОРГРУ, предоставено ми любезно от Ирина Прашкова. Колата няма климатик, държа прозореца отворен, макар че през него влиза повече прах, отколкото хлад. Някъде отпред маневрира огромен ТИР със стока и принуждава цялата колона да спре.

- Бате, фактурка трябва ли ти? - надзърна мургаво лице.

- Каква фактура? - настъпва ме любопитство.

- Па, каквато искаш - усмихва се циганката; има дълго гладко лице със синкави устни.

- А истински ли са?

- Истински бе, бате! - размахва тя кочана под носа ми. - На, и пичат си имат, и всичко. За колко ти трябват?

- Не ми трябват, само питам.

Тя се отдръпва рязко.

- Ти кво, бе? Да не си данъчен, ууууу, да ти еба майката, да ти еба!

Колежките тутакси я наобикалят. Тя ме сочи и проклина на своя си език. Вдигам панически стъклото. Междувременно ТИР-ът най-сетне се напъхва в гърлото на пазара и движението се отпушва.

На седалката до мен е разгъната карта на София. От време на време й хвърлям по едно око, за да проверя къде се намирам. Не съм идвал досега в тази част на града. Край пътя ровят кучета и кокошки. Дворовете тънат в дива растителност, сред която личат ръждивите скелети на коли, ремаркета и арматура, надомъкнати кой знае откъде. Прозорците на къщите са облепени с вестници. Тук-там, сякаш пробили пелената от униние, се възправят нови, екстравагантни постройки в ярки цветове, накачулени със сателитни антени и слънчеви батерии - знаци на локален просперитет. Най-сетне в полезрението ми изплува нещо средно между бакалница и кръчма, обозначено като „Американ-маркет“. Под навеса седят трима местни и пият бира.

- Да знаете улица Сегундо Мартинез? - проточвам врат през прозореца.

Тримата се споглеждат в недоумение.

- Ти кого търсиш? - прозява се дангалакът с червената риза.

- Един човек...

Прозявката се предава на останалите. Лесничейската шапка отпива от бирата си и констатира, че бързо се е стоплила. Наоколо няма жива душа.

- Никодимов - предавам се. - Станко Никодимов.

- Станко Дипломатот? - оживява се мустакатият.

- Точно така.

- Че него не го ли уволниха? Кога беше, преди три ли, четири години... Оня Костов го уволни - разфилософства се дангалакът.

- Не, бе! Пенсионира се човекът - намесва се третият.

Тоя с шапката се сеща, че снахата на брат му и дъщерята на Никодимов са учили заедно в английската гимназия. После онази заминала за Австралия...

- То всичко живо се изнесе! Само мангалите останаха - обобщава дангалакът. - И ние.

Мустакатият се приближава със смешна патешка походка, сякаш в задника му има тапа.

- Значи, връщаш се на центъра и даваш назад: една, две, три, четири... Не, три улици. Караш надясно, броиш две и пак надясно. Ще видиш една голяма къща на три етажа с червени балкони. Е, те там е!

Обзема ме неистово желание да зарежа всичко и да се върна в града. Винаги съм избягвал да ровя в мравуняка на миналото. Не мога да си обясня какво ме прихвана... Какво се надявах да науча? Наложи се да прибягна до връзки, за да открия бившия служител. Стомахов се обади на един приятел във Външно, който изрови координатите му от папките на личен състав.

Барабаня по кормилото. Противна тежест затиска стомаха ми. Точната дума е страх. Сякаш прахът на годините внезапно е бил изметен и баща ми е починал вчера. Няма начин да се скатая. Не и този път!

„Образцов дом“, лъщи табелката на входа. Бутвам зеленикавата портичка и влизам. Два реда тротоарни плочи водят през тунел от зеленина. В края му се открива добре поддържана зеленчукова градина. Над колците с домати се мярва оръфана сламена шапка. След малко от лехата излиза възрастен мъж в износен дънков гащеризон.

- Господин Никодимов?

В ръката му има пластмасова кофа, пълна с домати. Едър човек с набола сребриста четина по изпеченото лице.

- Недко Банов - представям се. - Оня ден говорихме по телефона...

- Ааа, синът на професора - подава ми ръка. - Съжалявам за баща ви. Но не знам с какво мога да ви помогна. Оттогава изтече много вода... Пък и вече не работя във Външно.

- Били сте консул във Вашингтон по онова време...

- Замествах консула, ако трябва да сме точни. Наложи му се да се върне предсрочно. Всъщност бях втори секретар по политическата част. Заповядайте. Доколкото разбрах, живеете в Америка?

Той взима един домат и го тиква под носа ми.

- Такива домати няма да намериш никъде в Америка. Цели три години прекарах там и всичко имаше вкус на пластмаса... Сигурно затова са толкова тъпи! Нямам предвид вас, естествено. Който веднъж е отгледан с истински вкус, не може да бъде излъган! Кръстосват бивол и патладжан и му лепват етикет „домат“. Какъв домат е това, бе? Сегичка се връщам...

Никодимов изсулва галошите си и изчезва зад мушамените ресни, които се полюшват над вратата на приземната кухничка. От ъгъла на къщата се подава охранен бял котарак, помръдва с уши и се скрива. Бившият дипломат се връща с дълбока чиния с нарязани наедро домати, поръсени със сол и олио. В другата ръка е защипал изпотено шише ракия и две малки чашки.

- С кола съм! - противя се.

- Едно пръстче, в памет на баща ви - настоява той. -Нямах честта да го познавам, но разбрах, че е бил голяма работа. Можеше да бъде много полезен на отечеството ни днес...

Пропускам последното покрай ушите си. Наближава пет следобед. Тази част на деня, известна като tea time в по-голямата част от света, тук се нарича просто „ракиено време“. На практика обаче „ракиеното време“ може да настъпи винаги щом ти се допие ракия... Отливам малко на земята, отпивам и замезвам с голям, топъл резен.

- Наздраве! Да ви е сладко - изпуфтява той.

„Нищо няма да ми каже!“, хрумва ми внезапно. Защо изобщо бих целия този път дотук? Да седя в някакъв селски двор и да бода топли домати?

- Вие сте последният човек, който го е видял.

- Е, да, в известен смисъл...

- Организирали сте репатрирането на останките, нали?

- Точно така. Какво искате да знаете?

- Защо избързахте с кремацията?

- Избързал ли? Накъде биете? - пасторалната идилия се пропуква. - Когато пристигнах на местопроизшествието, трупът вече беше идентифициран. Съдебномедицинската експертиза също беше готова. Нямаше причина да не подпиша смъртния акт, нито да задържам процедурата...

- Но застрахователната компания е настоявала и за ДНК експертиза!

- Не ви ли платиха?

- Нищо. Според тях състоянието на останките не позволявало да бъдат идентифицирани.

- Разбирам... Винаги гледат да те прецакат. Мръсници! Обзалагам се, че нарочно са изчакали да бъде кремиран.

- Вие сте го видели. Можеше ли да бъде разпознат?

- Не го познавах - той отново изпразни чашата си. -Сега, като говорим, сякаш отново го виждам... Доста беше пострадал. Да не дава господ!

Никодимов обгърна с поглед цялата си малка вселена и въздъхна:

- Обиколил съм половината свят, но всъщност никога не съм обичал да пътувам. Ако не бяха пустите му долари... Имам колеги, починаха зад граница - от нерви и притеснения. Да не ги върнат предсрочно!

- Ами ако не е бил той?! - прекъсвам излиянията му.

- А кой? - трепна той.

- Някой друг.

- Откъде ще се вземе?

- Ами бил е там, да речем... Не знам точно, само предполагам.

- С венчалната му халка на пръста?- той присвива скептично очи. - Нали ви я пратих. Какво ви кара да мислите, че не бил той? И защо чак сега?

- Не знам. Опитвам се да стигна до истината.

- Казах ви какво мисля по този въпрос. Застрахователен трик. Но ако смятате, че аз съм причината да не си получите обезщетението, може да ме съдите. Сега всеки се съди за всичко. Стига пари да имаш...

На дъното на чинията плуват два самотни резена.

- Вземете си - той забожда единия.

- Доматите са супер... - бодвам другия и ставам да си ходя.

- Чакайте!

Никодимов изчезва в кухничката и се връща с издута найлонова торбичка. Набутва ми я почти насила.

- Такива няма да намерите в Америка!

Слънцето е напекло колата като сауна. Потта плисва през порите на кожата ми, спускайки гъста солена пелена пред очите ми. Изчаквам я да се оттече. Подкарвам бавно през праха и дупките. Един от доматите се изсипва от торбичката и се търкулва под седалката.

27. АНГО

Всички пътища може и да водят до Рим, но до Ню Йорк са само няколко. И аз със сигурност не бях хванал никой от тях. Тази проста истина ми просветна заедно със синкавите отблясъци на светкавиците, давещи се в настъпващия от изток мрак. Бях минал от другата страна на дъжда. Луната се мъчеше да пробие зад облаците, осветявайки ръбовете им. Насрещното движение оредяваше.

Знак за бензиностанция на миля след изход номер 45. Дадох мигач и се престроих в дясната лента. За последен път бях мярнал надписа „Ню Йорк“ преди около час. Оттогава бях минал край много табели, чиито букви светеха все по-отчетливо в сгъстяващия се здрач. Всеки път намалявах, за да ги разчета, но имената не ми говореха нищо: Tuxedo, Katonah, Mahwah, Matawan, Towaco, Oradell, Boonton... Забелязах, че когато натискам спирачката, от предната част на колата се носи глухо стържене. Може би накладките се бяха изтъркали?

Под широката козирка на бензиностанцията ESSO струеше бледо сияние. Човекът зад касата ме изгледа с лека тревога, може би защото не бях спрял до никоя от колонките. Извадих миролюбиво картата и го помолих да ми разясни къде, за бога, се намирам и как да се добера до Ню Йорк. Беше объл бял мъж с червеникави неспокойни мигли.

-Доста е старичка... - измърмори той, разгъвайки страниците, които се отделяха. - Откъде идваш, приятел?

- Филаделфия.

- Ама и ти си се забил... - мъжът се почеса с малкия пръст зад ухото. - Виж къде си!

Вдлъбнатият му розов нокът издълба резка върху картата. Walton Bare Hills. Теглих мислено черта до Ню Йорк. Бях се отклонил значително на запад, към вътрешността на Пенсилвания. Повдигнах безпомощно рамене.

- Ако успееш да уцелиш Flat Bush Turnpike, ще излезеш на път номер 679, който ще те изведе на 87... Не, не го търси тук! Откриха го преди две години. Ама то и Devil Road не е отбелязан! Тц-тц-тц... Я по-добре вземи да си купиш нова карта - той се пресегна към стендъра с джунджурии, който се издигаше от едната страна на касата.

- Благодаря - казах малко рязко, - но ще използвам тази.

Ръката му се върна обратно.

- Е, ти си знаеш. Всъщност не е чак толкова трудно. Отклонението се намира малко преди Quakerstown. Гледай да не го сбъркаш с Old Mills Turnpike, че ще отидеш в Канада! - нокътят му отново се вряза в картата, изравяйки къса отсечка. - Ето така!

- Окей - закимах.

В магазина нямаше други клиенти и той излезе да ме изпрати. Хубава кола, подхвърли. Съгласих се. Можел, все така небрежно продължи, да ми даде 10 000 долара за нея. Спрях. 10 000 за кола на повече от двайсет години? Не го казах гласно, разбира се. Но щяха да ми дойдат предобре. От друга страна, ми стана жал. Чувствах, че няма да е редно да се разделям с нея толкова бързо. Sorry, викам, не се продава, спомен от баща ми. Не мога да ви дам повече, поклати глава той. Явно реши, че ще се пазаря. Не се продава, повторих.

- Ако размислиш все пак... - той извади от джоба си блокче с жълти листчета, надраска някакъв номер и името си: Marvin.

- Окей - взех го. - Ще имам предвид офертата ти.

- Красива кола - въздъхна Марвин и се върна зад касата.

Два часа по-късно продължавах да се нося по шосето без следа от окуражаващи знаци, отмерващи скъсяващата се дистанция до Ню Йорк. Стрелката на бензина беше паднала под нулата, макар че лампичката още не светеше. Може и да беше изгоряла, кой знае... Старата балканска пословица, че с питане се отива до Цариград, очевидно не беше валидна от тази страна на океана. Мародерът Варава беше пропуснал да ме осведоми колко харчи старата дама, но нямаше начин да е под 12 на сто. А може би повече? Обзе ме яд, че не съм напълнил резервоара догоре. В края на краищата това са стотина мили, мислех си. Но вече бях изминал почти триста. Напразно се озъртах за бензиностанция. На ти сега, циция такъв!

Моторът угасна изведнъж.

В един момент просто престанах да го чувам и вместо него през открехнатия прозорец нахлу шумоленето на високите дървета от двете страни на шосето. Колата продължи да се плъзга по инерция по нанадолнището. Отбих инстинктивно, за да не ме забърше някой профучаващ камион, макар че движението беше съвършено умряло. Предницата потъна в някакви храсти.

Е, казах си, дотук беше!

Звездите блещукаха над пътя между почти докосващите се върхове на дърветата. В топлата нощ невидима птица припяваше: ве-еех-ве-еех-ве-еех... Известно време въртях глава в двете посоки, но отникъде не изскочиха фарове. Постепенно се примирих, че ще ми се наложи да прекарам нощта тук. Отворих багажника, където се валяха куп безполезни вехтории: пукнато странично огледало, парцали, шишета, стари вестници, включително чифт маратонки в процес на фосилизация. Заех се да разчиствам боклуците на Варава, без да се замислям особено за екологичните последствия. Сигурно от нерви. „Вееех!“, особено пронизително изпищя птицата. Струваше ми се, че е кацнала над главата ми. В бутилката Джим Бим имаше към три пръста кафява течност. Подсвирнах от щастие. Знаех си, че ще изкопая нещо! Отпуших я, помирисах я - това беше. Теглих една глътка. „Вееех!“, обади се пак птицата. „Вееех и на тебе, птицо!“, отвърнах й. Давах си сметка колко абсурдно звучи, но изведнъж си помислих, че тази бутилка може би е останала още от баща ми... Хлопнах капака на багажника и се изтегнах на предната седалка, като оставих вратата отворена. Уискито мазно течеше в гърлото ми, без да го изгаря. Беше наистина отлежало. Пресегнах се и включих радиото. Шумотевица изпълваше ефира накъдето и да завъртя копчето. Тъкмо реших да се откажа, когато се натъкнах на ясен мъжки глас. Заслушах се. Бавно и тържествено, сякаш обявяваше номинациите за Оскар, някой четеше Светото писание:

Тогава един книжник се приближи до Него и Му рече: Учителю, ще вървя след Тебе, където и да идеш.

А Иисус му казва: лисиците имат леговища и птиците небесни - гнезда; а Син Човеческий няма де глава да подслони.

Друг пък от учениците Му рече:

Господи, позволи ми първом да отида и погреба баща си. Но Иисус му рече: върви след Мене и остави мъртвите да погребат своите мъртъвци.

28. НЕД

От терасата на Копитото София изглежда обвита в тънка бяла мъгла като праисторическо блато, в което блещукат живи огънчета. Навремето нашите често ни водеха тук през уикендите. Имаше ресторант на „Балкантурист“, в който съм ял доста вкусно телешко варено. Взимахме лифта от Княжево. Спомням си, че винаги имаше опашка. Сега въжената линия ръждясва, старият ресторант е приватизиран и префасониран в луксозен хотелски комплекс. На около двеста метра от него е побита новата телевизионна кула.

Отивам с такси, за да не ми се налага да броя глътките си. На разклона преди кулата ни спират двама полицаи със зелени флуоресциращи жилетки.

- Вие за мероприятието ли сте? - предпазливо се интересува единият.

Показвам поканата, голяма лъскава карта с надпис:

Летен благотворителен бал на мутантите.

Получих я по някакъв наплашен куриер с вид на ученик, който пази топките си от неочаквани удари. Стомахов е решил да ме интегрира във висшето общество. Балът се организира за втори път по случай края на активния политически сезон. В дъното стои виден столичен травестит, който върти просперираща пиар агенция и се изживява като светски гуру. Медии не се допускат, но предполагам, че гората бъка от папараци. Ексклузивният характер на акцията само подсилва притегателната й сила сред така наречения елит, ако се съди по лимузините на паркинга. Евтината публичност вече не се харчи. Колкото по-тясна става шпионката, толкова по-интересен ставаш.

Човек от охраната със стоп-палка насочва прииждащите коли. Цифрите на номерата им напомнят загадъчен машинен код. Шофьорите пушат, облегнати на парапета. Телевизионната кула стърчи в небето като стрелка на гигантски слънчев часовник. Върхът й улавя последните лъчи.

Пред хотела спира едно от ония тлъсти нови БМВ-та с мутирала предница като телешка муцуна. Отвътре изскача дребен тип в розов фрак, маскиран като заек. Намества клепоухата си глава и притичва по червената пътека. Поемам след него, но портиерите препречват пътя ми. Тиквам поканата под носа им.

- Съжалявам, господине, но не можем да ви пуснем без костюм!

Обработени са от главата до петите със златист и сребрист спрей като мимовете, които стърчат по площадите на европейските градове и чакат да им пуснеш някоя монета, за да се размърдат.

- Такъв е регламентът - добавя златистият.

- И какво сега, да си ходя ли!? - нервнича.

- Просто минете през гардероба - услужливо ме упътва сребристият.

Гумените маски висят по закачалките като сбръчкани, изоставени лица. Имам чувството, че са докарали целия реквизит на Стар Трек директно от снимачната площадка.

- Мога ли да видя поканата ви? - усмихва се гардеробиерката, дребно същество със синкави тънки очила и металически къдрици, през които надничат малки, извити рога. Тя проверява в тетрадката си и се връща с тежък комплект, увит с найлон. - Имате запазен костюм...

- Какво е това? - смръщвам вежди.

- Човекът пингвин.

- На такъв ли ви приличам! Кой го е избирал?

Тя свива притеснено рамене.

- Какво друго имате?

- Човекът паяк, Човекът гущер, Човекът желе, Кобалтовия човек, Мухата, първа и втора версия, Пришълеца, Байоник, Сайбърсоник, Морлок...

- Стига, стига! - прекъсвам я.

Нарамвам пингвина през рамо и изчезвам зад завеската на пробната.

На терасата свири оркестър, дегизиран като насекоми. Келнери с бели сака и тебеширени лица разнасят тънки чаши с шампанско. Домакинът на партито обикаля гостите, за да се чукне лично с всеки. Носи бухнала яркочервена рокля с висока яка като ветрило и перука от тънки гумени змийчета, напомняща прическата на Горгона-Медуза.

Шампанското обаче не струва, дори чашите звънят обидено. Зарязвам го дискретно в един ъгъл и се нареждам на опашката за твърдо гориво. Масите са отрупани със ситни хапки, набодени на дълги клечки, явно съобразени с тесните отвори на маските. Навън е прохладно, но зад гумената човка лицето ми се поти и ме сърби. Разчеквам я широко, за да се проветря. Терасата е надвиснала над града като палубата на гигантски космически кораб, натоварен с междузвездни туристи. Нагоре-надолу сноват дългокраки създания с антенки на главите и прозрачни крилца на раменете. Дизайнът им е суперикономичен: мрежести бодита, тънки прилепнали ботуши - бива си ги, макар да напомнят серийно производство от контрабанден цех за барбита. Създанията пърхат от гост на гост, бъбрят и чистосърдечно се смеят, когато ги тупнат по задника.

- Няма какво да се церемониш... - стоварва се тежка лапа върху рамото ми. - Инструктирани са да бутат гювеч след дванайсет. Европейски стандарт, ха-ха! Абе, к‘во стана с оня терен за сметището?...

Дебела червеникава зурла. Блещя се стреснато.

- Много сори, господине, припознал съм се...

Съществото подвива опашка и се отдалечава.

- Cheers! - долита от другата ми страна.

Познат глас. Обръщам глава. Лицето на Айвън се мярка през еластичния процеп, после гумената челюст на маската се прибира с плясък.

- Ти ли ми спретна този комплект?

- Супер ти стои! Какво се оплакваш?

- Значи така се забавлява висшето общество?

- Не е само купон! - поклаща глава той. - По време на този така наречен бал могат да се осъществят редица контакти на живо, които иначе биха били съвършено неприемливи.

- Между бозайници и влечуги? - подхвърлям язвително.

- И пернати!

- А ти какво си, by the way?

Костюмът на Стомахов е пълна загадка. Риба, рак, скарида, ихтиозавър?... „Неси“, информира ме с такава щастлива усмивка, сякаш директно се е бухнал в топлия залив на детството си.

- Имаш предвид чудовището?

- Именно, доброто старо Неси...

- Какво правя тук!? - въздъхвам.

- Обещах да те интегрирам в нашето community - той възприема неочаквано сериозен тон. - Искам да те поканя в КУБ. Днес е сбирката на управителния съвет. Ще приемаме нови членове. Смятам да те предложа, ако нямаш нищо против.

- В КУБ ли? Това да не е нова партия?

- Нищо подобно! Клубът на успелите българи. Няма значение къде. По-важното е как. Учредихме го преди две го-дини, когато започнахме да се връщаме. Повечето от тук присъстващите са негови членове или мечтаят да станат.

- Защо, какво толкова правите в този КУБ?

- Ние сме Втората вълна... - той снишава съзаклятнически глас. - Онези от Първата вече са изпята песен. Но не пускат кокала, ако се сещаш какво искам да кажа... За нас остават само трохите. Това не може да продължава повече! Доколкото знам, подобни организации са възникнали навсякъде в Източна Европа. В основата им са млади професионалисти, които не желаят да робуват повече на онези примитиви, с дивашките им вкусове и груби схеми. Ние имаме различен културен код. Всеки от нас заема определена позиция, която му дава достъп до стратегическа информация. Идеята ни е да инвестираме това познание, за да променим баланса в наша полза...

Над водата се стеле синкава пара с дъх на хлор. В единия край на залата стърчат уреди за фитнес. Външната стена е остъклена, но щорите са плътно спуснати. В една сводеста ниша блещука позлатена антична статуя на бог Хермес. От тавана се просмукват далечни звуци. Десетина мрачни фигури са насядали по шезлонгите около малкия басейн. От дъното му струи светлина.

- Господа - прокънтява гласът на Стомахов. - Събрали сме се във връзка с поредното разширяване на нашия клуб. За мен е удоволствие да ви представя Недко Банов, изтъкнат представител на нашата диаспора в САЩ и мой личен приятел. Гарантирам за неговата благонадеждност.

- Четохме, четохме... - надигат се гласове.

- Пак пробутва свои хора... - изръмжава крокодилската мутра от другата страна на басейна, пуфтейки с пурата си.

Хрумва ми, че прилича на египетския бог Тот.

- А приема ли хартата на ценностите ни? - обръща се жабешката глава отдясно.

- Приема ги! - заявява Стомахов.

- Кой е другият поръчител?

- Аз - обажда се женски глас. - Подкрепям изцяло предложението!

Взирам се учудено в гладкия корем на питона, нашарен с тигрови ивици. Гласът ми се струва някак смътно познат, но студените змийски очички остават съвършено непроницаеми.

- Чудесно! - някой плясва с лапи. - Тогава да гласуваме.

- Но преди това ще гласувате кандидатурата на господин Смочев - обажда се люспест индивид с глава на варан, приседнал върху опашката си. - Той отдавна е заявил, че желае да се присъедини. Има си ред!

- Хъм, даа... - пурата проблясва в ъгъла на зъбатата уста.

- Тука ли е Смочев?

- Пътува за насам.

- Такива като него нямат място тук! - рязко се намесва Стомахов.

- Господин Смочев е уважаван бизнесмен!

- Да, ама е от Първата вълна!

- Но иска да се присъедини към нас!

- Знаете, че не е редно. Няма да стане.

- Тогава налагам вето на разширяването - изпухтява варанът.

- Кой си ти, бе, че ще налагаш вето, нещастник!? - избухва Стомахов.

- А ти кой си!? След три месеца мандатът ти свършва!

Разправията набира скорост. Сега всички грачат един

през друг. Остава да се хванат за гушите и да изпопадат в басейна. „Хубава работа, ама българска“, мисля си. В този момент се разнася далечно, мощно бумтене. Таванът започва да вибрира от глухия тропот на стотици забързани стъпки. Някой открехва вратата и задъхано съобщава:

- Иде!

Туловищата неспокойно се размърдват. Обръщам въпросително поглед към Неси - Стомахов, но мяркам само тромавата му задница, която се тътри към вратата. След него се повличат и останалите.

Над терасата са увиснали ярки жълти светлини.

Отгоре се размотава дебело въже и тупва на дансинга. Прожекторите осветяват някакво странно същество, облечено в пурпурен лачен гащеризон, клатушкащо се във въздуха. Дъд-дъд-дъд, бучи машината. Музиката е секнала. Всички са затаили дъх. Съществото прави знак като че ли се кръсти и полита надолу. В мига, когато дебелите му подметки докосват земята, от публиката изригва мощен рев:

- О, Азис!!!

- О, Азис! - отеква планината.

Хеликоптерът се накланя на една страна и отпърпорва над града като голямо нощно насекомо. Плоската глава на жената-питон изниква до рамото ми. Гърдите й изразително повдигат люспестото трико.

- Кой е този? - обръщам се към нея.

- Не знаеш кой е Азис?!

В тона й долавям смайване, съжаление, недоумение и не на последно място - възхищение. Разцепеният й език трепти като връх на двуостро копие.

- Един е бог и Азис е неговият пророк!

Оркестърът гръмва. Ударила е чалгата.

„Не сме безгрешни, но сме истинскиии!“, извива гласище Азис.

Около него се завихря спираловидно хоро. Мутантите щракат с пръсти, пляскат с ръце, люлеят и тръскат всички налични части на телата си, собствени или изкуствени, в дива органика, сякаш в кръвта им са се смесили спомените за всички древни култове, населявали родината.

- Сега разбра ли кой е Азис? Повечето хора тук, да ги убиеш, няма да си признаят, че са луди по него, ако не носеха маски.

- А ти падаш ли си?

- В момента хич, защото завирам в този глупав костюм! Виж, аз не страдам от тъпи предразсъдъци. Ако искам да отида на концерт на Азис, няма нужда да се дегизирам.

- Коя си ти? - взирам се втренчено в черните огледални очи.

- Да се омитаме! - дръпва ме тя рязко.

29. АНГО

Върху предното стъкло танцуваха две пчели. Слънцето проблясваше иззад листата. Бутилката стърчеше в скута ми като еректирал пенис. Беше празна. Разтърках схванатия си врат и излязох навън. Шосето беше все така пусто. Изпиках се в храстите. Нямах особен избор, освен да потърся населено място. Заключих колата и тръгнах по пътя.

Още на следващия завой, не бях вървял и пет минути, се откри широка поляна. От дясната страна имаше малка бензиностанция с три или четири яркочервени колонки. Изникна толкова бързо, почти като видение, че замръзнах на място. Полегатите, изгорели от слънцето треви леко се вълнуваха, вплели в себе си шарките на полските цветя. Малко зад бензиностанцията се издигаше дървена къщичка, опасана от веранда с мрежа против комари. До нея беше паркиран стар олющен пикап. Докато вървях към колонките, установих, че ме завладява странно безпокойство. Цялата канава на пейзажа сякаш невидимо вибрираше, пропускайки ме в себе си.

Никой не излезе да ме посрещне, като изключим черното рунтаво куче, което изпълзя от колибката си и ме изгледа смръщено. Поспрях, но забелязах, че е вързано, и продължих. J. MORENO’S GAS STATION, пишеше с изтрити букви над барачката. Вътре имаше огромен стар касов апарат, няколко рафта с автомобилни аксесоари, неизменните кендита, шкаф с безалкохолни и бира.

- Търсите ли нещо? - прозвуча зад гърба ми.

Мъжът ме изучаваше съсредоточено през дебелите си очила. Беше на години, побелял, но още як. Тирантите повдигаха работните му панталони чак до пъпа. Носеше чиста памучна риза без яка и високи бензинджийски обувки. Гладко избръснатото му лице ухаеше на одеколон. Разпознах сладникавата жилка на Old Spice. Баща ми слагаше същия.

- Закъсах с колата.

- Аха - кимна той. - Искате ли да ви изтегля?

- Ннне. Мисля, че останах без бензин...

- Е, случва се. Наоколо няма други бензиностанции. Носите ли си туба?

- Туба ли? - глупаво повторих. - Нямам туба.

Сетих се за шишетата, които бях изхвърлил в гората. Можех да изтичам да взема някое, но той измъкна тенекиена лейка с дълъг чучур.

- Мисля, че ще свърши работа - откачи маркуча и невъзмутимо я напълни. - Да ви закарам ли?

- Благодаря - казах съвсем замаян, - но съм спрял на пет минути оттук. Късмет! Ако знаех, че толкова наблизо има бензиностанция, нямаше да спя в гората. Сега се връщам...

- Спали сте в гората? - леко се обезпокои той. - Това никак не е разумно!

Крачех бързо, лейката се удряше в крака ми, бензинът плискаше.

Не знам откъде ми хрумна, че този непознат мъж може да е татко. Често съм си представял как живее някъде на майната си, може би точно край такъв малък път, под чуждо име и се занимава с нещо съвършено различно, съвсем обикновено като това, да налива бензин. Никога обаче не съм се замислял как би изглеждала срещата ни. Какво казвам аз? Какво казва той?

Татко, това би могъл да бъде татко, въртеше се в ума ми...

Развъртях капачката на резервоара с несигурни пръсти и излях вътре съдържанието на лейката. Около три литра. Обзе ме силно желание да се метна в колата и да отпраша накъдето ми видят очите. Но нямаше да стигна далеч...

Не можех да избягам!

Заварих го до една от колонките с ръце в джобовете. Май не страдаше от липса на свободно време. При вида на колата по устните му пробяга усмивка. Плъзна длан върху калника и го натисна.

- Как е красавицата? Държи ли се?

- Не знам - свих рамене. - Имам я едва от вчера.

Направи ми знак да вдигна капака. Двамата се надвесихме над мотора. Гледката не беше обещаваща.

- Хъм, явно отдавна никой не е бъркал тук...

Кимнах, взирайки се в ръждивите опушени дебри.

Всъщност използвах случая да изследвам лицето му отблизо. Но не откривах особена прилика с баща ми. Той изтегли пръчката на маслото, огледа я критично и ми я тикна под носа. В самия й край висеше мазна черна капка.

- Пак добре, че ти е свършил бензинът! Иначе двигателят като нищо щеше да блокира. Охо, и вода нямаш...

- Така ми я дадоха! - рекох предизвикателно.

Мъжът избърса ръце в парцала, който извади от джоба си, и погледна часовника си.

- След малко ще дойде помощникът ми, Езра Паунд. Той е по техниката. Аз водя сметките. Разбрах, че си имал трудна нощ... Сигурно си гладен и искаш да се измиеш? Ела с мен!

- Добре - кимнах автоматично.

На терасата имаше няколко плетени стола и масичка. Той влезе в къщата, чух го да казва нещо, после се върна и ме попита какво ми се яде. Ами, каквото има, свих рамене. Окей, рече, ще ти направим сандвич. Кафе? Да, да, кафе ми се пиеше. След малко се появи висока, сравнително млада жена с червеникава вълниста коса и лятна рокля на цветчета. Боса.

- Дейна - представи я кратко той, без излишни обяснения.

- Hi, Hi! - прозвъня гласът й.

Връхчетата на гърдите й бяха наболи през тънкия плат.

Тя сложи пред мен сандвича, съставен от две препечени филийки с шунка и сирене, и чаша портокалов сок. После донесе и каната с кафето. Докато дъвчех, си мислех: добре се е уредил, хитрецът! Чудех се, няма ли да изскочи и някое хлапе отнякъде за капак на идилията. Но не изскочи.

Бяхме само двамата.

Изведнъж сякаш лек повей набразди лицето му и размести чертите му едва доловимо. Може и да беше просто оптическа измама, причинена от някое облаче, минало пред слънцето. В този миг обаче адски ми заприлича на татко. Помислих си, какво ще стане, ако се разплямпам на български? На бащин език, както се казва. Обаче ужасно се страхувах, че той няма да ме разбере или още по-лошо, ще се престори, че не ме разбира. Не смеех да сторя нищо, което би могло да развали магията. Толкова ми харесваше да седим на терасата заедно, да пием кафе и да го гледам - спокоен и отпочинал, излекуван от цялото си минало, включително от мен! Нима можех да му се сърдя?

- Откога... живеете тук? - попитах предпазливо.

- Десет години. Преди това доста скитах. Не е лесно да намериш място, където можеш да се установиш завинаги.

- Не е лесно - съгласих се.

- Наоколо живеят предимно квакери. Добър народ са... Винаги можеш да разчиташ на тях, ако ти се наложи.

- И аз съм чувал добри неща за тях.

- Хоръс Лот например прави страхотен ейл. Квакерите по принцип са въздържатели, но от време на време... - кле-пачът му съучастнически потрепна. - Не са чак такива фанатици, искам да кажа. Ето, че помощникът ми дойде. Езра!

Той стана и бързо закрачи към бензиностанцията, където се мотаеше някакъв младеж с килната наопаки оранжева шапка.

Отвориха капака на двигателя и баща ми започна да му обяснява нещо. Дейна излезе на терасата с неуловими стъпки и ме попита искам ли още нещо. Благодаря, казах. Трябва да беше над 40, но изглеждаше доста по-млада. Имаше тъмнозлатист тен. Хрумна ми, че може би е с някаква циганска жилка. Къде ли я беше забърсал? Мозъкът ми вече напасваше детайлите на цялата легенда. Имах обяснение за всичко. Само за нея - не!

Когато се върна, цялата му прилика с баща ми се беше изличила.

- Искаш ли да ти покажа езерото? - подхвърли.

Последвах го. Минахме зад къщата и се спуснахме по пътеката през гората. След около петнайсет минути езерото проблясна между дърветата. Брегът бе покрит със ситни камъчета. Пътеката водеше към малък кей, за който беше привързана бяла моторна лодка с висока палуба.

„Грейс“, пишеше отстрани със светлосини букви.

- Твоя ли е? - погледнах го.

- Аха - кимна с отсянка на гордост.

- Явно добри пари падат от тази бензиностанция - подхвърлих.

- Вървеше заедно с къщата. Иначе имам и други доходи. Консултирам от време на време разни компании. Бензиностанцията ми е повече като хоби. Помага ми да се интегрирам, ако разбираш...

Той се прехвърли чевръсто на палубата.

- Какво ще кажеш да направим едно кръгче?

Той освободи въжетата, свали брезентовия калъф от кормилото и запали двигателя. Лодката плавно се отле-пи от кея. Застанах до него на издигнатия мостик. Вятърът задуха право в лицата ни.

- Точно на 65 градуса западно, от другата страна на езерото се намира градчето Кобург - подхвана той. - Марината е много приятна. А в центъра има слънчев часовник. Там срещнах Дейна, преди седем години...

Върхът на лодката леко се издигна, от двете му страни започнаха да излизат бели вълнички.

- Стоеше на пристана, втренчена в посоката, откъдето идвах - продължи баща ми. - И тогава разбрах, че уединението, в което живеех от няколко години, скоро ще приключи. Тя е от жените, които не задават въпроси. Просто се качват в лодката ти. С такъв човек всеки ден животът започва отначало...

Носехме се по гладката повърхност, докато линията на брега се разтопи в синкавата мараня. Той изключи мотора, потъна в махагоновата вътрешност на лодката и се върна с две изпотени бутилки бира с черен етикет, Хорас Лот.

„Наздраве!“, шишетата изтракаха.

- Ами ти, синко, с какво се занимаваш?

Добре ли чух? Нарече ме son! Отблясъците на водата играеха по лицето му и приликата с баща ми отново започна да изплува на повърхността. Нямах кой знае с какво да се похваля, освен че бях спечелил зелена карта от лотарията, макар и заслугата да не беше изцяло моя. Нещо се отприщи в мен и заразказвах: за издателството, което беше фалирало, за жена ми, с която се бях разделил, и за кученцето, което бях изгубил. Последното като че ли щеше да ми докара най-много главоболия... Той ме слушаше мълчаливо.

- Всичко ще се оправи, повярвай ми.

Изрече го сухо, без да ме поглежда, после вдигна празното шише.

- Бива си я, нали?

- Да, добра е... - съгласих се.

- Май е време да се прибираме.

Качи се отново на руля и запали мотора.

На бензиностанцията чакаше полицейска кола. Висок, мрачен тип със значка на елека смучеше безалкохолно, облегнат на капака. Дейна беше излязла на верандата и го гледаше с безпокойство.

- Good day, мистър Ексман! Как си? - мъжът докосна ръба на шапката си.

- Здрасти, шерифе! Хвала на бога, добре сме!

- Някой е изхвърлил боклуците си край пътя. Чудя се кой ли може да е?

Тясното му сбръчкано лице се обърна към мен.

- Той е мой гост! - Ексман пристъпи напред, сякаш за да ме защити.

- Ако ще остава, трябва да го регистрираш. Знаеш правилата, нали? След онова, което се случи... Трябва да сме нащрек.

- Не, не, няма да остава! - прекъсна го Ексман. - Просто минава. Сега си тръгва! Езра, готова ли е колата?

Младежът излезе от барачката.

- Сменил съм маслото и филтъра, шефе. Налях му и вода.

- Напълни ли резервоара?

- Догоре, шефе! - той ми подхвърли ключовете.

- Хубава кола... - отбеляза шерифът по-сговорчиво.

- Нали ще му покажеш как да излезе до магистралата за Ню Йорк? - делово се намеси Ексман.

- Няма проблем. Ще го заведа до моста. Оттам е лесно.

- Е, чу ли? Карай след него! - рече мъжът, когото наричаха Ексман, и ме тупна по рамото.

Дейна продължаваше да стърчи на верандата. Махнах ѝ. Тя се усмихна, както ми се стори, с облекчение и на свой ред ми помаха. Сетих се, че още не съм платил, и извадих портфейла си.

- Колко ви дължа, сър?

- Нищо, синко! Хайде тръгвай! - стори ми се изнервен.

- Боклуците, Ексман! - напомни му шерифът, преди да седне в колата си. - В твоя парцел са!

- Не бери грижа, ще ги съберем! - извика мъжът, после се обърна към мен и неочаквано изтърси: - Намери си жена, която ще скочи в лодката ти, без да задава въпроси, и ще бъдеш щастлив...

- Довиждане - казах на чист български.

Дойде ми изведнъж. Не знам какво очаквах, че ще се случи. Струваше ми се, че произнасям магическа дума, заклинание, което ще отключи някаква скрита врата. Нещо като „Сезам, отвори се!“. Очаквах сърцето му да се пропука и отвътре да потече, да избие като дълго затискан извор... Какво, по дяволите?! Реката на бащиния език, понесла спомени, сълзи, сополи...

Очите му строго се събраха. Клизма? Това ли се опитваш да ми сториш, синко? Душевна клизма? Няма да стане!

Малко преди стария железен мост колата на шерифа отби встрани. Той подаде ръката си от прозореца и посочи напред. Отдолу течеше бавна, очевидно дълбока, зеленикаво-черна река. Щом стъпих на моста, почувствах как нещо ме изтегли напред като платформа на бърз влак, прелетях между пръчките на металната конструкция и се намерих отвъд.

30. НЕД

Тясната асфалтова лента криволичи в мрака. Малката бяла ръка сменя скоростите с уверени, макар и понякога резки движения. Ниският опел тигра лети стабилно по завоите.

- А от коя вълна е Азис? - подхвърлям замислено.

- От Третата! - засмива се Прашкова.

Върху облите й страни изникват лукави трапчинки. Маската е измачкала прическата й. Стърчащите червеникави кичури й придават момчешки вид.

- Защо гарантира за мен? Едва се познаваме.

- Айвън ме помоли. Пък и ми се виждаш свестен. Жалко, че оня тъп гущер провали избора ти. Винаги съм подозирала, че е свързан с тия от Първата вълна. Нищо, следващия път!

Уверявам я, че това съвсем не ме притеснява. Не съм дошъл, за да ставам част нито от Първата, нито от Втората вълна. Пък и, честно казано, не виждам особена разлика. Последното обаче го казвам наум.

- Чувал ли си се с твоя партньор?

- Не - поклащам глава. - Чакам го.

- В него има нещо, което ме плаши - Прашкова оправя кичура, който влиза в окото й.

- Може би защото се връща оттам, накъдето ние сме тръгнали?

На разклона пак се изпречват зелените флуоресцентни жилетки. Нямам идея колко е пила, но като че ли не й дреме особено. Ако се съди по нервните гласове и сините мигащи лампи, ченгетата явно си имат по-сериозни грижи.

- Какво е станало? - проточва шия Прашкова, минавайки край тях.

- Абе пак гръмнали некой - махва с досада единият.

- Кой, бе?

- Некой си там, Смочев.

- Айде, движение! - долита строг глас.

Край пътя стърчи деформирана до неузнаваемост черна маса. Настилката е залята с нещо лепкаво. Мирише на изгорели гуми. Суетят се хора с куфарчета и бели престилки. От другата страна на пътя е спряла линейка. Задните й врати зеят. Мярват се носилки, покрити с найлон. Повдига ми се.

Прашкова отваря телефона си, натиска и невъзмутимо съобщава:

- Кандидатурата на Смочев току-що отпадна. Бог да го прости.

Отблясъците на полицейските коли играят върху облите й колене.

- Абе, кой е този Смочев? - интересувам се.

- Беше - поклаща глава тя. - Търгува с метали. И метални изделия. Но вече ще членува в КУМ. Където членуват впрочем повечето от Първата вълна.

- КУМ?! - не мога все още да им хвана жаргона.

- Клубът на успелите мъртъвци.

На следващия завой се разминаваме с някакво репортерско пежо.

Тя набива спирачки и отбива.

- Какво има? Защо спряхме?

- Да пусна една вода!

Да пусна една вода! Коя жена се изразява така? Нощта е пълна със звуци. Невидимата й струя детерминирано ромоли в мрака. После секва. Минава близо минута. Взирам се в храсталаците.

- Ей, къде си! - подвиквам несигурно.

Тънко изсвирване.

Изваждам ключовете от таблото и нагазвам в пущинака. Тревожи ме мисълта, че екзекуторите на Смочев може да бродят наоколо, въоръжени до зъби. Току-виж се натъкнали на Прашкова и тихомълком я пречукали като нежелан свидетел на среднощните им маневри. Или са я отвлекли? Или са й запушили устата и просто си я опъват?...

Ново подсвирване, сменям посоката. Дървесата постепенно оредяват. Вълнистите туфи трева блестят под бледата луна. Насред поляната стърчи гола фигура като восъчна отливка на паднал ангел. Раменете й призрачно просветват. Нещо ми подсказва да стоя по-далеч от тази лунна сирена, но въпреки това се оставям да ме притегли с поглед. Тя се повдига леко и сключва ръце около врата ми. Острите й зъбки загризват ухото ми.

- Хайде! - шепти. - Утре може да е късно.

Нямам идея дали наистина си пада по мен, или внезапният край на Смочев е отворил клапата на желанието. А може би и двете? Главата ми шуми от целувките й. Миришат на спирт, но не неприятно.

„Нямаш капут!!“, цвърчи подло мишле в главата ми.

„Умри, гад!“, удавям го в най-дълбоката локва на мозъка си.

Тялото й потъва сред гъстите, ухаещи на билки, треволяци. Слива се с тях и ме омотава в жилавата им мрежа. Но лицето й остава странно безучастно. Очите й се реят в небето, като че ли се съвкупява с някаква далечна планета. Не издава стон. В началото съм амбициран, но постепенно се отчайвам. Чувствам се малък и слаб като комар, който се мъчи да изчука Майката Природа.

- Усещаш ли нещо?...

Тя премигва, усмихва се и ме всмуква лакомо с мощна контракция.

Разнася се лай. Пробягват тежки стъпки. Блясва фенер.

- Господин капитан! - еква простодушен вик. - Тук има някой!

Повдигам глава. Иззад яркия кръг на фенера надзъртат няколко черни силуета. Мяркат се фуражки. Пращят радиостанции.

- Стой! Не мърдай! Горе ръцете!

Първите две нареждания вече са изпълнени, третото, на този етап, е невъзможно. Замръзнал съм като гущер върху балоните на Прашкова. Въртя изцъклени от ужас очи. Пак ли!?

- Глупак! - намесва се авторитетен глас. - Не виждаш ли, че се таковат?

- Може да е постановка, господин капитан! - натяга се младокът.

Кучето нервно обдушва дрехите и телата ни. Влажният му нос гъделичка петите ми. От мрака долита кикот.

- Документите, моля! - прикляка капитанът, светейки в лицата ни. - Бавно, без да се изправяте, така...

Докопвам панталоните си и изваждам от портфейла си американската шофьорска книжка, единственият документ за самоличност, с който в момента разполагам. Прашкова обяснява, че чантата й е останала в колата.

- Американец, значи... - дълбокомислено изкривява лице ченгето.

- Живея в Америка - уточнявам.

- Абе, пич, толкова ли нямаш кинти да заведеш дамата на хотел? - мърмори той, докато записва името ми в тефтерчето си.

Псето започва припряно да скимти.

- Лучия отново хвана дирята, господин капитан! - провиква се някой зад гърба ми. - Насам!

- Съжалявам - скача полицаят. - Претърсваме района заради убийството. Продължавайте и... умната!

Мъжете се юрват подир кучето. Стъпките им лека-по-лека отшумяват.

Прашкова избухва в истеричен смях. Правя опит да се откача, ала мускулът на гладко шлифованата й вагина здраво се е сключил в основата на члена ми като железен пръстен.

- Госпожо Прашкова - казвам строго. - Пусни ме!

Сянка на недоумение минава през лицето й.

- Не те държа!

- Напротив!

Разклащам чатала си, при което усещам болезнено опъване.

- О, не! - възкликва тя. - Заклещили сме се!

Хилим се тъповато.

- Случвало ли ти се е преди? - подпитвам.

- Не, а на теб?

- Ъхъ...

- Нима?! Как се измъкна?

- Имам предвид ченгетата, а не физиологическите последствия.

Разказвам й за драматичния секс в парка. Историята, както твърдят, се повтаря: веднъж като трагедия, следващия път като комедия. Или обратното?

- Ех, нямаш късмет с пасторалния секс! - подхвърля тя.

Щурците са подхванали нощното си надпяване, въздухът вибрира от трелите им. По гърба ми лазят мравки, а между гърдите й избива ледена пот. В капана на вагиналния й мускул сякаш е попаднал целият свят. Вятърът, луната, звездите... Прашкова е пъхнала ръце под главата си. Гладките й бели мишници събират лунната светлина като вдлъбнати огледала. Изкушавам се да отпия от тях. Но се боя, че ще забравя всичко: кой съм, откъде идвам и защо.

- Знаеш ли, че лунната светлина е по-добра за кожата от слънчевата? - подхвърля тя с отсъстващ вид, като че ли се излежава на плажа.

- Спала ли си с баща ми? - неочаквано изтърсвам.

- Глупости, откъде ти хрумна?

- А с Курц?

- Не!! Нито с Курц, нито с баща ти! Наред ли си?!

Слънцето изгрява зад ридовете: оранжевите му лъчи бодат клепачите ми. Дали не е само кошмарен сън? Правя опит да се отлепя. Не е сън. Зачервената ни ожулена кожа ухае на треволяци, зеленото се е набило в коленете и лактите ни. По шията й лази ранобудна буболечка. Махам я.

- Добро утро - примижава тя.

Сред тревата се носи звън на камбанки. На нея сякаш й става неудобно, че е сложила на телефона си такава детска мелодия. Примъкваме се на четири, по-точно на осем крака по посока на звука като гигантско човешко насекомо.

- Кой може да е толкова рано?... - мърмори тя, изравяйки нокията си от тревата. - Ало, да... - минават няколко секунди, - Кой?... Какво!?

Внезапно отпускане. Отхвърчам от нея като тапа от шампанско. Ужасен, разглеждам инструмента си - морав и подут като патладжан.

- Какво стана?!

Тя продължава да държи слушалката до ухото си, но погледът й се рее над дърветата. Гласът й е глух, като уморен повей, издишан между краката й:

- Курц е починал.

31. АНГО

Най-малко хиляда кучешки разводачи обявиха стачка, след като техен колега беше уволнен, според тях несправедливо, миналата седмица. Стачката е организирана от новия синдикат „Хора на каишката “ който се бори за подобряване на условията на труд в агенциите и се стреми да измести досега съществуващата организация на догс-терите.

Протестиращите са опънали палатков лагер в близост до лятната сцена в Сентръл Парк с разрешението на кмета Блумбърг. Разположили са и постове по всички входове на парка. Сретен Перович, един ръководителите на новия синдикат, обещава, че стачните действия ще продължат до удовлетворяване на исканията им и подписването на рамково споразумение с агенциите.

Стачката стана причина тази сутрин няколко хиляди нюйоркчани да изведат домашните си любимци сами. Дик Къркланд, собственик на куче и главен редактор на списание форчън, също е излязъл на разходка...

Дик Къркланд: Ъъъ, крайно изнервяща ситуация, наистина! (Поглежда часовника си.) След петнайсет минути трябваше да започне важна среща в кабинета ми, която съм принуден да отложа. Предполагам, че не съм единственият, който днес ще закъснее за работа. Имайки предвид, че повечето собственици на кучета в престижния район около Сентръл Парк заемат и отговорни постове във важни финансови институции, няма да се изненадам, ако подобни масови закъснения окажат негативно въздействие върху борсовите индекси в краткосрочна перспектива...

Нашият колега Тренд Минор също закъсня за работа почти половин час. Очаква се работодателите да вземат предвид създалата се ситуация и да не предприемат наказателни мерки срещу закъсняващите служители...

Продължаваме да следим развоя на събитията от Сентръл Парк. Аз съм Сара Блокбъстър. Останете с програмата на CBNBS!

Паниката ме затисна като валяк. Защо ли ми трябваше да включвам шибания телевизор?! Инстинктивно пожелах да се скрия някъде, докато цялата дандания утихне. No way! Бях влязъл в кучешката игра по-дълбоко, отколкото можех да предположа...

Изгълтах кафето си, облякох се надве-натри и се изстрелях навън. Голямата бяла лейди, както вече наричах стария форд, беше се разляла пред входа. Намърдах я снощи, докато съседите щъкаха из града с малките си нови колички. Под чистачките намерих бележка: Имам изгодно бизнес предложение, моля, обадете ми се при първа възможност... Следваше номер и име - Роджър Куот.

Не ми говореше нищо. Все пак реших да се обадя. Малко преди входа на парка имаше телефонни кабини. Куот ми направи впечатление на решителен и делови джентълмен. Живеел наблизо и като минавал сутринта, забелязал колата. Интересуваше се дали се продава. Зависи, измънках. Предложи да се видим в 17 часа на мястото, където я бях оставил, за да обсъдим детайлите.

- Сигурен съм, че моята оферта ще ви заинтересува...

- Окей - съгласих се колебливо.

Сретен и бандата му седяха в кръг под едно дърво и бистреха оживено стратегията и тактиката на борбата. Девойки с фланелки „Хора на каишката“ сновяха нагоре-надолу по километричната опашка пред касите на летния театър и раздаваха листовки на чакащите.

- Другари, вижте кой идва! - извика Сретен, като ме забеляза. - Нашият човек! Решил е да намине, да ни инспектира.

Главите се завъртяха автоматично към мен. Прочетох осъждане в погледите им. Той ме остави да се пържа няколко минути в собствен сос, след което ми направи знак да се приближа.

- Къде се губиш бе, брате бугарино? Счупих телефона да те търся! Сега ти си нашата кауза! Снощи дадохме пресконференция, а каузата никаква я няма. Бива ли така?!

Смотолевих нещо за семейни ангажименти, което предизвика снизходителни усмивки. Сретен ми представи бюрото: Вацек с голата глава, едно тъмнокожо същество, оплетено цялото в плитки, на име Умбрела, слабата и бяла Натали от Беларус, някой си Дитрих с белег на устната и така нататък, общо дванайсет души от най-различни полове, цветове и националности, включително трима native.

- Искам да ви благодаря - казах, след като се окопитих - за проявената солидарност. Наистина съм трогнат! Тази сутрин, докато гледах репортажите по телевизията, си помислих, че значението на това, което става, далеч надхвърля мащабите на моя частен случай.

- Така е! - кимна Сретен. - Преди малко научих, че група напредничави интелектуалци, сред които самият Ноам Чомски, са подписали открито писмо в подкрепа на нашата кауза.

- Мога ли да го прочета? - Умбрела вдигна ръка.

- Разбира се, давай! - разнесоха се гласове.

- Скъпи приятели! Хора на каишката! - зачете тя, запъвайки се от вълнение. - През последните две десетилетия бяхме свидетели на историческо отстъпление от всички придобивки, извоювани с толкова страдания и жертви от организираното работническо движение. Преходът към постиндустриално общество, който протича в развитите страни от началото на 80-те, на практика раздроби и отслаби синдикалните структури. Все повече трудещи се преминават в сферата на услугите, където в условията на изострена вътрешна конкуренция, ано-ми-зи-рани - запъна се тя - и дезориентирани от честата смяна на работното място, губят рефлекса си за солидарност. Краят на студената война даде допълнителен тласък на тези тревожни процеси. Освободени от призрака на Варшавския пакт, капиталистите бързо забравиха социалните си ангажименти. Днес е по-ясно отвсякога, че всички отстъпки, направени пред пролетариата през шейсетте и седемдесетте години са били само тактически ход за заблуда на противника. Сега, когато заплахата е отминала, а конформизмът е разял редиците на трудещите се, стъпка по стъпка благата им се отнемат. Концептът за „държава на благоденствието“ е подложен на денонощно отрицание от страна на адептите на пазарния фундаментализъм, а религиозната реакция им приглася в немислим доскоро хор. Ще успеят ли хората на наемния труд да се еманципират от аморфната консуматорска маса, до която са сведени с помощта на рекламата и медиите? Това е въпросът, от който зависи дали упадъкът на социалните институции в тази страна ще бъде спрян! Сега, когато наследниците на бившите пролетарии са се окопали в нишите на отбранителната индустрия, на сцената излизат най-маргинализираните слоеве на трудещите се. Хората на каишката казаха - Умбрела направи кратка пауза: - НЕ на експлоатацията! НЕ на анонимността! НЕ на несправедливостта!

Някой побърза да изръкопляска, но тя направи знак, че има още:

- Призоваваме всички честни жители на Ню Йорк да подкрепят техния протест. Не забравяйте, че „гъвкавият пазар на труда“ може да изпрати всеки от вас в техните редици! Нека действаме сега! - следваха имената на подписалите се интелектуалци.

- Уаао! - простодушно възкликна Вацек.

Останалите заклатиха дълбокомислено глави, единствено Сретен изглеждаше като че ли малко разочарован.

- Не е достатъчно конкретно! Наблъскали са го с теория!

- Какво значи аномичен? - обади се Натали.

Настъпи неловко мълчание.

- Мисля, че произлиза от анонимен - взех думата. -Сравнително нов термин, който описва ситуацията на човека в големия град.

- Но какво значи!? - повтори тя нетърпеливо.

- Комбинира значенията на анонимен, асоциален, депресиран, самотен и склонен към самоубийство.

- Винаги е полезно да имаш големия Уебстър подръка! - подхвърли Сретен.

След кратка дискусия беше взето решение все пак писмото на интелектуалците да се размножи и да се раздава на минувачите заедно с останалите материали. Натали и аз получихме бойната задача да се разходим до един копирен център в Ийст Вилидж, където работел някой си Миро, симпатизант на движението.

Натали твърдеше, че е избягала от режима на Лукашенко. Известно време си изкарвала хляба в салон за масажи, но имала проблем със свирките, така и не свикнала да ги прави на конвейер, влагала ту излишно старание, ту внезапно губела интерес, което драстично снижавало продуктивността на труда ѝ, и накрая я изгонили. Станала доста аномична, но в групата по психодрама се научила да говори за това, без да се притеснява. Сега била окей. В родината си завършила анимация, но смятала да се ориентира към графичен дизайн. Оформлението на всички листовки, похвали се, било нейно дело. Надявала се някой да ги забележи и да й предложи свястна работа.

- Много са симпатични! - побързах да я уверя.

Докато чакахме копията да се извъртят и бъбрехме, а тя пушеше, ме обзе усещане, че всичко, което съм преживял през тези два дена, е напълно нереално. Червените колонки на бензиностанцията бледнееха в паметта ми като отломки от неспокоен сън заедно с образите на Ексман, Варава, Юлия, Юревич... После се сетих за деловото предложение на Роджър Куот. Минаваше четири следобед. Помогнах на Натали да отнесе материалите, казах й, че имам неотложна работа, и забързах към къщи. Измъчваше ме несигурност дали ще намеря Голямата бяла лейди на мястото й. Да не се е стопила някъде в здрачината на съзнанието ми, където границите между реалността и сънищата се сливат.

Седеше си там, където я бях оставил. Огромна, бяла и невъзмутима като яхта на престарял диктатор. Някакво птиче се беше изцвъкало върху предното стъкло. Взех една хартийка от земята и го изчистих.

- Ей, мистър, вие ли сте собственикът на тази кола?

Високият мъж бързо пресече улицата. Имаше непробиваем златист тен и спортна стойка. Трябва да беше към шейсетте, облечен целият в бяло.

- Казвам се Роджър Куот. Нали с вас говорих тази сутрин?

Кимнах.

- Откъде я имате? - той поглади капака.

- От баща ми.

- Сигурно много държите на нея?

- Е, да, разбира се, скъпа ми е...

- Двайсет хиляди ще стигнат ли?

- Моля!? - облещих се.

- Мога да я купя веднага. Но няма да се пазаря! - предупреди ме той. - Отдавна търся нещо такова: T-bird, с две врати, тип ландау. Обаче все попадам на разни бракми. От тази серия са произведени, ако не се лъжа, само около 900 бройки за изложението в Диърборн през 69-а. Повечето от тях отдавна са претопени или ръждясват по автоморгите... Нищо чудно, с този разход на гориво!

20 000! Колко мили, умножени по колко псета, правеха това?

- Ще ми се обадите, като размислите, нали? Няма да намерите по-добра оферта. Това е по-скоро експонат, отколкото превозно средство. Има стойност само за ценители. Гледали ли сте „Диамантите остават завинаги“ с Бонд?

- С Бонд... - повторих тъповато.

- Непременно го гледайте. Там се подвизава един T-bird, точно като този! - той докосна ръба на плетената си шапка и отмина надолу по улицата.

Качих се вкъщи, свалих всички дрехи и се набутах под душа. Хрумна ми, че ако побързам с продажбата, брат ми никога няма да разбере и всички мангизи ще останат за мен. После се засрамих. Не беше правилна тази мисъл. Още мокър, извадих последната бира от хладилника, включих уредбата и се настаних пред климатика. Двайсет хиляди, а? Това вече беше едно ново начало! Твърде добро начало! Мигът, когато нещата още витаят във въздуха малко преди да ги сграбчиш, винаги е бил най-сладостният.

Телефонът ме извади от медитацията. Сигурно са „хората на каишката“. Издирват каузата си. Стана ми кофти, че докато си вея топките на климатика, те се валят в тревата и прахоляка, за да ме върнат на работа. От друга страна, сега чудесно можех да мина и без тази пиклива работа. Но не върви да им го кажа. Ще ги огорча, а Сретен не заслужава това. Телефонът продължаваше да звъни. Изкушението да не го вдигна беше голямо. После ми хрумна, че може да е брат ми. Сега да му казвам ли за колата? Ама и аз съм едно лайно!

- Енгъс? - мазно прозвуча в слушалката.

Целият изстинах.

- Обажда се Фиона - пауза. - Сигурно си ми доста сърдит, а?

- Не си мисли, че не знам коя си, Даян Прингъл - казах мрачно.

- Имаш право да ми се сърдиш. Не исках да стане така. Накараха ме! Толкова съжалявам за това, което ти причиних... - последва въздишка и дълга пауза. - Харесвам те, Енгъс. Наистина. Мисля си, че можеше да излезе нещо от нашата връзка...

- Тогава защо го направи, по дяволите?!

- Накараха ме, Енгъс! - повтори тя. - Виж, малко е сложно. Някой ден ще ти обясня. Важното е, че успях да ги убедя да ти върнат кучето.

- Ще ми върнете Зукеро?!

- Да, нещата отидоха твърде далеч...

- Само заради това ли?

- Заради теб! Не смятам да оставам повече в този бизнес. Ще бъда с кучето точно в десет вечерта на Рузвелт Айлънд. В двора на старата клиника...

- Къде е това?

- Виж на картата. Ще те чакам, Енгъс!

Трябваше ли да й благодаря? Дължеше ми го, по дяволите! Всъщност идваше ми да я разцелувам, но само измърморих:

- Доскоро...

32. НЕД

Санитарят чевръсто отмята чаршафа. Жълто-синкавата физиономия на Курц се облещва, втренчена в тавана, като мексиканска маска на смъртта. Острите пръстчета на Прашкова се забиват в лакътя ми. Миризмата на парфюма й се смесва с острия дъх на дезинфектанти в моргата. От другата страна на масата, в черен костюм и значка с американския флаг на ревера, стърчи човекът от посолството. Някой си мистър Рийд, консул. Дълъг, с червено лице. Русият перчем е клюмнал печално върху челото му.

- Той ли е?

- Той е - кимвам.

- Той е - повтаря Прашкова.

Близо минута не можем да откъснем очи от разкривените му черти, сякаш е стиснал нишките на погледите ни между зъбите си. Връхчетата на брадата му сребристо проблясват. Санитарят замята обратно чаршафа като фокусник, който демонстрира номер с появяване и изчезване на предмети.

Консулът ни поднася за подпис протокола към смъртния акт.

- Имате ли нужда от превод? - обръща се към Прашкова.

- Не.

Подписваме. Излизаме от подземието на Медицинска академия и почти едновременно слагаме слънчевите си очила.

- След два часа летя за Франкфурт - тя се обръща към мен. - Ще търсим нови инвеститори за тази гробница. Връщам се другата седмица, но ти едва ли ще си тук. Ако идваш пак насам, ми се обади. Или пък недей, както прецениш...

Тя се повдига леко на пръсти и ме целува по бузата, почти до крайчеца на устните:

- Беше ми приятно... въпреки всичко.

Проследявам стройните й силни прасци до лексуса.

- Ще ви помоля да дойдете в посолството - долита настойчивият глас на Рийд. - Сред нещата на мистър Курц намерихме и един запечатан плик. Може да е завещание. Искаме да присъствате на отварянето му.

В медицинската експертиза е посочено, че смъртта на Курц е настъпила в резултат на отравяне с некачествен алкохол, произведен в домашни условия. Заедно с него в местната болница са постъпили още три жени и двама мъже. Напитката била внесена на територията на общежитието от някой си Стамат, технолог в цеха за галванизация. Самият той с тежка степен на отравяне. Засега било невъзможно да се установи дали е производител на въпросния алкохол, или се е снабдил с него от трето лице. Поводът за черпнята също остава неизяснен. Имало и цяла камара печени гугутки. Драмата настъпила към един и половина сутринта. Не успели да извикат линейка. Телефоните в общежитието били изключени, както и джиесемът на Курц, който (поради суфистикирания си характер) не могъл да бъде задействан в създалата се паника. Тъй като липсвали други превозни средства, натоварили пострадалите на един електрокар и се закандилкали по шосето към Радомир. На около 500 метра от болницата обаче акумулаторът паднал и се наложило да бутат тежката количка чак до входа. Курц вече берял душа. Борили се за живота му няколко часа, но призори всичко свършило. Свързали се незабавно с посолството и по обяд оперативният мистър Рийд вече бил в Радомир. Организирал пренасянето на трупа в София, направил оглед на местопроизшествието и събрал вещите на починалия.

- Защо е живеел в тази дупка?! - диви се Рийд.

- За да проучи в детайли състоянието на предприятието - отговарям, както са ме инструктирали от Ню Йорк. -First hand experience. Той беше професионалист от старата школа.

- Явно е бил популярна личност... - подхвърля той, докато изкачваме булевард „Черни връх“ на път за новото американско посолство. - Дойдоха да го изпратят поне двеста души, носеха цветя. Видяха ми се наистина разстроени!

- В известен смисъл...

- Кога го видяхте за последен път?

- За пръв и последен - уточнявам. - В началото на седмицата. Бях в Радомир и разговаряхме.

- За какво?

- Business as usual... Нашата фирма е консултант на Стийл Уъркс, които възнамеряваха да участват в приватизацията на БОРГРУ.

Посолството е изнесено от центъра на града по съображения за сигурност. Озъртам се да видя неизменната групичка от чакащи за визи, но може би е твърде рано или пък са им осигурили някакво специално помещение. Спомням си, когато висях на площадчето пред старото консулство, заедно с още стотина угрижени индивиди, за да си получа паспорта с визата. Точно в четири следобед отвътре излизаше служителка, придружена от бодигард с кашон под мишница, пълен с паспорти. Тя вадеше документите и викаше имената на хората едно по едно. От тълпата се протягаха ръце, взимаха паспортите и тутакси ги отваряха на заветната страница.

Минавам през скенера и докато си събирам джунджуриите от другата страна на лентата, Рийд ме стрелва с известно неудобство. Такива са времената, какво да се прави. Въвежда ме в една почти празна стая без прозорци. Нещата на Курц са подредени върху две големи маси, включително лаптопът със стикера на компанията. Едно опредметено и разчленено тяло. Връхлита ме пристъп на гадене, каквото не изпитах дори в моргата.

- First hand experience - повтаря Рийд. - Е, получил го е! Уведомихте ли шефовете си?

- Компанията поема всички разходи по репатриране на тленните останки на мистър Курц. Аз ще придружавам ковчега...

- Колко благородно наистина! Защото, боя се, че ще има проблем със застраховката. Представителите на застрахователната компания са категорични, че полицата не покрива щети, настъпили вследствие на злоупотреба с алкохол. Естествено, роднините могат да обжалват, това не е наша работа.

- Застрахователите... - поклащам мрачно глава. - Винаги са част от проблема, а не от решението му.

- Съвсем правилно! Чудя се, това откъде е? - Рийд повдига един ключ от масата и се взира в мен през дупката на главата му.

Сещам се за заключената стая в апартамента на БОРГРУ. Вероятно там се намира останалата част от багажа на Курц.

- Явно ни чака още доста работа... Кафе?

Той излиза и се връща с две картонени чаши блудкаво посолско кафе. Хладният въздух невидимо се движи край мен, засмукван и издухван от мощния климатик. Влиза млада черна жена с бадж и синя риза. Изопнатата й коса е залепнала за челото като насмолена връв. Мис Бърк, лаконично я представя Рийд. Тя му подава ножица. Пликът изглежда стар, без надпис. Консулът внимателно разрязва едната страна и измъква няколко гъсто изписани листа. Той се втренчва в буквите, погледът му скача от ред на ред като изпусната по стълбището топка. Стига до най-долния край на страницата и безпомощно отскача към нас.

Рийд обръща страницата и продължава да чете. Отпивам от бързо изстиващото кафе. Вещите на Курц приличат на извадени органи. В долния край на масата са подредени няколко чифта обувки: мокасини Timberland, маратонки, сандали, джапанки. Купчина мръсно бельо, оплетено като карантия. Останалите дрехи са сгънати грижливо на отделни катове, може би от самата мис Бърк. Около тях са разположени: тъмни очила, самобръсначка Norelco, каквато имах и аз, но по-стар модел, часовник Patek Philippe поне за 30 000 долара, одеколон Burberrys, почти неизползван. Доста тлъстичък портфейл. Американски паспорт. Металическа химикалка без знаци. Тубичка с хапчета срещу киселини. Витамини Centrum. Потъмнял пръстен с рубин, който не бях забелязал върху ръката му. Автоматична четка за зъби с проскубан връх. Мобилен телефон Vertu, напомнящ гръклян на робот. И разбира се, черната плоска кутия на ThinkPad-а в най-горния край. Нямам идея дали тази подредба се е получила спонтанно, или в резултат от някаква концепция. Опитвам се да си представя вещите на баща ми в подобна конфигурация. Сещам се за думите на Никодимов: няма нищо по-жалко от мъртвия чужденец.

- Попадал съм на какви ли не чешити, но за пръв път виждам подобно нещо! - възкликва Рийд и ми подава листа.

„Предварителен погребален договор, сключен на 24 април 1997 между Леополд Курц и Inter Spase Funeral Express inc. според законите на щата Къиектикът... Продавачът склонява да осигури, а купувачът - да закупи според условията на този договор, определен пакет от професионални услуги и стоки, описани, както следва... “

- Чети, чети! - подканя ме Рийд.

„Кремация - $ 1500

Контейнер-урна - $ 2000

Дифузер - $ 15 000

Транспортни разходи за разполагане на праха в околоземна орбита:

LFO (low funeral orbit) - 995 per gram

HFO (high funeral orbit) - 1295 per gram

Превозът се извършва c частни ракети, тип фалкон, изстрелвани от въздушната база Вандерберг, според графика на полетите...“

- Погребение в космоса?! - зяпвам.

- Внесъл е депозит от 500 000 долара. Цялата операция ще струва към милион!

- Мистър Курц беше състоятелен човек.

- Но защо? Човек се ражда на земята и следва да си остане тук!

Замислям се. Звучи логично. Но не и в случая с Курц.

- Доколкото знам, той нямаше нито дом, нито семейство. Скиташе от проект на проект като Летящия холандец.

Консулът се почесва и прибира договора обратно в плика.

- Всъщност не е наша работа.

- Мистър Рийд, ще ви помоля да ми предадете компютъра на Курц. Той е собственост на фирмата, както и всички данни, съхранявани в него.

- Да, разбира се - погледът му се спира върху плоската черна кутия. - Обаче разследването още не е приключило. Може да се окаже, че вътре има нещо, което може да хвърли допълнителна светлина върху случая.

- Нямам идея какво има вътре. Във всеки случай данните са фирмена тайна. Могат да се окажат жизнено необходими.

Рийд и Бърк си разменят многозначителни погледи.

- Ще ви го пратим веднага щом приключим - обажда се Бърк.

- Утре ще минем да съберем и останалите вещи - съобщава Рийд.

Бърк ме изпраща обратно до входа.

Жегата облизва лакомо изстуденото ми от климатика тяло. Над прясно асфалтираната улица трепти мараня. След стотина метра излизам на булеварда. В двете посоки профучават прашни автомобили. До спирката на трамвая, под сянката на проскубана бреза, клечи изпечен индивид по джапанки. Зад гърба му се извисява планина от тъмнозелени дини.

Привлечена от заблудения ми вид, се примъква смугла особа с татуирано синкаво слънце върху опакото на дланта.

- Голям късмет те чака, момче - блясват зъбите й от червеникаво злато. - Виждам пари, много пари! Но имаш една мъка...

Посяга да вземе ръката ми, аз я издърпвам. Намирам в джоба си два лева, давам й ги и побягвам, сподирен от нещо средно между клетва и благословия.

33. АНГО

В десет вечерта Рузвелт Айлънд е най-заспалото място на света, само на хвърлей от денонощно бълбукащата неонова магма в сърцето на Мидтауна. Островчето с форма на сопол дрейфува във водите на Ийст Ривър, между Куинс и Манхатън, тъмно и неприветливо като изоставен шлеп. В долния му край стърчат руините на старата болница, обрасли с пълзящи растения, останалата част е заета от безлични сиви къщи и ниски блокове. Да се живее тук, не е особено престижно, но не и твърде опасно. Поне на пръв поглед. Обаче със сигурност е потискащо, мислех си, докато карах бавно по пустите улици. Вероятно поради смущаващата близост на лудите години наред липсваха каквито и да е места за развлечение, ресторанти, барове или кина. Имаше вид на междинна спирка, където никой не смята да се установи завинаги.

Идеално скривалище за крадени кучета!

Можех да стигна дотук и с метрото, но прецених, че няма смисъл да се шматкам с псето из целия град. Пък и ми се возеше в Голямата бяла лейди, докато още я имах. Офертата на Куот беше неустоима, но ентусиазмът ми все повече гаснеше. Ако трябва да съм честен, изобщо не ми се продаваше. Всеки път, щом влезех в ниското сумрачно купе, ме обземаше всепроникващо спокойствие, чувствах се защитен и сигурен като в спасителна капсула. Знаех, че не мога да си купя това усещане срещу никакви пари. Просто има случаи, когато пазарната икономика не работи.

Паркирах в периметъра на последните улични лампи и пристъпих със смесени чувства чертата на мрака, отвъд която започваше парцелът на бившата лудница. Не можеха ли просто да оставят Зукеро във фоайето на Йенсови? Защо им беше този цирк? Изведнъж съжалих, че не съм довел Сретен или някой от хората му. Дори не се обадих, да кажа къде отивам! Страхувах се, че могат да усложнят излишно нещата. Но колкото по-дълбоко навлизах в тъмнината, толкова повече осъзнавах, че съм постъпил глупаво. Какво основание имах да вярвам на Фиона Игълтън, известна още като Даян Прингъл? Никакво! Щяха да си ме пречукат като едното нищо. Няма човек, няма кауза.

Минаваше десет, в избуялите храсталаци съскаха парцаливи найлонови торбички, довени от вятъра. Иззад нащърбения контур на полуразрушените сгради надзъртаха стъклените кули на Манхатън в преливащи синкави тонове. Нямаше помен пито от Даян, нито от бедното Зукеро, заради което всъщност бях дошъл. Канех се благоразумно да се измета, преди нещо да ме е хлопнало по тиквата, когато тънък протяжен лай се вряза в нощта. Зукеро!

Явно го беше вързала някъде и офейкала, за да си спести обясненията, които неминуемо ми дължеше. А може би бандата й дебнеше наоколо с тежки чукове? Но ако искаха да ме пречукат, досега можеха да го сторят сто пъти!

Лаят идваше от най-далечното крило. Изпочупените прозорци се зъбеха с острите си стъклени зъбци. Входът зееше. Личеше си, че е бил закован, но дъските бяха изкъртени, най-вероятно от местните ловци на духове. Отвътре продължаваше да се носи остра болнична миризма. Ритнах, без да искам, някаква ръждясала подлога, която издрънча оглушително върху циментовия под. Зукеро ритмично пролайваше. От дъното на коридора се процеждаше слабо оранжево сияние като дим...

Кандилата бяха подредени в кръг - трябва да имаше поне трийсетина. Течението люлееше пламъчетата им, създавайки усещането, че стените на помещението се огъват. В центъра на кръга беше поставен средноголям кашон.

„Откачени копелета!“, изругах полугласно.

Отвътре долетя сърцераздирателен лай. Обзеха ме най-мрачни предчувствия. Представих си, че са му отрязали ушите или нещо подобно. Прекрачих кандилата и посегнах да отворя кутията.

- Стоп! - прогърмя зад гърба ми.

По стените затанцуваха огромни сенки с фуражки.

- Пипнахме го, сър!

- Така изглежда... - разпознах гласа на сержант Зоненфелд.

- Назад! Отстъпи!

Под носа ми щръкна дебело, сиво дуло, ухаещо на смазка. Някой изви назад ръцете ми. Студените скоби на белезниците щракнаха около китките ми.

- Казах ли ти, че ще те държа под око! - Зоненфелд размаха пръст пред лицето ми. - Какво се канеше да направиш, а?

- Да го върна на стопаните му, естествено!

- Сър, вижте какво намерих! До кутията беше!

Като го държеше с носната си кърпичка за края на дръжката, единият полицай повдигна от земята огромен черен сатър.

- Това е постановка, не виждате ли! - извиках.

- Да, бе, вярвам ти! - изсумтя Зоненфелд. - И по една случайност днес изтича срокът на ултиматума... Как щеше да им го върнеш? Без крака? Без глава? Но преди това щеше да го принесеш в жертва, нали? Знам всичко! Не отричай! Прочетох в интернет за мръсните ви български обичаи. Връзвате нещастните животни и ги въртите, кой знае какво още правите... Проклети езичници! Може да си изпълнявате гнусните ритуали във вашите планини, но не и тук. Америка е християнска страна, синко. Не режем кучета, нито ги ядем, нито гадаем по вътрешностите им. Тук - тропна с крак - вярваме само в Исус Христос! Чувал ли си за Исус? И да не си чувал, в затвора ще чуеш! Пол, прочети му проклетите права и да се махаме... - нареди той на един от хората си. - И като си помисля, че заради този канибал вдигнаха цяла стачка! Ха-ха, ще ми се да им видя утре физиономиите на тези синдикалисти...

Двама от полицаите вече бяха отворили кашона и се взираха вътре с изблещени погледи. Зукеро не спираше да пищи.

- Абе, няма ли да млъкне това лайно! - избухна Зоненфелд.

- Сър, боя се, че това не е кучето, което търсим... - плахо рече единият.

- Какво!?

Мъжът бръкна в кашона и измъкна пухкава играчка.

- Хитро! - отбеляза другият, като извади на свой ред малък диктофон.

Той натисна копчето и лаенето секна.

Изведнъж стана много тихо, докато радиостанцията на Зоненфелд не започна да пращи. Той откачи рязко слушалката, идентифицира се, понечи да каже нещо, но го връхлетя поток от думи. Впоследствие изражението му няколко пъти се смени, деградирайки до физиономията на - както е прието да се изразяват в напредничавите страни - mentally deprived.

Колегите му го гледаха с любопитство.

- Йенс са се обадили в полицията преди малко... - неохотно измърмори той. - Някой е оставил Зукеро във фоайето на сградата им.

По китките ми още личаха следи от белезниците, но видът на Зоненфелд в този момент компенсираше всички незаслужено понесени страдания. Целият му добре подреден сюжет беше рухнал. Рисърчът в интернет - отишъл нахалост. Ако беше взел подкуп, за да дискредитира хората на каишката чрез мен, сега трябваше да го връща. Изглеждаше не просто препикан, а наквасен, сякаш цяло стадо слонове се беше облекчило върху него на излизане от горския пъб. Останалите четирима полицаи го наблюдаваха със съжаление, примесено с колегиално злорадство.

Някакъв червен запъртък се беше намърдал на мястото ми за паркиране, оставяйки по три метра празно от двете си страни. Късметът ми явно си имаше граници. Успях да сместя Голямата бяла лейди чак в долния край на улицата. Сега, когато бях наясно с цената й, фактът, че нямам застраховка, все повече ме тревожеше. Макар че на фона на цялата бъркотия това си бяха бели кахъри. Върнах се пеша до входа, подрънквайки с ключовете, когато вратата на малката кола се отвори.

- Енгъс!

- Ти!? - заковах се на място; не можах да я позная веднага, беше съвсем късо подстригана. - Какво става, по дяволите?

- Всичко ще ти обясня...

Фиона-Даян чевръсто се измъкна навън и се шмугна в сянката на входа.

- Може ли да се качим у вас?

- Да, разбира се, естествено... - побързах да отключа.

Тялото й излъчваше нервна топлина, примесена с миризма на лека парфюмирана пот. Носеше черната си ленена рокля с дълга цепка и някакви плоски сандали с връзки до коленете. Чак сега забелязах, че на врата й беше татуиран малък ключ.

Тя се тръшна в червеното кръгло кресло, после се изправи и закрачи напред-назад из стаята.

- Виж, знам, че си ми бесен, и с право! Но нямаше никакъв друг начин. Искаха от мен да те примамя на онова място, за да те натопят, че ти си откраднал кучето и се каниш да го ликвидираш. Целта им е да компрометират стачката и новия синдикат. В интерес на истината, изобщо не ми пука за хората на каишката - ама че тъпо име! -но за нищо на света не исках ти да пострадаш. Затова измислих тази комбинация. Иначе никога нямаше да ми дадат Зукеро!

- Прецакала си собствената банда! Заради мен?

- Всъщност... - тя отметна, по навик, несъществуващите си кичури - и заради мен самата!

- И какво ще стане сега? - попитах с лошо предчувствие;

- Отде да знам! Нямам намерение да се връщам при тях. Отдавна исках да го направя, но сякаш ми липсваше достатъчно мотивация... Имаш ли нещо за пиене?

- Ннне - тъжно поклатих глава, после се сетих за бутилката в камерата и добавих още по-тъжно: - Само саке.

- Какво му е на сакето?

Не беше сега моментът да тръгна да й обяснявам. Извадих заскрежената бутилка - не бях успял да изпия и една трета! - и напълних две високи чаши за вино. Струваше ми се някак по-пивко така. Чукнахме се.

- Прилича на водка - взря се тя в бистрата течност и докато звънът на чашите още отзвучаваше, я изпи на един дъх.

- Добра стратегия! - последвах примера й.

Сакето хваща бавно...

Притеглих я към себе си и я целунах. Нямах представа какво толкова я привлича у мен и дали няма пак да ми извърти някой гнусен номер. Но засега въртеше само езика си, при това майсторски.

- Последно коя си сега? Фиона или Даян?

- Даян - рече тя, като опря чело на рамото ми. - Това е истинското ми име, но ако не ти харесва...

- Става, става! - прокарах пръст по татуирания ключ на врата й.

Тя протегна чашата си. Сипах й. Помоли ме да загася лампата и седна на дивана. Опитах се да сваля роклята й, но тя като че ли не беше съвсем навита, не и на този етап, макар че пусна ръката ми да пропълзи чак до дъното на бикините й. Беше направо-не-е-истина колко гладка отдолу... Помогна ми да ги изтегля, повдигайки леко задника си. Избутах краката й назад. Отворите ѝ цъфнаха под тънкия мерник на пубиса като цеви. Изучавах ги все по-отблизо, докато усетих някаква тъпа болка между очите. Спомних си старата арабска пословица, че който много се взира във вулвата на жената, има опасност да полудее. Или да ослепее? А може би и двете.

- Какво гледаш, Енгъс? - долетя разтревоженият й глас.

- Слушам... - направих се на интересен.

Даян прихна:

- И какво ти казва?

- Ела, изяж ме!

Но всъщност тя ме изяде. Стените на бедрата й се отдръпнаха и полетях в черната й женска вътрешност като лястовичка от хартия.

Събудих се на друга планета. Имах чувството, че някакъв вагон с вторични суровини се е откачил от композицията на живота ми и завинаги е останал в тунела на нощта. За пръв път, стори ми се, долових шумоленето на растенията във вътрешния двор. Бях забравил да спусна щорите и ярката дневна светлина наводняваше стаята. Матракът беше хлътнал от лявата ми страна, обърнах глава: изпод чаршафа се подаваше гладко бяло рамо. Надигнах се на лакът и разгледах спящия й профил. Ухото й беше изящно очертано, върху челото й блестеше тънък гланц от пот. Прииска ми се да видя цялото й тяло и лекичко издърпах чаршафа, откривайки постепенно гърба, ханша, задника и бедрата й...

Тялото на Даян беше осеяно с белези.

Тънки бледи ивици с неправилна форма като инкрустации върху стъкло. Не можах да се въздържа да ги докосна. Ръбовете им бяха грижливо ошлайфани. Плътта й беше гладка, сякаш мината на струг. Тя се размърда и завъртя глава, преди да успея да я завия отново. Тежкият й премрежен поглед мина през мен.

- Е, какво, ужасен ли си?

- Не - казах. - Изобщо не са страшни.

Целунах я по хълбока, следвайки линията на белега.

- Спести си комплиментите! - тя смръщи вежди.

- Какво ти се е случило?

- А теб какво те интересува?

Измина почти минута. Тя придърпа чаршафа към гърдите си и намести възглавницата под гърба си. Плоското й бедро остана да стърчи навън.

- Разкажи ми! - настоях.

34. ДАЯН

Трябва да знаеш, любов моя, че съм израснала в съвсем нормално, дори потискащо скучно семейство. Баща ми беше управител на магазин за обувки, а майка ми пееше в църковния хор. Винаги сме живели в Ню Йорк, отначало в Бруклин, а сетне в Куинс, недалеч от Форестър Хил. До тринайсетгодишна единствената ми връзка с кучешкия свят беше пуделът ми Тери, пухкаво бяло същество, с весел нрав, което спеше пред леглото ми. Толкова го обичах, че когато умря, не исках да имам друго куче, а розовата му каишка остана да виси на закачалката на вратата като най-скъпа реликва. Само година по-късно се случи нещастието с баща ми. Един ден в магазина влязла много висока жена и поискала да си купи обувки на много висок ток. Татко напразно я убеждавал, че предвид мерките й това едва ли е най-разумният избор, но тя не искала и да чуе, дори му се развикала. Ти какво намекваш за мерките ми, да нямаш нещо против по-едрите дами? Не му останало нищо друго, освен да я обслужи по най-добрия възможен начин. Същата вечер обаче тази суетна персона излязла с новите си обувки, токчето й се счупило, тя загубила равновесие и паднала по стълбите...

Следиш ли случая Шърмън? Цяла Америка говори за него. Ан Шърмън изпаднала в мозъчна смърт преди 15 години. Съпругът й настоява да я оставят да си умре на спокойствие, като спрат животоподдържащите й системи, но родителите й отказват по религиозни съображения и се съдят до полуда. Дори президентът се намеси! Е, тази Ан Шърмън е същата тъпа кифла, която в онази фатална нощ паднала по стълбите и си ударила главата. Впоследствие лекарите объркват нещо с кислорода и тя се превръща в жив труп.

Но го отнесе баща ми!

Един адвокат, прочутият Коф Хундт - тогава беше още в началото на кариерата си, - го обвини във всички възможни грехове: консултирал я бил небрежно, продал й дефектен чифт и т.н. Изтръгна цял милион от магазина и производителите, а баща ми го изхвърлиха на улицата. Преместихме се в един от онези ужасни хаусинг прожектс. Той никога не си намери нормална работа. Опитваше да продава мъжки обувки от врата па врата. Взимаше ги от някаква мрачна фабрика в Кънектикът, на консигнация. Произвеждаха само един модел, Heaven Walk, 37 долара чифтът, крайно грозни и твърди обувки с мукавени подметки, за умрели. И досега си го представям как броди унил по улиците, натоварен с десетки кутии, звъни по домовете и убеждава домакините: купете си тези обувки! Не знам дали беше успял да пласира и десет чифта.

Една вечер не се прибра. Майка ми се напи, мислеше си, че е избягал, но след два дена mi се обадиха. Намерили тялото му в Ийст Ривър. Никога не разбрахме точно какво се е случило, макар и най-вероятно сам да беше скочил. Погребаха го със същите отвратителни обувки, които сам продаваше...

Дано поне са го отвели на по-добро място!

Като малка ме плашеха: ако не слушаш, ще викнем вуйчо Мерл да те вземе! Беше най-страшната заплаха, затова я използваха сравнително рядко. Представях си някакво същество, което снове из града с огромен чувал, целият на кръпки, и събира непослушните деца. Кристоф Мерл наистина е брат на майка ми. Баща ми не знаеше съвсем точно с какво се занимава, но подозираше, че е не-що на границата на закона, и страшно го мразеше. Той се отнасяше с недоверие към всички извън сферата на обувния бизнес. Беше забранил на майка ми да го кани вкъщи. За пръв път го срещнах на погребението на татко. Вместо чувал, носеше огромен черен чадър, под който се побрахме и тримата. Елен, обърна се той към майка ми, след като ковчегът с останките на баща ми потъна във влажната пръст, мисля, че е време да си починеш. Попътувай малко, слез на юг, прескочи дори до Европа, сега с парите от застраховката на бедния Прингъл можеш да си го позволиш. Аз ще се погрижа за малката, ръката му легна тежко на рамото ми, ще направя от нея истинска дама...

Тя обаче имаше нещо друго наум.

Пасторът й беше пуснал мухата, че ще бъде добре за душата на баща ми, а и за нейната, ако с тези средства основе мисия на църквата някъде в Африка. Вуйчо ми напразно се опитваше да я разубеди. Майка ми настояваше да вземе и мен, но все пак решиха на първо време да остана при него, докато тя се устрои. Замина за Либерия и повече никога не я видях. Още на втората седмица банда бунтовници нападнали лагера им и отрязали ръцете на всички...

(Даян закри очите си с длани.)

Майка ми починала от раните си. Оставили я под едно дърво, защото не могли да я заровят. Когато се върнали за тялото й, от него нямало и следа.

Сега си мисля, че ако поне тя беше жива, вуйчо Мерл никога нямаше да си позволи да стори всичко това с мен... Бях съвсем сама, оставена единствено на милостта му, едва 14-годишна, което очевидно е събудило най-тъмните му инстинкти, подхранвани от чувството за безнаказаност. Не разполагах с никакви средства: майка ми беше заминала за Африка, уповавайки се само на божията закрила, а застраховката на баща ми беше отишла за финансиране на злополучната мисия. Така че се наложи почти веднага да започна да работя за него... Аз - скръцна със зъби той, когато лъсна цялата ми немотия - държа приют за кучета, а не за сираци! Беше жесток човек, свикнал да оцелява в жесток свят. Бях тъй стресирана и неопитна, че се оставих да ме дресира като куче.

На младини вуйчо ми Кристоф е бил преподавател по литература в Колумбийския университет. Самият той пишел, дори имал публикации тук-там. Някакъв студент обаче го изобличил в плагиатство и го уволнили по твърде унизителен начин. Кариерата му била съсипана. Започнал да си вади хляба като разводач на кучета и не след дълго се утвърдил като лидер на съсловието. В края на 80-те основал Съюза на догстерите, установявайки практически пълен контрол над тази дейност в рамките на Ню Йорк.

Така нареченият приют всъщност прилича на затвор, ако не и на по-лошо. Помещава се в една от онези гигантски тухлени кули, използвани до началото на XX век за съхраняване на газта, известни още като газометри. Повечето от тях са разрушени, но една е останала да стърчи в Източен Бронкс, която Мерл някак си е успял да откупи, и в момента там е свърталището на бандата му. Той има договор с общината да прибира бездомните или загубени кучета, но това е само за прикритие. В действителност почти всички кучета са откраднати. Обикновено, след като минат десетина дни, хората му влизат във връзка със стопаните и ги информират, че тяхното куче се намира при тях. За да си го приберат обаче, трябва да заплатят таксата за престоя му, която е чудовищна -200 долара на ден, като в Риц! Ако собственикът започне да се назлъндисва, което се случва доста рядко, бива заплашен, че кучето му ще бъде лишено от всички удобства - сякаш досега е имало някакви! - и ще бъде преместено в отделение с по-строг режим, където може и да не оцелее...

Ще ти кажа само, че едва ли има по-злокобно място на света от тази шахта в центъра на кулата! Животът

може и да е бил несправедлив към вуйчо Мерл, но няма оправдание за жестокостта, която проявяваше към тези бедни същества. Сигурна съм, че един ден ще трябва да плати за това!

Но защо ли се изненадвах, след като и към мен, родната му племенница, Кристоф Мерл не се отнасяше по-добре, даже напротив! По цял ден разнасях баките с помия, която сипваха на кучетата, чистех клетките им с голи ръце, миех безкрайните коридори, бърках помията в кухнята и какво ли не. Обаче най-много ми тежеше, че не мога да ходя на училище. С лъжи и нагли манипулации той беше заблудил социалните работници, че лично ще се погрижи за образованието ми, като ме обучава по индивидуален план... План, състоящ се главно от наказания, най-чудовищни наказания, които ми се налагаха с повод и без повод, но винаги - с удоволствие! Най му харесваше да ме заключва в някоя клетка гола-голеничка и да ме кара да ям от помията в кучешката тарелка. Връзвал ме е на синджир, налагал ме е с каишка, стригал ме е до кожа, заливал ме е с разтвор за обезпаразитяване, от който кожата ми се изриваше, и какво ли още не. След тези нечовешки изблици, съвестта му като че ли проговаряше и той проявяваше неочаквана благосклонност към сирачето. Пускаше ме в библиотеката си на последния етаж, пълна със сложни теоретични книги по лингвистика, които въпреки всичко жадно поглъщах, тъй като бяха единственото средство да обогатя ума си сред нищетата на ежедневието ми. Така се запознах с трудовете на някой си Сосюр - да, мили, Сосюр, не се пули така! - а също и на Клод-Леви Строс, ранния Чомски, Цветан Тодороф и много други... Не мога да кажа, че ги проумях напълно, по-скоро никак, но оставиха дълбока следа в душата ми. На практика това е единственото образование, което получих, като прибавим, естествено, и всестранните киноложки познания.

Беше една от онези гръмотевични нощи, когато обзет от демоните си, вуйчо ми тичаше из кулата полугол и рецитираше Шекспир... Същия ден бях навършила шестнайсет години, но вместо скромно тържество и някой друг подарък, отново бях наказана. Заключена гола в клетката, с кожен нашийник, от който стърчаха метални шипове. Отгоре на всичко бях в мензис, кръвта се стичаше по бедрата ми... Умирах от студ и треперех. Внезапно се появи Кристоф Мерл. Помислих си, че може би се е смилил над мени е дошъл да ме освободи, но щом срещнах оцъкления му поглед, разбрах, че не ме чака нищо добро. Той извади пениса си, мушна го между решетките и ми нареди да го лапна. Досега не беше стигал толкова далеч, не и чак толкова! Замолих го със сълзи на очи да не иска това от мен, но той само изрева още по-страшно: „Лапай!“ И тогава, не знам какво ми стана, някаква ярост се отприщи в мен, хвърлих се към него и го захапах. Това ли искаш? Това ли искаш, а?! Нямах намерение да му го отхапвам, исках само да го заболи и да се опомни. Той изпищя пронизително като жена и отскочи назад. Мръсна кучка! Мръсна малка кучка!!! Лицето му стана като вряща доматена супа. Мерл отвори клетката, сграбчи ме за косата и ме помъкна по коридора. Стреснати от врявата, всички псета се разлаяха като бесни. Виждах накъде ме влачи и се развиках кански: „В името на Сосюр, вуйчо, не прави това с мен!!!“ „Сосюр, разтресе се той от смях, какво ти отбира главата на теб от Сосюр!?“ И ме хвърли в шахтата...

(Даян отново затисна очите си с длани.)

Както вече ти казах, любими, едва ли има на света по-зловещо място от тази дупка. Подът е осеян с изпражнения и кокали, въздухът - наситен с тежка метанова смрад, но най-страшна е тъмнината, сред която проблясват очите на обезумелите затворници. Нямам представа колко са били, може би пет или шест и със сигурност едва са се държали на краката си. Но ми се сториха десетки! Нас-тървени, зли... Веднага ми скочиха, възбудени от миризмата на прясна кръв. Зъбите им се впиха в тялото ми. Някаква мокра челюст понечи да ме захапе за гърлото, но нашийникът ме спаси. Помислих си, това само ще удължи агонията ми. В този миг не исках нищо друго, освен всичко да приключи начаса!

Сега, може и да са били халюцинации, породени от ужаса, но тогава и през ум не ми мина да се усъмня. От мрака излезе нещо бяло, останалите псета отстъпиха назад, скимтейки, и се свряха по ъглите си...

Да, това беше моят любим пудел, Тери!

Пухкавата му козина грееше с чиста, спокойна светлина. Той заситни около мен и започна да ближе раните ми, докато сърцето ми полека-лека си възвръщаше нормалния ритъм, а мускулите ми се отпускаха. Успях да разгледам муцуните, които доскоро бяха ръфали плътта ми. Изобщо не ми се сториха свирепи, а по-скоро нещастни, уплашени, изтерзани, като мен самата. Чак тогава усетих болката. Но не от раните ми, а някъде по-дълбоко - в атомите на клетките ми, като звън, който постоянно се усилва и пронизва цялата вселена... Някъде много на заден план чух как тежката врата на шахтата се отваря и вика на вуйчо ми: „Бързо! Бързо!“

Макар да бях изпохапана на много места, раните ми не бяха чак толкова страшни и лекарите успяха да залепят повечето, без да се налага да ме шият. Цяла година ходех на процедури в една от най-добрите клиники по пластична хирургия. Вуйчо ми пое всички разноски. Тревожеше се единствено да не се раздрънкам, което обаче нямаше как да стане, тъй като през тази година изобщо не проговорих... Явно се беше уплашил от крайностите, към които го тласкаха моите страдания, и наказанията рязко намаляха, но все пак продължи да ме товари с работа и изискваше да му се подчинявам. Кой знае защо обаче престана да ме пуска в библиотеката. Хрумвало ми е, разбира се, да избягам. Но къде, по дяволите, щях да се дяна? Humo ми се спеше по пейките, пито исках да имам нещо общо с онези ужасни социални институции. Постепенно бях започнала да се интегрирам в бандата, възлагаха ми разни дребни задачи, които ме караха да се чувствам важна. Когато навърших осемнайсет, така да се каже, бях официално приета и дори започнах да получавам процент от приходите. Сякаш за да му отмъстя, преспах и със седмината му най-близки помощници, но вуйчо ми се правеше, че не дава пет пари. А може би го възприемаше като жест на помирение, своеобразна форма на team building... Да си мисли каквото ще! Но истината е, че досега избягвах да имам връзки с мъже извън бандата. И то не защото се срамувам от белезите си, а защото направо ми призлява при мисълта, че ще тръгнат да ме разпитват от какво са ми...

(Даян протегна ръка и докосна лицето ми.)

На теб обаче мога да кажа всичко, Енгъс. Почувствах го още в мига, когато те зърнах!

35. НЕД

Блокадата е вдигната. На мястото на палатковия лагер са останали само стъпкана трева и черни чували с боклуци. Влизам през централния вход. Сградата е пуста, като изключим дремещата охрана. В отсъствието на Курц стачният комитет явно е бил отбой. Спазарили са се набързо: взели по някой лев и отишли да пият. Не ми пука. Утре си заминавам заедно с останките му. На летището ще ме посрещне агент на Sapece Funeral Service, който ще се заеме с извеждането им в орбита.

Отбивам се да прибера някои книжа, които може да ми потрябват, ако се наложи да пиша отчет. Пред кабинета ме издебва неугледна женица в синя престилка. Плъзва се като сянка покрай стената и почти докосва ръката ми. Инстинктивно се отдръпвам. Дребна, с тъмно лице, някъде към 40-те, с мазна чуплива коса и недоверчиви очи.

- Вие ли сте колегата на господин Курц?

Леко стреснат, кимам, отключвам вратата, пускам я да влезе. Минавам зад бюрото, за да й попреча отново да се присламчи твърде близо до мен. Нещо диво се таи в погледа й, което ме кара да бъда нащрек.

- Мога ли да ви помогна?

- Аз, такова, работя в завода и трябва да ви дам нещо... - бързо изрича тя, като сваля от врата си малка, лъскава джаджа, окачена на сребрист шнур. - На господина беше... На Курце.

Жената оставя предмета на бюрото и прави крачка назад.

- Знаеш ли какво е това? - повдигам вежди.

- Някакво медальонче ще да е... - не съвсем уверено казва тя.

- Курц ли ти го даде?

От обърканите ѝ приказки не става съвсем ясно как нещото е попаднало у нея. Веднъж, даде ми го. После, че го била взела, уж да не се погуби. Сетне, че го била намерила... Другите жени в общежитието обаче ѝ завидели: Искали да ѝ вземат украшението, дори се сдърпали по този повод, скубали се, докато накрая тя решила да го предаде.

- Как се казваш?

- Дора.

- Добре си постъпила, Дора. Браво! - кимам.

Тя не помръдва. Хрумва ми, че сигурно очаква възнаграждение. Отварям портфейла си. Колко да й дам? Вадя наслуки 20 лева и ги оставям дискретно на края на бюрото. След известно увъртане от приличие тя сгъва банкнотата на четири, пъха я в горното джобче на престилката си и тръгва.

- Дора! - спирам я на вратата. - Познаваше ли добре мистър Курц?

- Ами да... - премигва учудено тя, след което навежда засрамено очи.

- А разбираше ли какво говори?

- О, той много приказваше! - прихва тя изведнъж. - Все по английски, де, ама има едно момиче при нас, дето поназнайва, та ни превеждаше. Говореше ги едни такива... За пари главно. Откъде щели да дойдат, как, чертаеше разни схеми. Тия от комитета му се връзваха. Макар че то, ако ги разбирахме тия неща, нямаше да сме на този хал, нали? Все пак, приятно беше...

- Благодаря. А мислиш ли, че положението на народа се е подобрило?

Не знам защо го казах. Изтъркаля се. Дано не е чула, мисля си.

- Ще прощавате, ама да си ебете майката - с достойнство изрича тя.

Вратата хлопва зад синия й гръб.

Отварям шепа: стандартно USB, с памет 1 гигабайт, от Samsung. Парченце от мозъка на Курц. Какво ли има вътре? Едвам сдържам любопитството си. Бодвам устройството в лаптопа си и пробвам да вляза.

Unauthorized Access!

Enter your password: ...........................

Курсорът мига подканящо. Нямам и най-бегла идея каква може да бъде паролата. Име на място, където е бил или където е искал да отиде? На жена или на домашен любимец? Или просто поредица от букви и числа. Излишно е да гадая. В такива моменти разбираш колко малко всъщност си познавал някого. Може би ще се наложи да прибягна до услугите на някой от чевръстите местни хакери. Откъде ще го намеря? Колко ще струва? И дали си струва усилието?

Откъм вратата долита шум, нещо между почукване и драскане.

- Да! - казвам високо.

Един след друг в кабинета ми се вмъкват тримата помощници. Изглеждат леко гузни, сякаш досега са надзъртали през ключалката. Мъкнат нещо обемисто, увито в празнична хартия на звездички.

- Дойдохме да се сбогуваме - усмихва се Динамо.

- Приемете този малък ведомствен подарък...

Слагат го на бюрото.

- Ама нямаше нужда... - надигам се притеснено.

Отварям го, за да не излезе, че се надувам. Изпод хартията се подава макет на черешовото топче. В дулото му е затъкнато тънко шише ракия. Върху дървото е издълбано с пирограф: Bulgaria. Трогателно безвкусно!

- Ще ни дадете ли препоръки? - делово се обажда Коста.

- Моля?

- Че сте доволни от нас и английският ни е на ниво.

- Защо?

Тримата се споглеждат с лека тревога.

- Човек не знае кога ще му се наложи - предпазливо отбелязва Динамо.

- За сивито... - стеснително мънка Коста.

- Ние сме ги приготвили! - намесва се Росен.

To whom it may concern[11]...

Двоумя се няколко секунди. Сетне махвам с ръка. Майната му! Праскам по един подпис и на трите еднакви екземпляра. На добър час! Изнизват се един подир друг по същия начин, както са влезли. Спирам поглед върху гърлото на шишето, подаващо се от дулото. Откъде са го изкопали? Сигурно от склада с ведомствени сувенири, връчвани навремето на гостите от братските страни.

Неочаквано ме обзема вдъхновение и съчинявам следната поема:

Имам трима помощници:

Един старши и двама младши.

И тримата не стават за нищо,

Освен да пренасят папки,

В които, сигурен съм,

Тайно заничат, а понякога

Дори ксерографират.

Но не ми пука

За кого работят всъщност:

Тук съм за малко

И съм отдалече!

Старшият е Динамо.

Всяка сутрин ме чака в гаража,

За да мине по краткия път.

Тази привилегия очевидно

Стои високо

В ценностната му скала

И допринася за

Цялостния му self-esteem.

През това време Коста и Росен

Вече са подредени

На канапето пред кабинета.

И тутакси скачат:

Добро утро, шефе!

Доста са groovy впрочем,

Ако това е точната дума,

Или просто кирливи,

С измачкани ризи

И кал по обувките -

От канала,

По който минават

Всяка сутрин,

За да стигнат дотук.

Коста си подръпва

Нервно ръкава,

За да скрие грозното М,

Татуирано върху лявата китка,

Бог знае къде и кога,

Може би в армията

Или в затвора,

Или на друго място...

Какво ми пука?

Не искам да знам

Кои сте, момчета.

Тук съм за малко

И съм отдалече!

Никога досега не съм писал стихове.

„Тук съм за малко и съм отдалече...“, повтарям си. Първо на български. После на английски. Курсорът продължава да мига настойчиво в края на двете точки. Хъм... защо не, по дяволите? Въвеждам изречението, натискам enter.

Вътре съм!

36. АНГО

- О, мили... - прошепна тя, отвръщайки на целувките ми с пъргав мокър език. - Не ми казвай, че тези неща те възбуждат! Няма да постъпиш с мен по този начин, нали? Не си такъв, нали? Обещай, че няма да ме наказваш! Никога!!

Кучката се въртеше край вратата и тънко цвилеше.

- Трябва да я изведа - въздъхна Даян.

- Ти по-добре недей излиза никъде! - рекох. - Сигурно ще те търсят.

От хладилника вееше безутешна пустота. Пресмятах какво ще ми трябва, за да забъркам някоя манджица. Добре, че е картата на брат ми! Май ще се наложи да се разделя с Голямата бяла лейди по-скоро, отколкото очаквам.

- Имаш ли пари?

- Моля? - обърнах се.

Тя ми подаде издутата си червена чантичка.

- Виж, знам, че си без работа по моя вина. Изобщо не се притеснявай!

Капакът й се откопча от само себе си. Беше натъпкана с банкноти.

- Забърсах няколко хиляди от Йенс. Нали им върнах псето все пак.

- От Йенс?!

- Изобщо не спориха, предвид сумата, която им поискаха отначало. Щяха да се изръсят и повече, тъпкани са с мангизи, но исках да приключа час по-скоро с тази история. Половината ти се полага по право. Макар че не ти ли се струва много еснафско, когато двама души са заедно, да имат отделни сметки?

И да мислех, и да не мислех, вече се бях накиснал до гуша! Нямаше връщане назад. Отскубнах една стотачка, закачих каишката на Лили и изхвърчах. На улицата инстинктивно се заозъртах, първата ми мисъл беше, че трябва да разкараме червения миникупър, който сякаш крещеше: тук съм, тук съм! - някъде по-далеч. Изчаках Лили да си свърши работата и като се убедих, че никой не ме наблюдава осъдително, отминах, зарязвайки синкавото й лайно на тротоара. Голямата бяла лейди си беше на мястото. Вече не се налагаше да я продавам толкова спешно.

Вързах Лили пред супермаркета, но предвид печалния ми опит изскачах през пет минути да проверявам дали не е изчезнала. Събирах от рафтовете всичко, за което се сетя, като че ли се готвех за дълга обсада. Излязох от магазина с два чудовищни плика. Дозаредих от съседния дюкян за спиртни напитки, захапах края на каишката и се повлякох обратно към къщи. Точно пред входа усетих как стъпвам върху нещо меко и лепкаво. Погледнах крака си: лайното на Лили се беше размазало по цялата ми подметка.

Бог вижда!

Закарах миникупъра в един паркинг на 72-ра, като предплатих за две седмици. Следобед пак се отдадохме на секс, пихме Sauvignon Blanc, ядохме от леко смачканите ягоди, привечер направих кюфтета със сос и картофена салата.

- Колко вкусно готвиш, Енгъс! - блажено продума тя, облизвайки мазните си пръсти. - Какво им слагаш на тия meat balls, та ухаят така възбуждащо?

От време на време се сещах за хората на каишката. Бяха вдигнали цяла стачка заради мен! Или поне така твърдяха официално. Предполагах, че Сретен ми е обиден до смърт, защото не се обаждаше никакъв. Ама че говедо излязох, загриза ме съвестта. Трябваше поне да се отбия да ги видя.

- Не! - отсече Даян. - Забрави! Повече нищо общо с този окаян бизнес! Или смяташ отново да хукнеш подир псетата? Трябва да си намериш нещо достойно за твоя интелект, мили!

Ако трябва да съм честен, през тези дни не мислех за никаква работа. Дори забравих да проверявам пощенската кутия. Може би бях изпуснал ценни оферти? Не ми пукаше! Решихме на първо време да не си подаваме носа навън, докато суматохата не утихне, каквото и да означаваше това. Продължаваше да ми е кофти заради хората на каишката, но Даян също беше зарязала своите, с които я свързваха много повече неща. В лагуната на любовното щастие, мислех си, или в гьола, според гледната точка, винаги се слиза по хлъзгавите стъпала на предателството!

Излизах само за да местя Голямата бяла лейди вечер, когато миеха улиците, и сутрин, да извеждам кучката по нужда. Второто беше по-рисковано. Имах авангардния план да я водя за тази цел на покрива, но вратата се оказа заключена. Идеята да се облекчава в една от големите саксии с изсъхнала пръст, подредени върху решетката под прозореца, също не даде резултат.

- Е, да, малко е капризна - съгласи се Даян. - Но иначе е мила, нали? Подариха ми я преди три години. Джефри Сянката я домъкна отнякъде, съвсем мъничка. Макар да бях израснала сред кучета, досега си нямах мое, като изключим, разбира се, Тери, моят спасител. Но той си беше в някакъв друг свят. Страхувах се, че може да ревнува или още по-лошо, да се почувства самотен и изоставен. Вече знам, че между животните и техните стопани възникват метафизични връзки, които продължават и след смъртта. Особено след смъртта! Беше толкова дребна, кльощава и сива като прилеп. Но Тери я прие. Сънувах го да я носи за врата като малко пуделче! Сега вече е голя-ма... - тя почеса Лили между ушите. - Мисля, че тя те харесва, Енгъс. Досега не е излизала с друг човек освен с мен, но веднага те прие. Животните имат интуиция.

Тези дни температурите не падаха под 90° по фаренхайт, дори през нощта. Климатикът тракаше и духаше без особена полза. Потта се изпаряваше от телата ни, завърташе се обратно във въздуха, за да избие отново през порите на кожата ни. Бяхме разпънали дивана в хола, разпръсвайки наоколо чаши, купички с лед и бутилки вино. От време на време готвех гол пред печката и оставях чиниите да се трупат в умивалника. Даян не ги изми нито веднъж. Сякаш предчувстваше, че безметежното ни съществуване може да свърши всеки миг, и държеше да не губи нито секунда в ежедневни суетни. Затова пък можеше да прекарва с часове в банята: да търка петите си, да изрязва кожичките около пръстите си, да епилира всяко кътче на кожата си с маниакална педантичност. Следите от тази дейност се трупаха в ъгълчетата на ваната, насищайки пространството със знаци на интимност.

МИЛИ, ИЗЛИЗАМ ДА РАЗХОДЯ ЛИЛИ

Бележката стоеше върху бара, надраскана с едри широки букви. Ядосах се: толкова ли не можеше да ме изчака да се събудя! Елементарна предпазливост. От няколко дена ми мрънкаше... Имала нужда от глътка въздух. На ти сега! Обхвана ме гадно предчувствие. После си казах: не ставай параноичен! Всичко ще бъде окей. Реших да направя нещо за закуска, докато чакам. Сложих четири яйца на печката и засякох три минути...

Ослушвам се да чуя стъпките ѝ. Но ето, минава половин час, а нея я няма. Водата е извряла, яйцата подскачат по сухото и нажежено дъно. Изпуснал съм ги! Къде си, Даян? Къде си, скъпа?

Пробвах да я търся на мобилния, но беше изключен.

Малко по-късно го открих, забравен върху камината. Имаше шанс да се е забила по магазините на Амстердам Авеню. Можех да го повярвам. Колкото и лекомислено да бе това поведение, все пак беше за предпочитане пред всяка друга възможност. Яйцата бяха посинели от варене. Изядох две, с малко майонеза и бира. Надявах се алкохолът да притъпи тревогата ми, но всъщност само я размъти...

Не ме свърташе вкъщи, слязох на улицата. Заозъртах се в двете посоки. Струваше ми се, че ще се зададе отнякъде всеки миг. Скоро обаче се простих и с тази илюзия. Отскочих до гаража на 72-ра, където бях скрил червената й количка. Там си беше. Поседях вътре няколко минути, вдишвайки жадно остатъците от уханието й. После се сетих, че Даян нямаше ключ и ако случайно се е върнала, ще трябва да виси пред входа. Хукнах обратно, но нея, естествено, я нямаше. Вече не се съмнявах, че ония изроди са я спипали. Знаех си, беше твърде хубаво, за да трае по-дълго. Всичко на този свят се плаща.

Най-вече щастието!

Поляната гъмжеше от народ. Цялото бюро беше тук заедно с много от редовите членове. Бяха надонесли храна, термоси с кафе и хладилни чанти с безалкохолни и бира. Дрънкаха китари. Доброволците, които доскоро събираха подписи, сега канеха минувачите да се присъединят към купона. Хората на каишката може би имаха повод да се веселят, но аз не бях част от празника им. Промъквах се край дърветата с мрачно, напрегнато лице като диверсант.

Не ми беше лесно да се реша на тази стъпка. Съзнавах, че бях дезертирал от борбата в името на индивидуалното си щастие. Никога не бях възприемал сериозно нито каузата им, нито професията им. И все пак не виждах кой друг можеше да ми помогне в тази ситуация. Бях обърнал две-три питиета за кураж преди това, бях съчинил някакво нелепо оправдание, но изведнъж почувствах, че не мога да направя и крачка по-нататък. Толкова тъпо ми стана! Стърчах зад един храст в периферията на поляната и гледах. Може би щях просто да си тръгна, ако съдбата на Даян внезапно не ми се беше разкрила с потресаваща сила. Мярна се сянката на зловещата кула, после видях и самата нея, зъзнеща в тъмната шахта, чисто гола, обкръжена от ръмжащи, свирепи морди. Раните по тялото й отново цъфтяха, а кръвта се смесваше със сълзите й.

„Енгъс! Енгъс!“, кънтят воплите й.

- Енгъс! - сепна ме дружелюбен глас.

Обърнах глава: Натали, онази от Беларус.

- Къде се губиш, тап!? - по-скоро риторично възкликна тя. - Ние победихме!

- Победихме? - глуповато повторих.

- Да, днес всички агенции в Манхатън подписаха договори с нас. Признати сме официално. Най-големият синдикат на кучешките разводачи в историята! Ти също си възстановен на работа. Не се ли радваш? Хайде, ела!

Тя ме поведе през навалицата.

- Вижте кой се появи!

- Здравейте, другари - поздравих ги с интонация, на която най-точно би прилягало определението „минорна“.

Разговорите секнаха за миг, сякаш някой беше гръмнал празна кесия от пуканки, но почти веднага потекоха отново. Само Сретен и седналата до него Умбрела останаха мълчаливо втренчени в мен. Очаквах да се излее обвинителна тирада и вече се стягах за отпор. Обаче нищо подобно не последва. Двамата запазиха ледено спокойствие, което ме обърка още повече.

- Защо ли не се изненадвам? - подхвърли саркастично той.

- Вижте - подех решително, - знам, че ви дължа обяснение...

- Запази си го! - прекъсна ме Сретен. - Ние да не сме военен трибунал. Важното е, че делото победи. Дори можеш да се върнеш на работа. Макар че лично аз не те съветвам. Ти си способен човек. Сигурен съм, че ще намериш реализация в далеч по-престижни области.

- Където солидарността между хората не е толкова важна... - допълни снизходително Умбрела, поклащайки кръглата си черна глава.

Не ми стана добре от тези думи; предпочитах да ме обвинят директно в измяна, престъпно лекомислие или каквото там им хрумне. Сега излизаше, че просто са ме отписали.

- Догстерите ми устроиха капан - продължих по сценария. - Опитаха се да ме натопят, че съм отвлякъл Зукеро, за да компрометират стачката. Подлият им план се провали обаче. Благодарение на Даян Прингъл!

- Чухме, че кучето е било върнато на стопаните - кимна Сретен.

- Тя го върна! - натъртих.

- Защо?

Нямах готов отговор, но след кратко замисляне казах:

- По лични причини.

- Аха... - двамата се спогледаха.

- Ако си мислите, че ще се предадат толкова лесно, лъжете се! - бързо продължих. - Сигурно замислят нови провокации. Тази сутрин отвлякоха Даян. Предполагам, че са я затворили в кулата...

- Чакай малко, каква кула? - намръщи се Умбрела.

- Така нареченият пансион. Където държат откраднатите псета! Не сте ли чували? Някъде в Бронкс... Крепостта на Мерл. Подлагат животните на системни мъчения, за да изнудват стопаните им. Или ги продават за опити. Ако това лъсне, с тях е свършено.

- Хъм - присви очи Сретен, - за пръв път чувам.

- Няма такова нещо - обади се неочаквано Умбрела. -Аз съм работила в пансиона на Мерл. Намира се в Горен Манхатън, в дома му. Доста е луксозен, но се махнах, за-щото ми плащаше жълти стотинки. Самият Мерл може и да не е стока, но никога не съм видяла да мъчат животните. Напротив, това е нещо като визитната му картичка.

Зяпнах.

- Кой ти е казал тази глупост? - попита Сретен.

- Самата Даян!

- Виж, не знам защо, но ми се струва, че отново искаш да ни използваш, за да разрешиш някакви лично твои проблеми.

- Благодарение на моя случай спечелихте признание - казах с укор.

- Но сега случаят е съвсем друг. Имаме споразумение с догстерите да не си пречим взаимно. Не виждам основание да се намесваме. Според мен става дума за някакви техни вътрешни интриги. Стой по-далеч от тях, съветвам те.

- Но те отвлякоха Даян! - повторих отчаяно.

- Ех, брате бугарино - Сретен сложи ръка на рамото ми. - Казах ти да не се занимаваш с нея, нали? Обърни се към полицията. Това не е наша работа.

Глъчката постепенно изпълни освободеното от думи пространство. Натали ми подаде една бира. Бялата й гладка китка се задържа върху коляното ми; обзеха ме разни подли промискуитетни мисли... Но си спомних печалния зов на Даян. Не, нямаше да я предам! Нямаше да се откажа толкова лесно от щастието, което бях изпитал с нея. Бледата дневна луна плуваше над сградите като огромно глухарче. Отпих още няколко глътки от кутията, внимателно преместих ръката й и станах.

- Чао, Натали, успех!

Стори ми се, че вкъщи има някой, и сърцето ми подскочи в гърлото.

- Даян! - извиках още от вратата.

Но се появи брат ми. Явно беше пристигнал съвсем преди малко. Щураше се напред-назад като пиян и не можеше да познае къщурката си.

- Здрасти! - възкликнах. - Добре дошъл.

Той ме изгледа с почуда и страх.

- Бомба ли е паднала тук?!

- Сори, човече! - измънках. - Ако ме беше предупредил, щях да пооправя. Но като се изтърсваш така неочаквано...

Гневът му пробива меката обвивка на първоначалното недоумение.

- Неочаквано?! Скъсах се да звъня! Защо си изключил телефона?

- Не съм... - зяпнах. - Освен ако Даян не го е изключила.

- Даян ли?! - долових паника в тона му.

- Гаджето ми...

Погледът му изпитателно зашари по леглото, дрехите, бара, бюрото, чашите, чиниите и се закачи за червените бикини, метнати върху дръжката на банята. Аз й ги бях купил. Налагаше се да й взема някои неща. Предимно бельо, дънки, фланелки. Тя беше излетяла от къщи без нищо, освен кучето, колата и чантичката.

- Довел си я тук? - свъси вежди той.

- Ами, виж - подех объркано, - знам, че не трябваше, но просто нямаше къде да отиде. Тя ме спаси. Жертва всичко за мен. Бандата никога няма да й го прости!

Брат ми изви поглед към тавана и нададе болезнен стон, сякаш пронизан от невидими стрели като свети Валентин. Сипах му малко уиски и го накарах да седне. Така. Настаних се на леглото срещу него.

- Сега ще ти обясня всичко - започнах отначало, - но няма да се шашкаш. Тук се случиха доста неща. Значи има два синдиката на кучешките разводачи, които са във вражда: Догстерите и Хората на каишката. Догстерите ми свиха кучето, защото не исках да им плащам членски внос. Бях уволнен, но Хората на каишката вдигнаха стачка, за да ме защитят и същевременно да се легитимират като организация.

Стори ми се, че мисълта му блуждае нанякъде и не вдява какво му казвам.

- Два синдиката - повторих. - Догстерите и Хората на каишката. Даян беше член на бандата на Мерл, който е шеф на Догстерите. А сега внимавай! Догстерите решават да дискредитират протеста на Хората на каишката. Опитват се да ме натопят, че аз съм отвлякъл Зукеро. Кучето, което разхождам. Искат откуп от 200 000 долара. Защото Зукеро всъщност е клонинг...

- Какво?! - облещи се той.

- Клонинг на предишното куче на Йенс. Затова струва толкова. Поне така твърди сержант Зоненфелд, който ръководи разследването. Но според мен работи за Мерл. Страшна гадина, повярвай ми!

Брат ми е изгълтал уискито си и търси бутилката с поглед. Наливам му.

- Направиха ми клопка - продължих. - Даян обаче ги изигра. Този Мерл й се пада вуйчо. Тя го мрази. С пълно основание впрочем. Навремето се е отнасял крайно дивашки с нея. Лишил я от нормално образование! И не само това... Но тя го направи за мен. Разбираш ли? Има разлика.

- Разбирам - отрони някак печално той.

Чашата му пак беше празна. Може би се опитваше да проумее всичко казано досега. Или си мислеше за нещо свое. Изпитах леко неудобство, че го занимавам единствено с моите проблеми.

- А къде е тя сега? - заинтересува се той накрая.

- Излезе да разходи кучето си. Още не се е върнала!

- Аха, значи има и куче...

Подминах забележката му.

- Боя се, че може да са я отвлекли.

- Кой?

- Нейните хора, кой! Догстерите! Знаех си, че дебнат наоколо...

- Не е трябвало да я пускаш тогава - поклати глава Нед.

- Не съм я пускал!!

- Ами ако се е запиляла по магазините?... - подхвърли той.

Макар че допреди малко си мислих същото, предположението му силно ме раздразни. Най-вече заради тона. Стори ми се, че издава не само равнодушие, но и известно злорадство.

- Ами ако са я отвлекли, по дяволите?!!

Той не каза нищо. Забелязах, че гледа снимката на татко и Варава, която бях подпрял на една дебела свещ върху бара. Като че ли не можеше да прецени дали се е появила сега, или винаги си е стояла там.

37. НЕД

Президентът на Брабърис обитава кабинет с размерите на тенискорт на последния етаж. Растенията върху терасата създават илюзията, че зад големите плъзгащи се прозорци се простират само гори и градини, огласяни от скорци и славеи. Сякаш върхът на небостъргача е излязъл на някаква благословена горна земя, която няма нищо общо с шумния объркан живот на улицата под нея.

- Добре дошъл отново сред нас, Нед! - Лейланд изниква някъде по тъча на периферното ми зрение. - Това, което се случи, наистина е ужасно, но може би крие и някои ценни поуки...

Не знам дали това е точната дума. Ако имаше някаква поука, тя си беше останала за Курц, на когото в този момент изобщо не му трябваше. Не мисля, че в живота на когото и да било има някаква поука. Всеки опит е уникален. Не може да бъде повторен. Нито за добро, нито за зло. Поуката може да се разкрие само дотолкова, доколкото ние самите се разпознаваме в него. От тази гледна точка, да, в случилото се имаше доста храна за мисли.

Но те едва ли щяха да им харесат.

- На първо място да внимаваме с алкохола - отбелязвам с мрачна ирония.

- Какво говориш!? Алкохолът изобщо не може да бъде решение. Само прави нещата по-лоши. Задълбочава ги! Докато станат необратими...

- Именно - кимам.

Ама че кретени, мисля си, безспорно най-голямото наказание би било, ако трябва да прекарам остатъка от живота си в шибаната им компания. В това е най-голямата поука!

- Но ти вече си го преодолял, нали? - включва се Бланко.

- А вие?

Тримата си разменят бързи погледи.

- О, да, да, напълно! Затваряме тази страница.

- В известен смисъл дори е по-добре, че се случва сега - додава Лейланд, - отколкото на един по-късен етап, когато щетите биха били непоправими.

Затваряли страницата, мръсниците! Дори избягват да споменават името му като провалил се роднина, от когото се срамуват. Колко са чевръсти! Не, не бързайте да отписвате стария Курц! Кълна се в брадата на пророка, че няма да го забравите толкова лесно! И не казвайте, че сте го преодолели! Какво знаете вие за щетите? Може пък и вече да са непоправими?...

- Имаме, общо взето, добри новини за теб - обажда се Бланко.

Мей се полюшва в креслото зад необятното си бюро, изучавайки ме със смесица от погнуса и недоумение. Не смятам да се връзвам на тези грижливо шлифовани трикове и кръстосвам небрежно крака.

- Предполагам, ще ти олекне да научиш, че не смятаме да те държим пряко отговорен за този нелеп инцидент в Детройт - продължава предпазливо Лейланд. - Предвид качествата и лоялността, която си демонстрирал досега...

- По този въпрос - заявявам - не може да има две мнения!

Креслото на Мей рязко скръцва.

- Оценяваме високото ти самочувствие и вътрешна увереност - намесва се Бланко. - Иначе не би бил част от нашия тим. Налага се да те уведомя обаче, че тази година няма да бъдеш промоутнат, което впрочем важи за 95 процента от служителите ни, така че не бива да го възприемаш лично. Нашата политика в това отношение еволюира към по-консервативна рамка в съответствие със здравата пазарна логика. Обратното създава погрешни очаквания и подкопава състезателния дух във фирмата. Хората свикват с мисълта, че стига пърформънсът им да е на ниво, доходите им ще вървят автоматично нагоре. Но това съвсем не е задължително! Напротив, предполага се, че след като работят за такава първокласна институция, пърформънсът им винаги следва да е на ниво. Иначе защо, по дяволите, получават изобщо заплата? И то не каква да е...

Той стрелва крадешком Мей, за чиито уши очевидно е предназначена тази мазна реч. Одобрително сумтене:

- Не, не каква да е!

- Трябва да гориш, приятелю! Да живееш с вибрациите на фирмата! Не знам дали ме разбираш. Не говоря за цифри и резултати. Резултатите няма да закъснеят, ако другото е налице. Отдаденост, Нед! Това е ключът. И не е ли странно как хора със значително по-скромни способности, ала милеещи за компанията си, могат да постигнат много повече от други, далеч по-надарени, ала хладни и дълбоко в себе си безразлични към организма, който ги приютява? Жалко е! Не се заблуждаваме, естествено, че всичките ни служители могат да изпитват подобна отдаденост. Това също е специфична дарба. Но дори само един процент да горят истински, ще бъдем щастливи да ги възнаградим!

- Един процент са напълно достатъчно! - съгласява се Мей.

- Ти получи ценен урок, Нед - продължава да каканиже Бланко. - Само гол професионализъм не стига. Когато фирмата стане част от теб, може би ще развиеш по-силна интуиция за подводните камъни. Защото това вече ще бъде и твоят кораб! А дотогава ще продължиш да работиш под ръководството на по-зрели и опитни партньори по проекти, които преценим, че отговарят на силите ти, и ако догодина по същото време не си ни разочаровал, може би ще проведем един по-различен разговор.

- Браво, браво! - приплясква Мей с върха на пръстите си. - Опитай се да запомниш това, което каза току-що. Искам да ми го запишеш. Ще наредя да го включат в новата дипляна със символа на компанията, която ще разпространя на следващото общо събрание.

- О, Мей, просто така ми дойде - зачервява се от щастие Бланко, за сметка на Лейланд, който изглежда посивял и нервно хапе устната си.

- Да, виждам, че гориш! Продължавай да гориш все така и скоро ще светиш в управителния съвет!

- Духайте го!

Нещо прескача през тримата като сянката на уплашена улична котка.

- Той каза нещо! - възкликва Мей.

- Какво каза, Нед? - обръща се Лейланд.

- Ти май не разбра... - обажда се Бланко. - Оставаш на работа.

- Чудо голямо! - повдигам вежди.

- Запазваш позицията си, Нед! - повтаря Бланко отчаяно.

- Не, не каза това! - вряква Мей.

- Какво? - двамата автоматично извръщат глави към него.

- Д-д-д-д-руго каза, друго!!

Напъва се да го възпроизведе, ала невидима бариера сякаш блокира достъпа му до този дял на паметта. Куфалницата му се зачервява, едната му ноздра потрепва като клапанче на тенджера под налягане. Бързам да го изпреваря, преди да е гръмнала:

- Джентълмени, само си губите времето! На ваше място бих се тревожил за далеч по-реални неща.

- Например? - язвително подхвърля Бланко.

- Да речем, за финансовите отчети на Стийл Уъркс. Или на Сити-Корп. Или на медицинския картел Мертел. Да продължавам ли със сензационното поглъщане на Оливър от Парсън? И още куп сделки в Източна Европа?

Мей изпуска парата с тънко свистене:

- Какво!?

- Доколкото знам - усмихвам се широко, - това са все наши клиенти.

- Какви ги дрънка вашето протеже?

- Нямам идея - прошепва Лейланд.

Бланко само повдига съкрушено рамене.

- Не се правете на три и половина! Знаете по-добре от мен, че всеки бизнес има сенчеста страна, която, осветена в неподходящ момент, може да съсипе всяка компания. Говоря за камъчетата, които обръщат каруцата. Някой се е погрижил да ги събере. И сега могат да обърнат и танк!

Изваждам сидито, което съм опекъл прясно-прясно в самолета, и го нанизвам триумфално на пръста си. Не съм го репетирал, но ще излъжа, ако кажа, че не съм си представял този момент.

- Ето, тикви! За да се убедите, че не си дрънкам просто така. Имайте предвид, че това е само половината! Оригиналният носител се пази на сигурно място. Ако ми се случи нещо междувременно, заминава директно, където трябва.

Тъй като никой от двамата не посяга да го извади, навеждам се напред и го поднасям на Мей. Той поема диска с два пръста, унилият му фасон се оглежда в гладката повърхност.

- Откъде имаш тази информация?

- От този, когото винаги сте мразили!

- Моля?!

- Човекът, който трябваше да седи на твоето място! Но вместо това сте прогонили отвъд океана, в дивите дебри на нововъзникващите пазари.

- Говори за Курц! - възкликва Бланко.

- Аха, светна ли ви! Мислехте си, че сте се отървали от него завинаги? Но той е тук, в мое лице и този път няма да си тръгне, преди да е получил своето!

- Копелето! - удря с юмрук Мей. - Подозирах, че крои нещо! Тези книжки, дето ги пише само да хвърля прах в очите... И да ме дразни, естествено!

- Типичен пример за синдром на корпоративния срив! -подхваща Бланко. - Компаниите са като семействата: петнайсет години е оптималният срок на съжителството. По-нататък партньорите започват да трупат неприязън и огорчение, докато накрая така се намразват, че подсъзнателно търсят начини да се унищожат.

- Млъкни, тъпако! - прекъсва го Мей. - Ти откога работиш тук, а? Може би също си пипнал този синдром? Ти и глупакът до теб! Лоялен бил, а? - прави широк жест към мен. - Предвидим, стабилен. Можело да се разчита на него. Team-worker, а? Да, чудесен тим е спретнал! И какво сега, колко милиона искаш? Пет, десет, сто!!!

- Мей - отбелязвам колкото се може по-спокойно, - характерът на твоите предположения напълно издава низката ти природа. От лошо тесто си замесен, колкото и да се гордееш с произхода си. Аз не съм алчен и ще ти го докажа. Нито драпам за постове, макар че какво би казал, ако поискам да седна в креслото ти например? Но вече не ми пука. Искам единствено свободата си. Това ще ви струва ни повече, ни по-малко от 1 000 000 долара. Едва ли ще ви затрудни особено.

- И как ги изчисли? - злобно процежда Мей.

- Заповядай, увери се сам. Направи сметка колко ще ти струва, ако попадне в папките на прокурора Шпицър. Ако прецениш, че искам твърде малко, можем и да го обсъдим. На мое място, сигурен съм, щеше да прибавиш още някоя нула. Но това не е в моя стил. Не смятам да вегетирам цял живот върху торба лесни мангизи. Действа разрушително на морала и здравето.

- А Курц? - подхвърля Лейланд.

- Както добре знаете, Курц вече няма нужда от нищо. Той е над тези неща. Но аз ще се постарая името му да не бъде забравено. Отсега нататък ще заделяте 1 процент от печалбите си в специален фонд - „Леополд Курц“. Средствата ще отиват за консултации про-боно в полза на профсъюзите, които ще им помогнат да отстояват по-добре правата на трудещите се.

- Курц е поискал това?! - зяпва Лейланд.

- Предполагам, че би бил доволен... - кимвам неопределено. - А сега, джентълмени, позволете ми да се оттегля. Мей, давам ти два дена да преведеш парите. Лейланд, Бланко, благодаря ви, че все пак се застъпихте за мен. Надявам се, че това няма да се отрази негативно на кариерата ви. А ти, Бланко... посмали пламъка! Не гори толкова, за да не изгориш. Разбра ли ме? Доскоро!

„Eгa ти пичът! Направи го! - ликувам вътрешно, докато крача към вратата. - Каза им всичко! Господи, не мога да повярвам. Сега или ще ме убият, или...“ Но не ме убиват. Само зяпат подире ми с увиснали челюсти. Гушата на Цар Пеликан се е спихнала като празна мешка.

Двойната палисандрова врата се събира зад гърба ми с глух тътен.

Секретарката на Мей, суховатата Мъртъл, ме наблюдава със смесица от боязън и любопитство. Нищо чудно да е подслушвала по интракома.

- Чао, Мъртъл! - изпъвам показалец и го свивам красноречиво: пуф!

Минавам покрай охраната, двама чернокожи с гладко обръснати черепи и тъмносини блейзъри. Единия съм го мяркал често, дори съм запомнил името му.

Hi, Дон, викам. Свалям фирмения лаптоп от рамото си и го окачвам върху неговото. Прочистил съм хард диска от следите на personality-то си, включително от музикалните файлове. Нищо не оставям. Нищо не взимам. Освен малко кеш.

Внезапна лекота.

Спомням си мига, когато се простих завинаги с тежката пощаджийска чанта, преди да замина за Америка. Тогава разбрах, че някаква част от живота ми приключва, за добро или зло. Дори изпитах жал към широката стара чанта, преливаща от пликове и вестници. Отсега нататък щеше да се клатушка на хълбока на някой друг. Бях я заменил с лаптоп, който ставаше все по-малък и по-лек с течение на годините, но въпреки това продължаваше да напомня за себе си. Ето, че се разделям и с него. Вече сигурно няма да ми се налага да нося нищо. Сам по себе си този факт говори за известен напредък.

Докато вървя по Авеню ъв Америкас, усещам лепкавата нишка, която се източва зад гърба ми като ластик и ме тегли назад. И същевременно - празнота, сякаш са ми направили промивка и са изпомпали тонове гъста каша от червата ми. Постепенно ускорявам ход, затичвам се, нещо прави „прас!“ зад гърба ми и се изстрелвам напред като ракета. Лицата на минувачите хвърчат край мен като листовки, разпилени от вятъра.

Край, свърши се!

38. АНГО

Давах си сметка, че това е отчаян ход, но в крайна сметка не ми оставаше особен избор. Умбрела се смили и ми даде адреса на Мерл. Вероятно, за да й се махна от главата. Кралят на догстерите живееше в горната част на Манхатън, в анклава от стари градски къщи, заключен между 140-а и 147-а улица и между Амстердам и Сейнт Никлас Авеню. Отидох към 10,30, казаха ми, че по това време се занимава с тоалета на пекинезите си и със сигурност ще го намеря. Брат ми се нави да дойде с мен, което ме зарадва и учуди едновременно.

- Не си ли на работа? - попитах с известно неудобство.

Все пак беше зает човек и не ми се щеше кариерата му

да страда заради моите житейски неуредици.

- Взех си малко отпуска - кратко отвърна той.

Паркираме зад ъгъла, за да не се набиваме на очи.

Улицата изглежда тиха, с доста зеленина, което е рядкост за този общо мрачен район на Ню Йорк. Мерл обитава тухлена четириетажна къща с тясна фасада, почти неотличима от останалите в редицата. До стълбището има табела с кокетен надпис „Happy Dog Inn“ и фризирана пуделска муцуна. Щорите са спуснати.

- Какъв е планът? - интересува се брат ми.

Откакто съм в Ню Йорк, за пръв път правим нещо заедно.

- Ще чакаш тук - инструктирах го. - Ако не изляза до един час, викаш полиция, разбра ли?

Долових известно разочарование, явно се беше наточил за екшън. Обаче нещо ми подсказваше, че Даян не е тук. Нямаше смисъл да се пъхаме и двамата в устата на вълка. Или поне не още. Опитах се да му обясня, че така ще бъда много по-спокоен. Отивах на дипломатическа мисия.

- И какво ще му кажеш? - попита той.

- Още не знам.

Наистина не знаех.

- Окей, ще ти пазя гърба - кимна той. - Успех!

Във вътрешността на къщата отекна радостен лай. Напразно слухтях да чуя камбанката на звънеца. Натиснах го повторно. Последва идентична серия от звуци. Дадох си сметка, че звънецът е програмиран да джафка като куче, което ми се видя крайно безвкусно. След малко дочух тежки стъпки, масивната врата се отвори и на прага цъфна самият Мерл с един от рошльовците си под мишница, омотан в нещо средно между халат и хавлия.

- Какво обичате? - той присви изпитателно очи.

- Търся Даян - казах.

- Кхъ... - Мерл извади от джоба си голяма измачкана кърпа и си избърса носа. Имаше вид на човек, изтикан в периферията на живота. Голямата му бяла глава беше почти плешива, а под очите му висяха морави торбички. - Ние май сме се виждали вече?

- Да, преди да ми свиете кучето! - отвърнах настъпателно.

- Ти сам си го загуби - махна с ръка той. - Ние го намерихме.

Не ми се спореше по този въпрос, а доколкото усещах -на него също.

- Дошъл съм заради Даян!

- Разбирам, значи ти си този... Енгъс, нали?

- Аз съм.

- Очаквах те.

Той източи късия си врат през вратата, огледа инстинктивно улицата и ме покани да вляза. Неясна тревога прониза стомаха ми, но мисълта, че брат ми все пак е наблизо, ми възвърна самоувереността.

Общото впечатление за безвкусица се задълбочи при вида на кучешките портрети в кръгли златисти рамки, оцвъкали синкавите стени. Пекинезите се бяха подредили върху издутия бежов диван и следяха с жив интерес движенията на кльощав индивид в лилаво копринено елече, от което стърчаха ножици и гребени. Мъжът старателно подкастряше косматите уши на антрацитночерен кокер, застинал като сфинкс върху ниската бяла масичка с барокови крачка.

- Нашият фризьор, Клайн - кимна Мерл. - Адски способно копеле! Но за съжаление нямаме много клиенти в момента - въздъхна той със стаен укор, наведе се и пусна кучето.

То изтърча веднага на дивана и се сгуши в другите.

- Насам - той отвори една врата.

Стаята, в която се озовах, нямаше нищо общо с претенциозния салон. Сякаш бях минал зад кулисите на сцена. Край стените се издигаха шкафове с книги. Масата беше отрупана с джунджурии, събирали се вероятно с години. Мерл се друсна на продъненото кресло в ъгъла и ме покани с неопределен жест да се разположа, където намеря. Предпочетох да остана прав.

- Къде е? - попитах нетърпеливо.

- Моля? - опули се той.

- Знам всичко, Мерл! - предупредих го. - Няма да ти позволя да я нараняваш повече. Пусни я!

- Нищо не знаеш... - изпъшка той.

- Напротив! - извиках. - Злоупотребил си с едно сираче по най-гнусен начин! Опропастил си ѝ детството, сега се опитваш да й отнемеш и останалото. Този път обаче няма да ти се размине. Не и толкова лесно! Аз държа на нея!

- Затова ли я държиш на каишка?

- Какво?! - стори ми се, че не съм чул добре.

- Държал си я на каишка - спокойно повтори Мерл. -Слагал си й намордник, сипвал си разслабителни в храната й...

- Как не! - прекъснах го, вън от себе си. - Това може да хрумне само на теб, изрод такъв!

- ... заключвал си я за парното - невъзмутимо продължи той, - водил си непознати мъже да се сношават с нея срещу заплащане. Да изброявам ли? Както виждаш, аз също знам някои неща.

- Кой го казва!?

- Самата Даян. Прибра се вчера, обляна в сълзи, едва успяла да избяга от прехваленото ти гостоприемство.

- Глупости!!!

- Точно така, глупости! - съгласи се неочаквано Мерл. - Като тези, дето ти е наговорила за мен.

Щях да падна. Погледът ми се плъзна по рафтовете, сякаш търсеше опора. Закачи се за томчетата на Ницше, после се натъкна на Сосюр. „В името на Сосюр, вуйчо! Не прави това с мен!“, отекна писъкът на Даян в главата ми.

Негодникът явно беше преценил добре ефекта от думите си и се спотаи в ъгъла като огромен дебел котарак. По-късно вече си дадох сметка, че в него всъщност преобладаваха котешките черти, независимо че беше свързал живота си с кучешкия род. Вероятно това бе причината за инстинктивната неприязън, която хранеше към всички псета, и източникът на перфидната му жестокост. Но тогава мислех само за Даян... Лъжеше ли ме, не ме ли лъжеше?

- Искам да говоря с нея! - заявих високо и нервно.

- Боя се, че това е невъзможно - Мерл поклати тъжно глава.

- Защо!? Къде си я скрил?

- Точната дума е: настанил. Съжалявам, че трябва да ти го кажа. Но това е истината. Даян е много болна. Слава богу, има периоди на просветление, които траят понякога доста дълго, но рано или късно кризата идва. Особено ако не си пие лекарствата. И тогава... единственият изход е да бъде настанена. Някъде, където ще се грижат добре за нея и няма да й позволят да навреди на себе си или на околните. Но най-вече на себе си! Сигурно си забелязал белезите по тялото й? Случи се преди десет години. Тогава се занимаваше с изкуство. В проклетия Гугенхайм гостуваше изложба на виенските акционисти. Някой си Гюнтер, Гюнтер... - повтори той. - Не Грас! Грас е писател. Този е шарлатанин. Перверзен маниак! И тя решила да му подражава: с едно швейцарско ножче, съвсем сама... Европейски дегенерати!

- Мога ли да я посетя? - попитах плахо.

- Изключено! - отсече Мерл. - В момента се стабилизира. Всяка нова емоция само ще влоши състоянието й. Но мога да те уверя, че не й липсва нищо. Да, много реномирано заведение.

- Само да я зърна! - примолих се.

- Не - беше непоколебим.

- Може би след като се стабилизира? - не се предавах.

Той ме изгледа втренчено.

- Тогава изобщо няма да те познава - бавно продума той. - Нито пък ти нея. Всеки път излиза оттам напълно променена. Нито мислите, нито чувствата, нито вкусовете й вече са същите. Дори визуално, бих казал, не е същата. Съвсем нов човек! Сори. Знам, че ти е тежко. Предполагам, че изпитваш нещо към нея. Не можеш да си представиш обаче какво значи всичко това за един баща!

- Даян ти е дъщеря!!

- Единствена - брадичката му потрепери. - Майка й почина преди доста време. Отгледах я сам...

Напуши ме горчив смях като тежък, задушлив газ. Беше ме пратила за зелен хайвер. Пак! Но в сърцето ми нямаше гняв. Нито преливаше от наранена гордост. Бих ѝ простил всичко. Мъчех се да си представя каква е била преди и каква ще бъде след няколко месеца. Да си припомня лицето й, преди да заспи. Може би бях пропуснал да забележа нещо важно?

- А случайно да знаеш къде е колата й? - подхвърли Мерл.

„Колата ли?“, не можах да превключа веднага. Стори ми се нещо толкова странично и незначително, че машинално извадих ключовете и ги оставих на масата. Казах му къде сме я прибрали.

- Ммм, много добре... - примлясна той, като побърза да ги прибере. - Тя е много привързана към малката си количка.

Някаква мисъл шавна в мозъка ми, но се скри, преди да съм я хванал.

- Малко ми е неудобно да повдигам въпроса... - продължи той с лукави извивки, сякаш замяташе ласо, - но ми се виждаш свестен тип, който не би задържал нещо чуждо. Преди да избяга, Даян взе известна сума, немалка сума, всъщност зависи от гледната точка, която принадлежи на синдикалната каса. Не й е за пръв път. Та, ако имаш представа къде може да са тези пари?... Лечението й струва цяло състояние!

Деловият обрат на разговора леко ме озадачи. Не ставаше дума толкова за парите, колкото за някаква частица от нея, която все още ми принадлежеше. Нашата обща сметка. Нещо ми подсказваше да не бързам да я закривам.

- Съжалявам, но ще трябва да се обърнете лично към нея.

- В момента не е особено контактна - изсумтя той и след като се убеди, че няма да изкопни нищо повече от мен, въздъхна: - Както и да е... Може пък и да си спомни къде ги е скрила?

Долових скрита заплаха. Мерл се изправи и почти ме изтика от стаята с шкембето си. Нещо се движеше зад бледото му отпуснато лице. Беше бесен, усещах го. Излъчваше тъмна тектонична енергия, която можеше да се отключи всеки миг. И тогава изведнъж прозрях, че няма нещо, което да не беше способен да извърши... Побиха ме тръпки.

Той ме изпрати до входа и остана да гледа след мен.

- Ей, Енгъс - настигна ме гласът му по пътеката. - Зарежи кучешкия бизнес! Не си струва...

39. НЕД

Анго е решил да проследи Мерл, за да открие клиниката, където е настанена (или затворена?) Даян. След сложни маневри сме наместили колата така, че да имаме видимост към кучешкия хотел, без да се набиваме на очи. Нямам идея колко ще продължи. Нито пък той. Липсват само поничките, за да се впишем изцяло в ролята на окаяни ченгета, дебнещи разпределителя на кварталната дрога. Спим на смени, пикаем на смени; от време на време някой отскача до пицарията на ъгъла на 142-ра и Амстердам Авеню или до китайския на Бродуей, за да попълним запасите си. Носим цяла торба дискове от къщи. Налага се обаче да ги слушаме на мизерния ми дискмен, тъй като колата е оборудвана само с допотопен радиокасетофон. Брат ми постоянно върти диска на някой си Бен Мартин, с който се е сдобил в мое отсъствие. Нищо особено, ако съм честен, но за него, изглежда, има висока емоционална стойност.

Мерл излиза само за да разходи питомците си до тесния парк по брега на Хъдзън. Честта да го следя се пада на мен, понеже не ме познавал. Вече едва ли е така. Влача се подир него от три дена! Знам разписанието му наизуст. Често присяда на някоя пейка и зяпа сивата река, по която сноват малки лодки или се влачат шлепове като трупове на хипопотами. Не общува с никого. Прибира се по същия път. От време на време един кльощав тип, който май живее у тях, ходи на пазар до близкия супер. Понякога се отбиват хора, за да вземат или оставят кучетата си. От страховитата му банда няма и помен. Може би се е разпаднала? Или се спотайва някъде...

Никога не съм прекарвал толкова време насаме с Анго! Разказа ми как е намерил колата на татко. Отишъл при подлия индиец, когото бяхме натоварили да я продаде и да ни прати парите. Но в крайна сметка ни беше измамил. Брат ми се изправил като жив укор пред копелето и оня му поднесъл ключовете на тепсия. Браво! През всички тези години дори не бях пробвал да потърся правата ни. Смятах, че не си струва разправиите. Като разбрах колко й дават сега! Колата е изненадващо запазена. Изплувала от миналото като кит. Влизам вътре с боязън, сякаш може внезапно да се гмурне и да ме завлече обратно в бездната. Опитвам се да доловя следи от присъствието на татко, но е останала само миризмата на старите кожени седалки. Мисля си, ако беше купил някой Beatle, под напора на носталгията по 60-те, сега щяхме да имаме проблем с жизненото пространство.

- Виж, ако трябва да се връщаш на работа... - обажда се Анго.

- Не, не трябва! - прекъсвам го.

- Благодаря ти, че се нави да кесиш с мен...

- Малко разнообразие не вреди.

Истината е, че разполагам с доста свободно време...

От вчера по сметката ми в WSBT вече има един милион. Точно два часа след потвърждаване на транзакцията Мей и компания получават оригиналния носител с данните по куриер, заедно с декларацията за конфиденциалност, която съм подписал. Парите идват под формата на обезщетение за напускане на работа. Междувременно за CEO на новия мемориален фонд „Леополд Курц“, по мое лично настояване, е назначен Влад Бергер. Обадих му се, за да му честитя поста. Беше му дошло като гръм от ясно небе. „Важното е да имаш патрон на място...“, напомних му. Добре свършена работа!

- Какво ще правиш, ако я намериш? - подхвърлям.

- Не знам - Анго разперва ръце. - Просто не знам. Ще ми се да поживея с нея... Поне известно време. Беше хубаво.

- Но тя е... болна!

- Искаш да кажеш луда. Вероятно, кой знае... - въздъхва той. - Не искам да мисля за нея по този начин. Ти не я познаваш. Забавна е, освен че е секси. И доста интелигентна, макар да няма системно образование. Била е лишена...

- Да, да, покъртителна история.

- Оценявам всичко, което правиш за мен, но иронията ти е неуместна! - стрелва ме накриво той. - Сигурно се боиш, с известно основание признавам, да не се наложи да живеем тримата заедно и да те натоваря не само с моята, но и с нейната издръжка. Искам да те успокоя, че не смятаме да ти досаждаме. В мига, когато тя излезе оттам, ще си потърсим друго място.

- Не те гоня, тап! Живей с нея, колкото искаш! - прекъсвам го раздразнено. - Но нито знаем къде е, нито в какво състояние. Само си фантазираш!

Анго потъва зад волана и демонстративно прихлупва шапката над очите си. Емблемата над козирката отново привлича погледа ми:

Dogs CAN fly with CANIMA!

Може би е време да поговорим сериозно. Ей, пич, защо не вземем да плюем на тая работа? Хващаме първия полет до Хаваите и яхваме гребена на вълната. Или до Рио? Докъдето си поискаме!! Току-що излязох в безсрочна отпуска и взех сто заплати накуп... Вместо това се пресягам към хартиената торба на задната седалка, измъквам парче пица и кутия кока-кола. Брат ми също иска. Пицата е изстинала, а колата се е стоплила. Дъвчем. Happy Dog's Inn, грее табелата пред къщата на Мерл. Щорите са спуснати. По улицата няма жива душа. Между веждите ми пъпли вадичка пот. Той обича тази жена, давам си сметка. Почти му завиждам. Ще ми се да можех да обичам така и аз.

- Видях татко... - внезапно изтърсва Анго.

Рязко дръпвам от сламката: газираната течност изпълва синусите ми и проканва през носа. Той ми подава невъзмутимо салфетката, в която току-що е избърсал мазните си пръсти.

- Имаш предвид баща ни?!

- В известен смисъл... - потвърждава Анго уклончиво. - На връщане от Филаделфия. Забих се в един пущинак. Бензинът ми свърши, спах в колата, а на сутринта открих съвсем наблизо бензиностанция. Той беше там.

- Татко?!

Срещам блуждаещия му поглед.

- И да, и не. Самото място беше много особено. Сякаш бях минал в друга реалност. Тази бензиностанция... Имах чувството, че съм я сънувал някога.

- Той ли беше, или не? - прекъсвам го.

- По е сложно - въздъхва той. - Менеше се. Като отражение върху вода. В един момент е той, в следващия - чужд човек. Сигурно ти се вижда смахнато?

- Защо просто не го попита?

- Какво по-точно? Кой си ти? Доста е тъпо, не мислиш ли? Освен това не ми се щеше да развалям магията. Харесваше ми да си представям, че пак сме заедно. Нищо друго не ме интересуваше. Нито как го е направил, нито - защо. Дори не ми хрумваше да го съдя. Давах си сметка колко кратък е този миг и не исках да го пропилявам в ненужни обяснения.

- А той... как се държеше?

- Нормално - свива рамене брат ми. - Седяхме на верандата, пихме кафе, запозна ме с жената, с която живее. После ме заведе до езерото и направихме едно кръгче с лодката му. Очевидно е заможен. Бензиностанцията му е по-скоро като хоби. Иначе консултира разни компании. Може би това обяснява донякъде защо не ми взе никакви пари, нито за бензина, нито за маслото. Изведнъж се притесни. Като че ли искаше да ме отпрати час по-скоро. Струва ми се, че това имаше някаква връзка с идването на шерифа. Доста неприятен тип!

- Но кой е бил този човек!?

- Не знам. Шерифът го нарече мистър Ексман.

- Ексман!! - подскачам. - Сигурен ли си?

- Да, разбира се. Защо?

- Къде се намира тази бензиностанция?

- Да пукна, ако си спомням! - повдига рамене брат ми. - Всичко ми е като в някаква мъгла.

Той измъква парцалива карта от жабката и я пльосва на таблото. Пръстът му пълзи несигурно по брега на Онтарио. После отскача на изток.

- Може би някъде тук. Но пътят не е означен.

- Слушай! - подхващам възбудено. - Трябва да ти кажа нещо...

В огледалото се мярка внушителна фигура с папийонка, подбрала цяла сюрия рошави палета като квачка. Пресича улицата и свива зад ъгъла.

- Мерл току-що излезе! - сръгва ме Анго. - После ще ми разкажеш.

Не помръдвам.

- Какво ти става? Ще го изтървем! - почти насила ме избутва навън.

„Ексман! Ексман!“, звъни в главата ми.

Ще ми се да изтичам обратно до колата и да изкрещя: „Аз също го видях!“ Но продължавам да се тътря подир издутия гръб на Мерл сякаш по инерция. Да, аз наистина го видях! Отказвах да го приема, разбира се. Закопах го в най-далечния кът на съзнанието и старателно го затъпках. Баща ми е мъртъв от 15 години. Край. Точка. Никога не съм поставял този факт под съмнение. Никога не съм допускал, че в кутията може да има нещо друго освен праха му. Бях затворил тази страница от живота си. Бях пораснал изведнъж. Но повече не мога да се правя, че то-ва не се е случило. Вече знам, че не е било халюцинация. Мъжът, когото видях онази нощ... Мъжът, когото Сорос наричаше Ексман...

Беше татко!!!

Каквито и пластични фокуси да беше приложил, нищо не можеше да изличи истинските му черти. И колкото по-дълго се взирах, толкова повече се избистряха. Като удавник, който се издига от тинестото дъно на миналото. Тънките линии на шевовете, прозиращи под кожата му, избледняват, зоните на лицето му се връщат по местата си. Искам да извикам „Татко!“, но нещо ме е стиснало за гърлото.

Дребният тип с качулката изниква сякаш изпод земята.

Без да обели и дума, Мерл му връчва поводите на стадото си, онзи пъхва връзка ключове в ръката му и отминава по алеята в лек тръс. Става за секунди. Мерл прецапва през тревата и се промушва с неподозирана пъргавина между профучаващите в двете посоки коли, сподирен от гневните им клаксони. От другата страна на шосето е паркиран червен миникупър. „Ще го изпусна!“, блясва в мозъка ми. Докато звънна на Анго, докато той се дотъркаля, онзи отдавна ще е отпрашил. Озъртам се за такси, без излишни илюзии, тъй като по принцип шофьорите избягват този район. Малката количка вече е дала мигач, дебне да се включи в трафика. Най-неочаквано от близката пряка се подава жълт нос. Махам отчаяно, огромният форд спира и се мятам на задната му седалка. Червената задница обаче е изчезнала.

- Направо, по-бързо! - изкомандвам.

Макар че вътрешно почти съм се отказал. Е, майната му! Чудо голямо. По-добре да вървим да търсим татко. Яркият заден капак на миникупъра неочаквано изплува някъде пред нас.

- След него! - нареждам на шофьора.

Той извръща леко масивния си черен профил.

- Забранено ни е да го правим, сър.

- Защо, какъв е проблемът?

- Rules are rules. Ще ми кажете ли накъде отиваме?

Мръсникът натиска предупредително спирачката. Дистанцията бързо се увеличава. Губим го. Ровя панически в портфейла си и му тикам 20 долара през прозорчето. Дръпва ги като автомат. Копеле! Вероятно изобщо няма такова правило. Но сега едва ли ще тръгна да проверявам. Направил си е сметката.

Скоростта плавно се покачва. Миникупърът пак кацва на мушката.

40. АНГО

Измина близо час и никой не се появяваше: нито Мерл, нито брат ми, нито псетата. Ставаше ми все по-криво. Бях довлякъл хаоса в подредената къщичка на Нед. Колко неща се бяха променили оттогава! Не само в личен, но и в обществен план. Стачката на кучешките разводачи беше разлюляла дори борсовите индекси! И кой стоеше в дъното на всичко това? Един малък българин, който се бе вмъкнал в Голямата Ябълка и дълбаеше напосоки като заблудено червейче, търсейки семката на американската мечта...

Не знам дали не сбърках, като разказах на Нед за срещата ми с Ексман на бензиностанцията. Винаги съм смятал, че той е наясно със себе си по този въпрос. Още от мига, когато черната кутия беше дошла по пощата. Никога не се е колебаел да приеме истината, че баща ни е мъртъв. Това като че ли му беше помогнало да порасне. И да живее по съответния начин, като голям човек. Да не хленчи, да разчита само на себе си и да върви напред. Резултатът беше налице. Той е завършена личност. Докато аз така и не успях да го погреба. Все ми се струваше, че ще изскочи отнякъде. Усещах присъствието му дори още по-натрапчиво отпреди. Уповавах се на авторитета му. Търсех одобрението му за щяло и нещяло. Цели петнайсет години, през които сякаш отказвах да порасна. Като всички останали в родината. Комунизмът беше погребан официално. Но никой не искаше да повярва, че наистина е умрял. Продължаваха да се озъртат. Хем помени правят, хем свещи за здраве палят.

„Ама къде се дяна тоя Нед, по дяволите!“, започвах да нервнича.

Хубаво си мислех да замина някъде другаде. По-далеч от всички бащи! Вместо това, налапах въдицата още по-дълбоко. Дори формално вече бях под попечителството на брат ми, който беше гарантирал пред емиграционните власти, че ще ме поеме, докато си стъпя на краката. Да ме поемел! Сякаш съм невръстен... Когато ме посрещна на летището, прегърнахме се, метнахме багажа в огромното такси и се запровирахме през трафика, а чудовищните конструкции на мостовете се източиха пред погледа ми, изведнъж осъзнах, че съм пристигнал там, където баща ми трябваше да ме чака преди 15 години. Че това е пътуването, което смъртта му беше отложила.

Смъртта, която упорито отказвах да приема.

Тъкмо се канех да звъня на Нед, когато малката червена Nokia на Даян завибрира на пожар. Бях забравил да я върна на Мерл, за което не съжалявах ни най-малко, и в момента я използвах като средство за връзка с брат ми. Чудех се дали ситните камъчета, инкрустирани в панела, струват нещо...

- Пич! - долетя гласът му. - По петите съм му, бързо тръгвай!

- Какво става, къде си?

- В едно такси. Пресичаме Харлем Ривър по моста Вашингтон. Той се движи с купъра на Даян. За малко да ме прекара! Насочваме се към Бронкс.

- Как да стигна дотам? - паля трескаво.

- Излез на Бродуей и карай до 181-ва, завий надясно и все направо.

- А после?

- Ще ти звънна...

Не ме е лъгала интуицията значи. Копелето сигурно имаше причина да се измъква по този начин. Да видим къде си я скрил, мръснико! Какво си мислеше? Че ще махна с ръка и ще се пръждосам? Няма да стане. Не можех да приема, че просто се е изпарила от живота ми. Така както се беше изпарил татко. Губиш го изведнъж, сякаш е пропаднал в дупка. Това е, край! Животът продължава. Дори да повярваш, един ден призраците ще се събудят. Не исках да срещам повече призраци! Щях да отида до края на дупката и да надзърна вътре.

Каквото и да имаше там.

Мостът над Харлем Ривър е доста безличен за разлика от стоманения звяр, опънат над Хъдзън. Отсреща се разкрива безрадостният пейзаж на Бронкс. Нямах идея накъде да продължа и благоразумно отбих на една бензиностанция.

Брат ми се обади след няколко минути.

- Къде си?

Казах му, че съм минал моста.

- А ти къде си?

- Около Мот Хевън...

- Не ми говори нищо! - прекъснах го.

- Карай на юг по шосе 87.

- Май съм го подминал... - отбелязах, озъртайки се.

- Ами обърни.

- Не може.

Последва кратка консултация, предполагам с шофьора на таксито.

- Добре тогава, мини отгоре. Качи се на 95 и карай все направо до Уест фармс, после дай на юг по Брукнер Авеню. Ние идваме отдолу.

Отгоре, пък отдолу... Може би щеше да бъде най-разумно да ги изчакам да стигнат донякъде и тогава да отида. Въпреки това изпълних добросъвестно указанията. Магистралата пресичаше целия Бронкс. Около Уест фармс обаче се замотах. Влязох в някакви въртележки и съвсем му изгубих края. Когато най-сетне се измъкнах, вече пердашех по някое си Тремонт Авеню и тогава брат ми отново позвъни.

- Чакам те на ъгъла на 141-ва и Локуст Авеню.

- Къде е това, по дяволите? - изпъшках отчаяно.

- Порт Морис - произнесе ниско той. - 141-ва е пряка на Брукнер. Завиваш надясно... Сори, наляво, към брега. Много е просто!

- Там ли е клиниката?

- Аз съм там. Чакам те. Побързай!

Имаше нещо в гласа му, което ме изпълни с мрачни предчувствия.

Направих справка за курса на първата бензиностанция. Навъсеният пуерториканец категорично отказа да общува с мен, преди да се изръся седем долара за карта на Бронкс. Както предполагах, наложи се да мина обратно през въртележката, но този път като по чудо уцелих верния изход. Колкото по на юг слизах, толкова по-унил ставаше пейзажът. Мяркаха се разнебитени, опушени фасади, прозорци и витрини, заковани с шперплат, по които висяха прогнили чаршафи с надписи „For sale“. Димяха съмнителни инсталации с вид на фабрики за изгаряне на отпадъци. Хрумна ми, че никоя уважаваща себе си медицинска институция не би се установила сред тази постиндустриална пустош.

Локуст Авеню беше забутано в най-долния ъгъл на Бронкс. Последната улица от страната на Ийст Ривър, притисната между ред неугледни сгради и стена от грозни метални и бетонни заграждения, нашарени с апокалиптични графити. Зад тях надзъртаха корпусите на стари фабрики, складове, ръждясали кранове и цистерни, задръстили крайбрежната ивица. Във въздуха плуваше сладникава воня. На пресечката със 141-ва, в изтърбушено кресло дремеше сбръчкан старец с цвят на мушмула, стиснал в устните си крива черна пура.

От брат ми нямаше и следа. Нито от червения мини-купър.

Мина ми през ума, че може би не съм запомнил добре адреса.

В момента нямате връзка с този номер... информира ме безстрастен запис. Мамка му! Изчаках няколко минути, без да гася двигателя, и го набрах отново. Но резултатът беше същият. Реших все пак да проверя по останалите ъгли. Слязох десет улици по-надолу, подминавайки цяла галерия от образи, утаили се в дъното на социалната йерархия. После се върнах обратно. Старецът продължаваше невъзмутимо да мижи срещу слънцето, чиито лъчи вече едва прехвърляха оградата срещу него. Пробвах пак да се свържа с брат ми и отново се натъкнах на задгробния глас на механичния оператор.

Долавях стаената враждебност на улицата. Погледите зад блиндираните витрини на малките магазинчета. Някой беше запалил боклукчийска кофа, от която преливаше тежък жълтеникав пушек. Нямах особен избор. Излязох от колата и отидох до стареца. Не ми се струваше особено адекватен, затова се постарах да формулирам въпроса си пределно ясно и просто.

- Да сте видели, сър, голямо жълто такси, от което слиза млад мъж? Доста слаб...

Не ми отговори, само смукна дълбоко от пурата си. Но тя беше угаснала.

Тогава го попитах дали не е видял малка червена количка, от която слиза дебел възрастен мъж. Това, изглежда, му се видя адски смешно, защото прихна да се хили сипкаво и неприятно, оголвайки едрите си металически зъби.

Чак сега забелязах, че той всъщност беше тя.

Не знаех какво да правя. Да стърча по ъглите, ми се струваше безполезно и със сигурност не беше безопасно. Нямах идея какво се е случило. Премятах различни варианти в главата си, но никой не беше особено утешителен. Върнах се в колата и заключих вратите. Ако не се появи до половин час или не се обади, мислех си, ще викна ченгетата. Дано не е твърде късно.

И тогава го видях.

Белият пудел изникна сякаш изпод земята, изправи се пред колата и се втренчи в мен. След като се увери, че е привлякъл вниманието ми, изприпка до оградата от другата страна на улицата, клекна на задните си лапи и отново ми хвърли дълъг тревожен поглед. Беше снежнобял с бухнала козина като пухче и топли розовеещи очи. Пуделът на Даян, хрумна ми! Не, глупости! Нима отново щях да ѝ се вържа на измишльотините?

Псето обаче си кесеше до оградата, върху която грееше гигантско изображение на индиански вожд. Чакаше ме, при това доста нетърпеливо, ако се съдеше по мърдането на ушите. Добре де, промърморих, идвам, идвам... Не ми пука кой си, само ме заведи! Заключих колата и го последвах.

Чак сега забелязах голямата метална порта, замаскирана под графитите. Отстрани зееше тесен процеп. Пуделът скочи вътре. Пратих прощален поглед към Голямата бяла лейди. Не бях сигурен, че като се върна, ще я намеря отново. Ако се върнех въобще...

Посрещна ме остър грак. Десетина сребристи гарваноподобни птици бяха накацали от другата страна на оградата като стражи. Широка алея от изметнати бетонни плочи водеше към изоставен пристанищен терминал. Кучето изтича напред, обърна се и излая почти беззвучно. Тръгнах след него.

Червеното бижу на Даян лъщеше в подножието на камара от ръждясали контейнери, струпани край брега. Недалеч беше паркиран очукан микробус. Няколко птици прелетяха над главата ми, огласяйки околността с тежкия си грак. Арката на стария кран, обкрачила полуразпадналия се кей, беше побеляла от изпражнения. Пуделът се стрелна под нея и заподскача по изгнилите подпори, които стърчаха от водата. Застана на края на кея, изджафка три пъти и се разсея във въздуха като облаче бяла пара.

Отсреща лежеше малко островче, обрасло с гъста гора. По-голямата част от него вече тънеше в сянката на късния следобед. Внезапно между дърветата проблесна самотен прозорец. Присвих очи и различих контурите на голяма кула от червени тухли, обляна в последния сноп лъчи, пробил сгъстяващите се на хоризонта облаци.

41. НЕД

Кралицата на сърцата

опече сладки за децата...

Алиса в Страната на чудесата

Смрад. Първото, което ме лъхва, е ужасна тежка смрад с дъх... може би на туткал. Откъде се е взела? Не знам. Нямам идея къде се намирам. От тавана висят кафяви късове мазилка като парчета сгърчен пергамент. Усещам, че някой ме наблюдава. Извръщам глава, при което ме пронизва остра болка в основата на ухото. Сините очи светят със сух блясък. Тя седи върху голо метално легло, облечена само в груба конопена риза, подобна на чувал, с широко изрязани дупки за главата и ръцете. Минава близо минута, докато възприема следващия детайл: дебелата верига, която свързва нежната й шия с рамката на леглото.

„Сори, миличък!“, сякаш казва лицето й, без да помръдва устни.

Установявам, че съм проснат върху ръждива пружина, а китките и глезените ми са омотани със сивкаво-сребриста лента, по която тече надпис „Slvertape“. В спомените ми изниква зачервената физиономия на Хю Мерит, с когото колегите ми или друг неизвестен злосторник се бяха погаврили. Дали не съм жертва на сляпото му отмъщение? Очаквам всеки миг да екне ехидният му смях. Но долавям само бумтенето на сърцето си като старо кюмбе, пламтящо във ветровита зимна нощ. Разбърканите стъкълца на паметта ми се наместват. Мутрата на Хю Мерит приема благородните очертания на индианския вожд. Портата се отмества с глухо стъргане и червената количка потъва в задръстения с отломки двор. „Изтървах го!“, върти се в главата ми, докато вратата се връща обратно. Тогава забелязвам процепа, който се открива зад ухото на вожда. Да става каквото ще, викам си, хлътвам вътре. Спомням си само острия грак на птиците: сякаш някаква завеса се раздра! Някой ме прасна отзад.

И това беше всичко.

- Ти сигурно си Даян?

- А ти кой си? - долита плах глас.

От бялото й лице струи наивно любопитство, което сякаш няма нищо общо с драматичната ситуация. Гърдите й надзъртат от широките прорези под мишниците, обли и твърди. Усещам подло надигане в панталоните. Точно сега ли? За бога, man, та това е гаджето на брат ти! Харесва ти, че е окована, а? Гад с гад! Не си по-добър от оня задник Мерл, да знаеш! Правя опит да се обърна по корем, за да скрия компрометиращата издутина. Металните ленти на пружината жалостиво стенат. Даян ме гледа втренчено.

- Аз съм братът на твоето гадже.

Лицето й се оживява.

- Енгъс ми е разказвал за теб!

- Така ли?

- О, да! Много се гордее с теб... Как ме намери?

Как ли? Който търси, намира. Или го намират.

- Сам ли си? - нетърпеливо подпитва тя.

- Спокойно, брат ми знае къде сме!

Е, поне не се търкаля наоколо, овързан със Silvertape. Докато се движи, винаги ще има надежда. Но си давам сметка, че указанията, които съм му дал, са доста мъгляви. Внезапно ме пронизва коварна несигурност.

- А къде сме всъщност?

- В кулата!! - драматично се извисява гласът й.

„О, я стига!“, викам си наум. Беше разправяла на брат ми, че вуйчо й, който впоследствие се оказва неин баща, я държал заключена в някаква стара газова станция. Нямам и бегъл спомен за подобно съоръжение в периметъра на инцидента. Освен ако не е изпаднал от удара? Мястото изглежда зловещо дори за стандартите на Южен Бронкс. През прозореца надзърта пълзящо растение. Долита свирка на кораб. Далечна идилична струна, опъната от вятъра.

- Къде по-точно? - подхващам предпазливо.

- Норд Брадър Айлънд! Ако ти говори нещо...

Без да съм кой знае какъв експерт по историята на Ню Йорк, името на това самотно късче суша, захвърлено насред Ийст Ривър, ме кара да потръпна. Преди време Атлантик Ривю беше посветил цяло досие на мрачната му история. Четох я, докато чаках на едно летище. И досега не съм я забравил.

Островчето е свидетел на една от най-големите американски трагедии през 19. век. Пожар на борда на ваканционен кораб причинява гибелта на почти 1000 души. Дни наред бреговете му са задръстени от обгорели трупове. Тук се намирал и диспансерът за остроинфекциозни болести, където през 30-те била затворена легендарната Мери Малон, известна още като Тифозната Мери.

Мери се подвизавала като готвачка из Ню Йорк, носейки бацилите на смъртоносния по онова време тиф, без самата тя да страда от него. Твърди се, че уморила над 50 души, докато санитарните власти я пипнат. Останала затворена в клиниката на Норд Брадър Айлънд чак до края на живота си. Болницата била изоставена през 50-те. Островът постепенно опустял и се превърнал в убежище на някакви застрашени птици, чието име, естествено, съм забравил.

Но как съм попаднал тук?

Очевидно са ме докарали с лодка. Което ме подсеща, че брат ми няма особен шанс да ни открие, освен ако той самият не пристигне по същия ред: с цицина на главата, омотан във фолио като буба.

Внезапно е притъмняло. Вятърът разрошва лианите, обгърнали зданието. Сенките им играят по тавана като фигури на съдбата, изписани в утайката на кафе. Даян подсмърча и тихичко нарежда:

- Някой трябва да го спре! За бога, някой трябва да го спре!

- Какво говориш?! Кого?

- Мерл ще извърши нещо ужасно!

Срещам бялото на очите й.

- Намислил е да отрови всички кучета в града!

- Глупости! - спонтанно изстрелвам.

- Не, не са! - тя разтриса енергично глава. - От няколко дена ги пекат. Той измисли формулата. Вече е изпробвана. Умират след няколко часа в страшни мъки.

- Чакай малко, какво пекат?

- Бисквитките! Не усещаш ли миризмата? На вид са като сухите храни САNIМА, но със завишена концентрация на един от консервантите, съдържащ цианиди. Тази вечер ще ги разпръснат из Сентръл Парк и утре, утре, когато ги изведат на разходка... Те няма да им устоят! Представяш ли си: хиляди, хиляди трупове на домашни любимци! Стопаните ще изпаднат в шок. Няма да има къде да ги погребват. Ще тръгнат инфекции...

Изведнъж ми просветва. Пазарът на Ню Йорк несъмнено носи тлъсти печалби на САNIМА. Заедно с храните вървят и всякакви тренди аксесоари от сорта на автоматични каишки, драскала, чесала, гребенчета и панички, които заможните жители на Манхатън пазаруват щедро за любимците си. Ако това парче от тортата бъде отхапано, продажбите на компанията със сигурност ще пострадат. Макар че за мащабите на един мултинационален гигант това едва ли е чак толкова фатално. Далеч по-разрушителни ще бъдат паниката, сривът на доверие и травмата на потребителите. Вероятно ще се наложи да изтеглят от пазара повечето си продукти до изясняване на истината. Ще започнат дела... Нищо чудно да загубят дори повече от 20 процента от стойността си.

Кучетата наистина летят ниско!

Ще бъда богат. Но на каква цена?! Чудя се откъде Екс-ман би могъл да знае? Каквото и да дрънкат за пророческата дарба на пазарите, съмнявам се, че могат да предвиждат събития от такъв порядък. Тук не става дума за интуиция, а за информация: детайлна, конкретна, своевременна. Някой е знаел какво се кани да извърши Мерл, ала вместо с полицията, го е споделил с Ексман. Или с някой от лумпените, които му снасят новини от подземния свят с възможно двойно приложение. А може би Мерл лично го е информирал за плана си с намерение да спечели освен удовлетворение и финансова облага? Кой в крайна сметка стои в дъното на престъпната схема?

В коридора отеква остро дрънчане, сякаш някой е изритал с всичка сила металическо цукало. Тифозната Мери пробягва по гънките на мозъка ми. Идва да забие вилицата в сърцето ми и да се изхрачи в устата ми!

Цукалото изтрещява отново, този път някъде съвсем наблизо и през отвора на изкъртената врата влетява разлетият силует на Кристоф Мерл.

- Е, боклуци такива! - провиква се той с изненадващо хриплив глас. - Удари часът на разплатата! Готови ли сте?

Веригата изхлопва плачливо.

- Татко, татко, моля те!

- Татко... - изкривява устни Мерл. - Та аз съм ти само вуйчо!

ВУЙЧО, ЗАБРАВИ ЛИ!!!

Иззад гърба му изскачат двама здравеняци. Единият отключва веригата от рамката на леглото и повлича Даян като куче. Другият разрязва лепенките около краката ми, подхваща ме грубо под мишниците и ме изправя.

- Защо вършите това, сър! - правя несръчен опит да го вразумя.

- Защо ли!? - изригва смехът му.

Блясва фенер. По пътя Мерл разритва каквото му попадне; коридорите гърмят, сякаш глутница кучета търчи из тях с вързани тенекии за опашките. Вонята се усилва. Отвеждат ни в дълго ниско помещение с изпочупени плочки, напомнящо кухня или морга. В дъното чернеят две огромни готварски печки с въглища. През открехнатите им вратички се мяркат догарящи пламъци. Навсякъде са разхвърляни тави и казани, по които личат следите от кафява лепкава смес. Червеникавите отблясъци осветяват още четирима мъже с разнокалибрено телосложение, но с еднакво мрачни и решителни лица. До краката на всеки лежи голям чувал.

Мерл сграбчва брадичката на Даян в лапата си.

- Виж тези стари муцуни! Запомни ги добре! Бяха готови да умрат за теб. Само за да зърнат очите ти, да чуят смеха ти. Но ти ги предаде. Предаде и мен. Нещо повече: отрече се! Направи ме за смях пред цял Манхатън. А някога бяхме семейство, Даян! Имахме своя малък бизнес. Своите малки радости... и болки, естествено. Своя малък свят. Вече нямаме нищо!!! Ти го унищожи! Открадна хляба на тези мъже, ограби усмивките им, но най-вече отмъкна мечтите им! Да, сви им ги като хладнокръвен джебчия! Сега те питам за последен път: защо?!

Погледът му спира върху мен, тежък и парещ като разтопено олово.

- Заради едно лайно!

- Това е брат му! Той няма нищо общо!

Каза го! Най-сетне го каза! Но Мерл не се впечатлява особено:

- Какво търси тогава тук, а? Явно са комбина, въртят си подлите игрички и си мислят, че ще им се размине. Къде е другият нехранимайко? Няма ли да дойде да ви спаси?

- Ще дойде, разбира се! - отвръщам дръзко. - И то не сам!

- Ха-ха, по-добре да побързат! Ще ги посрещнем, както подобава!

- Татко...

Юмрукът му се стоварва върху тенекиения плот на масата.

- Не ме наричай така! Не ме наричай никога повече така!!!

- Твоят свят не е мой! - избухва Даян. - Ти ми го натресе. Какъв избор съм имала? Нарочно ме лиши от образование, за да ме държиш на каишка!

- Ти беше принцеса!

- Кучешка принцеса!

- Кучка!

С един замах той насмита съдовете от масата, после се мята към печките и обръща казаните. Гласът му се катери през грохота:

- Сега доволна ли си? Доволна ли си?! Вече не те държа на каишка! Нито теб, нито когото и да било. Твоите приятелчета държат всички каишки! Но не задълго, ха-ха-ха! Скоро ще са празни, както и джобовете им. Ще могат само да се обесят на тях! - лицето му се гърчи като плондер, подритван от невидим крак: - Ще има достатъчно шибани празни каишки за всеки! Вървете, момчета! Вървете!

Дангалаците посягат към чувалите.

- Не! - стрелва се викът на Даян.

- Не я слушайте, тя ни предаде! Вървете!

- Животните не са ви криви за нищо, нещастници!

- Сори, малката... - извръща очи най-големият.

Нарамва чувала си и излиза. Другите поемат след него.

- Смешен плач! - изсумтява презрително Мерл. - Всички петове са само функция на своите господари. Никога не съм ги харесвал, а сега - още по-малко. Тези капризни, самодоволни същества, чиито лайна ни карат да събираме! Десет долара на час. Толкова получават шивачките в Третия свят за цяла седмица. О, да, ще има плач и скърцане на зъби! Нека! Нека бездушните лицемери, които ги развъждат в луксозните си апартаменти, почувстват болката! Нека усетят липсата! Може би това ще им помогне да си спомнят какво значи да страдаш.

- Сър! - отварям уста, без да съм сигурен какво точно трябва да последва, но думите сякаш потичат от само себе си: - Вашият социален анализ е интригуващ, а спектакълът, който разиграхте - наистина впечатляващ. Но ако си мислите, че ще ме заблудите, дълбоко грешите. Нараненото ви его няма нищо общо с онова, което се каните да извършите. Известно ми е, че сте го планирали отдавна с участието на заинтересувани финансови кръгове. Хладнокръвно и безмилостно. Няма смисъл да се правите на шут, поне пред мен. Макар и дълбоко да не одобрявам методите ви, не съм в състояние да ви попреча, нито смятам да влизам в ролята на закона, тъй като поради стечение на обстоятелствата може да се окаже, че съм брал плодове от дървото на същото престъпление като вас... Нека бог да ви съди!

Даян се блещи недоумяващо:

- Какви ги плещиш, Нед!?

Дървото на същото престъпление!

От кой съдебен архив го изкопах? Едва ли ще му хареса.

- Ти ли ще ми говориш за его, бе! - озъбва се Мерл само на сантиметри от лицето ми. - Пикльо!!

Челото му излъчва жега с дъх на сладникава пот. Сега ще ми отхапе носа! Но той само тръсва глава, сякаш отпъжда досадна муха, и отсича:

- Няма да обсъждам идиотските ти теории! Да свърш-ваме с тях! - кимва към типовете, които ни държат: - Водете ги в шахтата!

- Не, само не в шахтата! - писва Даян.

Изведнъж ме пронизва съзнанието за чудовищната несправедливост на това, което се случва. Докато брат ми се шматка, бог знае къде, аз щях да платя цялата цена за лекомислието му. Какво общо имах с този тип? С истеричната му дъщеря? С жалките кучешки междуособици в Сентръл Парк? Та аз съм УБЗГ! Имам цял милион на сметката. Живея на най-прекрасното място на света. Здрав съм, млад съм, в добра психическа форма, не страдам от разрушителни пороци.

Не е честно, по дяволите!

Мерл сритва ниска вратичка. Разнася се измъчен лай.

- Лили! - извиква Даян.

От ъгъла на тясната квадратна шахта се надига хърбава сянка. Пристъпва, олюлявайки се, към нас и рухва в краката ни. По тънката муцуна е избила пяна.

- Какво си направил, изрод такъв!

Даян се извива като змия и се хвърля към Мерл, забивайки зъби във вдигнатата му ръка. Той я перва с другата и тя отхвърча назад. От носа й руква черна вадичка.

- Добре, убий и мен! - прокънтява шахтата. - Проклет да си!

Клепачите на Лили потрепват конвулсивно и застиват. В изцъкленото й око трепва отблясъкът на далечна мълния. През разбития стъклен покрив надзърта късче облак с цвят на пепел.

- Неее, няма да го направя аз! - разнася се остър шепот като свистене от спукана гума. - Няма да позволя на призрака ти да ме преследва. Ако небето ти прости, и аз ще ти простя. Така харесва ли ти?

- Но аз няма да ти простя, никога!!! - просъсква тя, докато типовете ни завързват от двете страни на кабела, който пълзи по стената.

Долният му край е прекъснат малко преди да влезе в земята. Стягат здраво, мръсниците, без да жалят лентата. Сетне омотават веригата около вратовете ни и я закачат за една от скобите, придържащи кабела.

- Сър! - надигам глас. - Ако името Ексман ви говори нещо, прекратете това безумие начаса!

- И защо? - подигравателно изсумтява Мерл.

- Защото... - събирам сили; трябва да го кажа, това е единственият ни шанс. - Той е баща ми! Да, не ме гледай така! Ексман е мой баща. Лично той ми откри цялата далавера. И ако само косъм падне от главите ни, ще те попилее. Не ти се вярва, а? Обади му се. Питай го! Знам, че сте във връзка, командва те...

- Никой не може да ме командва! Не го познавам! -изревава Мерл и вдига пръст: - Сега всичко се решава там! От бащата на всички бащи!

Вратичката хлопва. Стъпките им се отдалечават в мрака.

Проследявам с поглед дебелата почерняла жица, водеща нагоре. Краят й свършва в основата на дълъг метален прът, изправен на върха на купола.

- Какво иска да каже с това? - измърморва Даян.

- Че сме вързани за жицата на гръмоотвода, предполагам.

В отвора над главите ни лумва нова светкавица. Успявам да преброя до десет, преди да чуем тътена й. Ако се вярва на старите хора, значи е паднала на около десет километра оттук. Изглежда далеч, но крачките на бурите са големи.

- Значи ако ни тресне...

- Свършено е! - изпреварвам я. - Ще изгорим като на електрически стол.

- А какво общо има Ексман?!

- Това е баща ми. Той знаеше какво ще се случи. Предрече го!

- Но нали баща ви е мъртъв!? Енгъс ми разказа как сте получили праха му по пощата. В една черна кутия...

- Така си мислех! Докато не го срещнах. Ексман, колко хитро, нали: бивш човек! Той работи за Сорос. Знаеш кой е Сорос, нали? Не би се доверил на случайни хора. Не го афишира. Мен ако питаш, има защо. Ексман е опасен човек. Лош човек, нищо че ми е баща. След като е нагласил смъртта си, може би е решил, че може да наглася и бъдещето. И да печели! Който контролира бъдещето, контролира пазара!

- Не разбирам! Мисля, че си твърде уплашен, Нед! Аз също. Дано Енгъс ни намери по-скоро...

Гърбът й излъчва трескава топлина. Усещам раздвижването на плешките й в отчаян напън да се освободи. Опитвам се да помогна, като удвоявам усилията ни. Продуктът на копелетата обаче е як. Може би е трябвало да го нарекат Iron Tape? Суперидея! Защо ли не им я продадох?

Отново светкавица! Този път успявам да преброя само до шест. Блясъкът й осветява труповете на Лили и още четири други нещастни псета. Ненормалник! Но размахът на гнева му е респектиращ. Обгръща ни като гореща пепел, избълвана от внезапно събуден вулкан. Бащата на всички бащи!

От дупката на купола руква дъжд. Водата е най-добрият проводник, сещам се. Не искам да умра! В мен има още хляб. Къде е тъпият ми брат? Той трябва да се пържи тук, не аз! Хлипането на Даян отключва стаената ми ярост.

- Този там, какъвто и да ти се пада, е глупак! Видя ли как побесня, като му казах, че Ексман командва парада. Естествено, че ще го командва! Да не би мозъкът му сам да е родил тази брилянтна схема? Сега, предполагам, се двоуми дали да му се обади и трепери. Но е твърде горделив и тъп, за да превъзмогне шибаното си его. Докато се освести, ще се изпържим като скариди!

В този момент лумва нова светкавица; трясъкът й идва почти мигновено.

- Какво?! - стори ми се, че е казала нещо.

- А може би вече се е обадил - отмъстително подхваща тя. - И твоят мистър Ексман да му е казал, че изобщо не те познава. Че няма нищо общо нито с теб, нито е брат ти! Никога не е имал и няма и да има!

Металният хлад на кабела ме пронизва през мократа фланелка. Начупена виолетова линия се стрелва към показалеца, забит в небето.

„Татко, татко, нима си се отрекъл от мен?!“, стискам очи.

42. АНГО

Обикалях напразно задръстения с индустриални отломки бряг в търсене на някакъв съд, който да ме отведе до островчето. Транспортните връзки явно бяха прекъснати отдавна. Свечеряваше се, безформени камари от облаци се трупаха една връз друга като дерайлирали влакове. Птиците грачеха дрезгаво и безжизнено се рееха в сгъстения от електричество въздух. Върнах се до купъра на Даян, чийто покрив вече беше бомбардиран от белите им изпражнения. Чудех се дали все пак да не позвъня на полицията или на бреговата охрана, макар че не ми се щеше да имам вземане-даване с подобни институции.

Тогава дочух плясък на гребла.

От сумрака се подаде ниска метална лодка. Отекнаха приглушени гласове. Шмугнах се между контейнерите и се притаих до един тесен процеп. От лодката слязоха петима мъжаги с чували на гърба.

- Тони, стори ми се, че мярнах нещо на брега - обади се някой.

- Така ли? Не видях никого...

- Дали да не поогледаме наоколо?

- Айде, пичове, работа ни чака! - намеси се трети.

Страничната врата на буса се отвори с метално стъргане. Мъжете се качиха заедно със съмнителния си товар и я дръпнаха обратно. Моторът избълва кълбо газове. Шумът му постепенно се отдалечи. След малко откъм портала се разнесе дрънчане. После всичко утихна.

Изчаках няколко минути, преди да си подам носа навън. Какво ли бяха замислили? Хрумна ми за миг, че в чувалите са разфасованите трупове на брат ми и Даян, но бързо отхвърлих това предположение. Беше твърде елементарно дори за догстерите. Изтърчах до брега. Лодката беше вързана за един от стърчащите над водата колове. Освободих я и скочих вътре.

Беше плитка и нестабилна, а на дъното й се клатушкаше малка локвичка. Криволичех насам-натам, докато синхронизирам греблата. Бързо се изпотих. Островчето, изглеждаше измамно близко, но след всеки тласък водната повърхност сякаш се раздипляше пред мен. Някакъв шлеп пресече пътя ми, плъзгайки се мазно и безшумно като задрямал кит. Помислих си, ако някое от тези товарни чудовища мине през мен, никой няма да забележи, нито да усети нещо. Дирята на шлепа сериозно ме разлюля. Внезапно излезе вятър и няколко студени капки ме пернаха през лицето. От небето се спусна нащърбена лилава вилица и освети целия остров. Прозорчето на кулата премигна в ритъма на последвалия грохот.

„Като зов за помощ“, мина през ума ми.

Продължих да въртя веслата с удвоено усърдие. Дъждът шибаше гърба ми, мълниите се стрелкаха и съскаха над водата като електрически змии. Молех се да не ме захапят. Носът на лодката застърга в каменистото дъно. Дочух познат лай и мярнах рошава бяла сянка, която подскачаше на брега.

Наджапах в плиткото и хукнах след кучето. Стъпките ми потънаха в дебел слой сухи листа. През клоните се сипеха кратки припламвания като натрошено огледало, изтръгвайки от гъстата растителност далечни спомени за човешко присъствие: тръби, решетки, зидове, противопожарни кранове. Какво беше това място, по дяволите? Насреща ми изникна тесен крив вход като отворен ковчег. Псето се шмугна вътре. Последвах го, без да мисля. Лъхна ме противна воня. Продължих да се движа опипом, настъпвайки разни пръснати по пода предмети, напътстван единствено от тънкия лай в мрака. Слязох но някакви стълби, минах през две свързани помежду си сводести зали, после се забих по друг коридор, но вече доста по-нисък и с много чупки. Изритах подлата метална вратичка, която се изпречи на пътя ми, и излязох в огромно празно помещение. Нещо капна върху лицето ми. Някъде отгоре лумна светкавица и освети цилиндричните стени.

Отчаян писък се смеси с трясъка. Две фигурки, омотани в сребриста лента, се гърчеха около жицата на гръмоотвода.

- Довлече се най-сетне! - изръмжа брат ми, докато късах с нокти и зъби здравата лепенка.

- Бързо, Енгъс, бързо! - прошепна Даян, без да откъсва очи от нащърбеното гърло на шахтата, където танцуваха отблясъците на бурята.

Откачих веригата и тримата отскочихме като пружини от смъртоносния кабел. Брат ми разтъркваше китките си и ме гледаше мрачно изпод вежди.

- Sorry, man - подех миролюбиво.

- Пазете се! - извика Даян.

Чу се едно зловещо „хряс!“, Недко залитна напред и се свлече в ръцете ми без звук. Зад него изникна лицето на Мерл, бяло и мъртво като леден блок, изваден от пещера. В двете си ръце стискаше метален кол със закривен връх.

- Няма да се отървете толкова лесно! - просъска той.

Желязото се поклащаше между коленете му като грамаден еректирал пенис. Сякаш цялата му сила беше изтекла в този страховит удар и трябваше да събере нова за следващия. Заотстъпвах назад, но се спънах в нещо меко и се пльоснах на лигавия под. Тогава Мерл замахна отново. Напипах първото, което ми попадна, и го вдигнах над главата си, за да се предпазя. Върхът на куката потъна в рунтавата козина с тъп звук. Беше трупът на куче.

Извърнах поглед към прилепената до стената Даян.

- Бягай!

Той понечи да вдигне отново пръта, но върхът му се беше заплел в буйната козина на мъртвото псе. Даян се спусна към вратата. Мерл изръмжа, напрегна се и вдигна желязото с все кучето. Извъртя се и я перна по гърба. Тя полетя напред и падна по корем. Трупът се изхлузи от удара и закривеният връх на пръта полетя по инерция нагоре. Клик! Мерл застина с вдигнати ръце.

Куката се беше закачила за кабела.

Изведнъж цялото небе светна. Като че ли някакъв капак се отвори над нас и видях огнените езици, които се спуснаха към върха на купола. Последва дъжд от розови искри. Туловището на Мерл се разтресе, а от крачолите му бликна смес от урина и изпражнения. Очите му побеляха като сварени яйца. Прътът в ръцете му беше станал тъмночервен, но той продължаваше да го стиска и да се гърчи като Елвис на сцената. Главата му започна да пуши, сетне избухна в пламъци, които светкавично погълнаха цялото му тяло. Гореше като бенгалски огън, осветявайки шахтата чак до тавана, докато гръмотевицата бавно заглъхваше. Угасна също тъй внезапно, сривайки се на пода в тлееща купчина от обгорели кости.

„Уаао!“, възкликнах, преди да се сетя за каквото и да е друго.

Седях на пода и гледах притъмнялото небе в тесния отвор, от който вече се сипеше само дъжд. Гърмящите подметки на бурята се отдалечаваха. Останките на Мерл продължаваха да димят, просъсквайки всеки път, когато някоя по-едра капка паднеше върху тях. Недалеч лежеше кракът на Недко.

Даян се раздвижи зад мен, ръката й се плъзна по рамото ми.

- Добре ли си, скъпи?

„Мъртъв е...“, прекоси съзнанието ми като слаб електрически импулс върху монитора на медицински прибор. „Мъртъв е...“, мина повторно, без да предизвика никаква съществена реакция. Мъртъв е...

- Аз го убих - чух се да казвам.

Няколко остри асиметрични гънки набраздиха равната зеленикава линия на мисълта ми. Мъртъв е... Вълничките се извисиха.

- Сам се уби... - прошепна тя.

- Не говоря за баща ти! - отърсих се рязко от ръката й.

Нещо посветна на земята. Разнесе се поредица от звуци, наподобяващи мяучене на разгонен котарак. Мобилен телефон. Не беше моят, нито на брат ми. Най-вероятно беше изпаднал от Мерл. Даян колебливо го вдигна и долепи до ухото си. Изчака няколко секунди и рече:

- Джак... Аз съм. Всичко свърши. Мерл е мъртъв. Ще ти обясня... Не бива да го правите! Джак, чуваш ли ме? Не го правете! Джак...

Екранчето угасна. Тя ме изгледа отчаяно.

- Ще го направят... Енгъс, обади се на твоите хора! Трябва да ги спрем!

- Какво ще направят? - премигнах глуповато.

„Мъртъв е!“, пулсираше мозъкът ми. Не можех да мисля за нищо друго.

- Ще ги изтровят! Всички кучета в Сентръл Парк! Тази вечер ще разхвърлят бисквитките. Мерл е разработил формулата на базата на храните CANIMA. Няма куче, което да им устои. Колкото и да е дресирано! Отровата не действа веднага, а след няколко часа. Докато се усетят, ще е късно. Разбираш ли, Енгъс? Трябва да предупредим Хората на каишката. Обади се на Сретен!

- Изобщо не ми пука! - изкрещях вън от себе си. - Брат ми загина заради тия тъпи псета. Да измрат, бе! Пада им се! Много ще се радвам!

- Не говориш сериозно, Енгъс! Ужасно съжалявам за брат ти, но това... - тя разпери безсилно ръце. - Няма връзка!

- Е, да! Аз съм виновен, разбира се. Аз го забърках в тези лайна! Той си имаше свой живот. Свой път. Натресох му се и ето резултата. Защо? В името на какво? Няма да си го простя, никога!

- Енгъс! - рязко ме прекъсна тя. - Той мърда!

- Какво?!

Приклекнах над тялото и се втренчих в безизразното му лице. През косата се процеждаше тънка черна вадичка и криволичеше по слепоочието му.

- Братко?! - побутнах го.

Очите му бяха отворени, но от тях вееше празнота. Долепих ухо до гърдите му. Единственото, което чувах обаче, бяха ударите на собственото ми сърце. После все пак ми се стори, че долових слабото течение на дъха му.

Даян вече беше набрала 911. Мъчеше се да обясни на спасителния екип къде сме. „Норд Брадър Айлънд“, повтори го поне три пъти. Очевидно се съмняваха дали не ги пързаля. Най-сетне свали слушалката.

- Ще бъдат тук до 20 минути.

- Защо не звъннеш и в полицията?

Даян се намръщи.

- Има къртица на Мерл. Ще ги предупреди и копелетата ще офейкат.

- Но ще спасиш кучетата.

- Не искам да се измъкват! - мрачно поклати глава тя.

- Зоненфелд?

- Да! - кимна тя и добави почти шепнешком: - Моля те, Енгъс, в името на всичко хубаво между нас, обади се на твоите хора!

- Че какво хубаво е имало между нас? - възкликнах ехидно. - Нали съм те връзвал за парното? Хранел съм те с лайна? Нали затова си избягала от мен!

- Не съм казвала нищо подобно. Това са измислици на Мерл! Искал е да повярваш, че съм луда. Но ти не си се хванал. Иначе нямаше да си тук сега.

- Не знам - въздъхнах. - Нищо не обещавам. Вече не съм им кауза...

Сретен тъкмо вечеряше. Не ми се зарадва особено, сякаш предусетил куп неприятности, но не ми и затвори. В гласа му имаше умора; явно беше навъртял бая мили през деня, плюс организационните тежести.

- Кажи бе, брате?

Сервирах му всичко на масата. Известно време от другата страна се носеха само мрачни стонове. После заваляха въпросите. Наложи се, общо взето, да повторя казаното, докато Сретен вникне в положението. Мащабите на готвеното злодеяние го стъписаха. Беше му трудно да повярва.

- Ама тоя тип вярно трябва да е превъртял!!

- Тоя тип си получи заслуженото - стрелнах купчината димящи кости в подножието на гръмоотвода. - Вие му мислете.

- Ако ни пратиш за зелен хайвер, значи...

- Абе я си размърдайте гъзовете! - прекипя ми отвътре. - Че само каишките ще ви останат!

- Е? - срещнах въпросителния поглед на Даян.

- Къде ще ходят! - махнах с досада. - Няма кучета, няма бизнес.

Овъглените останки на Мерл ми действаха изнервящо. От време на време нещо там сухо припукваше и се разместваше, като че ли в жаравата още тлееха искрици живот.

- Няма ли да събереш костите на баща си?

- Не ми е истински баща - поклати глава тя.

Цък!, от купчината се търкулна прешлен.

- На кого да вярвам?

- Виж... - подхвана тя. - Знам, че ти наговорих куп лъжи. Съжалявам! Винаги съм обичала да разказвам истории. Но този път май прекалих. Мерл наистина ми беше вуйчо, а майка ми и баща ми са починали отдавна, макар и при съвсем банални обстоятелства. Верижна катастрофа на А-86. Тогава Мерл ме взе да живея при него, а впоследствие ме осинови. Никога не ме е наказвал, не и по

начините, които ти описвах. Поне до този момент. Макар и никога да не е бил особено ласкав. Тази история с плагиатството завинаги беше подкопала доверието му в хората и образователните институции. Сигурно затова не се погрижи да получа систематично образование. Но ми даваше да чета. В главата ми цареше същински хаос от идеи и суицидни фантазии.

Тя изхлузи рамото си през широката дупка на чувала, оголвайки тялото си наполовина. Кожата й заблестя, изпъстрена с йероглифите на старите й белези.

- Да, сама си ги направих! Бях само на 16. Предполагам, че съм искала да ми обръщат повече внимание. Живеех предимно с бандата. Не познавах почти никого извън този кръг. Това ми тежеше, но, от друга страна, се чувствах сигурна. Може би затова не бягах. Пък и къде можех да отида наистина? Знаех всичко за кучетата и нищо за хората. Докато не дойде ти, Енгъс! Когато те зърнах да загръщаш онази фъшкия в долара, разбрах, че животът ми ще се промени. Беше като откровение! Ако можех само да предположа, че бягството ми ще отключи толкова скрита ярост и агресия! Всичките ми измислици се сбъднаха! Стовариха се върху главата ми като бумеранг: веригите, кулата, шахтата... Да, знам, заслужих си го! Но кучетата? С какво са го заслужили те?!

В коридора отекнаха стъпки и гласове. Дълъг лъч плисна през вратичката и зашари по пода, осветявайки площадката на драматичната развръзка. След него - втори, трети, кръстосаха се и образуваха цяла конструкция от светлина.

- Good Lord! Какво е ставало тук!? - долетя смаян възглас.

- Вони на пърлено, та се не трае! - отбеляза съседен глас.

Някой започна да цъка с език, сетне - втори, накрая от всички ъгли на залата се понесе цъкане в различна тоналност и ритъм като авангардна джаз партитура. Един от прожекторите блесна в очите ни.

- Вие ли позвънихте?

- Да, насам! - изпревари ме Даян.

Цъкането секна. Светна голяма синкава лампа. Видях четирима души със зелени престилки и един униформен полицай, явно за всеки случай. Санитарите чевръсто качиха брат ми на носилката, загърнаха го е одеяло и лепнаха кислородна маска на носа му. Лекарят измери пулса му. Явно имаше надежда, защото даде нареждане по телефона да се подготвят някакви процедури.

Спасителният катер чакаше на кея с включен двигател. Бурканът върху покрива му се въртеше и мяташе червени отблясъци по внезапно утихналата повърхност. Бурята беше промила въздуха и крясъците на редките местни птици звучаха още по-пронизително. Натоварихме носилката на борда, качих се и аз, Даян се дотътри последна. Беше събрала останките на Мерл и ги носеше в една ръждясала подлога като зловещ прегорял пудинг.

Сместихме се в задната част. Моторът гърлено изръмжа и вятърът задуха в гърбовете ни. Островчето постепенно се сля с нощта, само фарът в едната му част продължи да припламва. Ченгето надзърташе в подлогата с нездрав интерес. Тогава Даян се изправи и без предупреждение я изсипа във водата. Образува се сивкаво облаче. Кипналата пяна зад борда погълна останалото.

- Амин! - рече тя със сухи очи и седна обратно.

- Амин! - повторих механично.

Така завърши ерата на Кристоф Мерл, кралят на догстерите, погубен от собствените си страсти, чиято злокобна сянка беше всявала трепет и страх в сърцето на всеки беден кучешки разводач между Пето и Парк Авеню и от 59-а до 110-а улица в продължение на цели 25 години.

43. НЕД

Jesus, helр те find ту proper рlасе![12]

Velvet Underground

Драги мистър Банов,

Позволете ми, от името на гражданите на този величествен град, да изразя безмерната ни признателност към историческата ви роля за спасяването на домашните любимци на територията на Манхатън. Приемете също така и личното ми възхищение за решителността, куража и самоотверженото поведение, проявени при предотвратяването на това отвратително, нагло покушение срещу устоите на хуманизма и цивилизацията. Във времената на изпитания, които преживяваме, подобни образци на гражданска бдителност и морал ни вдъхват увереност, че въпреки трудностите ние ще надделеем над силите на хаоса и разрушението. Ще защитим слабите, ще помогнем на нуждаещите се и ще говорим от името на онези, които нямат възможност да го сторят, заявявайки високо и ясно неотменимите им права.

Сега, когато негодниците са хванати на местопрестъплението и очакват справедливата си присъда, не мога да спра да мисля за всички онези нещастни животни, кои-

то по стечение на лошия си късмет и недостатъците на човешкия характер страдат под властта на жестоки господари или гаснат в забвение, изоставени в чуждия свят на хората. Не мога да спра да мисля за самотата им, за болката и отчаянието, които са ги налегнали поради нашата немарливост и безразличие. Затова ми се струва повече от уместно този град, който винаги се е славил като фар на прогреса и надеждата за всички потиснати, да излъчи фигура с достатъчен авторитет и обществена тежест, която да се ангажира със защитата на тези най-онеправдани издънки на божието творение. Защото липсата на определени способности не означава отсъствието на автономни интереси, с произтичащите от това специфични права. И трябва да има някой, който да ги отстоява пред съда на хората!

Не мога да си представя никой по-подходящ от вас, уважаеми мистър Банов, за новоучредения пост Омбудсман па животните от града Ню Йорк. Тази позиция ще ви предостави широк кръг от възможности да сезирате компетентните институции по всички въпроси, касаещи достойнството, здравето и благополучието на гореспоменатите твари, както и да пледирате в съда от името на пострадалите или несправедливо обвинени такива. За целта ще ви бъде предоставен малък бюджет за офис, съдебни разноски, комуникации и наемането на сътрудник/чка.

Държа все пак да подчертая, че длъжността Омбудсман на животните от града Ню Йорк по дефиниция е доброволен ангажимент, за който не се полага възнаграждение. Макар и да съм далеч от мисълта, че бихте предявили подобни изисквания в светлината на досегашните ви благородни прояви!

Като ви поднасям още веднъж искрените си възхищения, оставам с надеждата, че ще обмислите сериозно нашето предложение и че дори пай-последната твар в този велик град ще намери във ваше лице достоен застъпник!

Сърдечно Ваш,

Майкъл Блумбърг

Кмет на Ню Йорк

- Това - подемам несигурно - трябва да е някаква шега.

- Никаква шега! - сопва се брат ми. - Единствената свястна оферта за работа, която съм получил в Америка.

- Каква работа е това? Като не получаваш заплата!

- Фъндрайзваме, тап!

- Моля?! - изумявам.

- Искам да кажа, че събираме доста средства от дарения - снизходително се ухилва той. - Хората се отнасят много положително към дейността ни.

Писмото на Блумбърг е сложено в масивна тъмночервеникава рамка. Брат ми внимателно го закача обратно на стената, където виси официалният му сертификат и цяла поредица от вестникарски изрезки и снимки, документиращи неочакваната му кариера. Не мога да повярвам, че Анго си е спретнал подобна галерия като провинциален нотариус!

На една от снимките брат ми е прегърнал възрастна дама с тъмни очила и буйни платинени къдри, а пред гърдите си държи чек за 50 000 долара. Спирам поглед върху подписа, извъртян небрежно с върха на флумастера: Бриджит Бардо. На друга снимка до Анго се мъдри приветлив мъж с тънка, пригладена назад коса и спокойни черти, издаващи твърда вяра в универсалните принципи на битието.

- Професор Питър Сингър - пояснява снизходително брат ми. - Авторът на „Освобождението на животните“ и

„Етика на храненето“. Този човек ми даде много. Неговата философия промени до голяма степен възгледите ми за живота. Помогна ми да прозра дълбокия смисъл на това, с което се занимавам. Съветвам те и ти да го прочетеш!

- А този пък кой е? - посочвам с отсянка на раздразнение към черен мъж с пасторска якичка, прикътал до гърдите си петнисто свинче.

- Преподобният Патрик Уомбо - охотно пояснява брат ми. - Основател на First Animal Church в Луизиана. Уомбо вярва, че животните имат душа, и се бори с антихуманните практики на екарисажите. Не бих възприел тъй сериозно тезите му, ако не дължахме отчасти спасението си на благоразположения дух на Тери... Виждам, че се чудиш. Това е покойният пудел на Даян, който ми се яви в момент на отчаяние, за да ми разкрие леговището на Мерл. Да, това също е част от истината за живота и смъртта.

Още не мога да свикна с новия му вид и претенциозното му дърдорене. Няма нищо общо с онзи омачкан, брадясал индивид, когото посрещнах на летище Кенеди. „Аз съм човекът, на когото може да се опреш“, сякаш се опитва да ми внуши през цялото време. Звучи твърде успокоително, но не съм сигурен, че ми харесва.

- Омбудсман на животните, значи... - подхвърлям скептично.

- Защо не? - свива рамене той. - В началото, признавам, доста се чудех дали да приема. Но Даян ме подкрепи. Тя е най-вярната ми сътрудничка. А най-голямата ирония е, че това беше кабинетът на Мерл!

Вече съм осведомен за ужасния край на смахнатия вуйчо на Даян. Как закачил гръмоотвода с металния прът и как в същия миг треснала светкавица, и той пламнал като бенгалски огън. Изгорял чак до върха на ноктите! Брат ми се грижи да бъда посветен във всички детайли на историята, зад което прозира известна доза самодоволство и отмъстителност. Включително как арестували Зоненфелд, ченгето, дето го тормозило и се мъчело да му лепне отвличането на Зукеро. Естествено, той бил къртицата на Мерл! Опитал се да избяга, но го спипали в дома на вещицата Грейс, бившата работодателка на Анго. Разкрило се, че между двамата съществува интимна връзка, основана на най-перверзни фантазии, не-поддаващи-се-на-описание. Грейс също била свързана с Мерл, което за съжаление нямало начин да се докаже. Но дори само слуховете били достатъчни да съсипят репутацията й. Скоро след това офисът й осъмнал с надпис „For rent“.

Днес най-сетне ме изписаха от болницата. Брат ми дойде тържествено да ме посрещне с Голямата бяла лейди, лъсната и стегната като за сватба. Прекарал съм в кома точно една година, девет месеца и тринайсет дни.

Това е доста време.

Щръкналата бяла предница царствено пори трафика. Арките на мостовете над Ийст Ривър започват да никнат една след друга заедно с контура на Манхатън, настръхнал като прединфарктна кардиограма. Сещам се как се връщахме с брат ми от летището преди две години по същата магистрала. И той беше долепил буза до стъклото също като мен, втренчен в израстващия профил на града, и вероятно се е вълнувал от неизвестността, която му предстои.

Даян и брат ми живеят в къщата на Мерл, на Хамилтън Стрийт в аристократичната някога част на Харлем. Същата, пред която сме висели с часове, скрити в търбуха на Голямата бяла лейди. Даян се оказала единствената наследница. Освободили апартамента ми на 78-а, защото наемът бил безбожно висок, а и никой не знаел колко ще трае състоянието ми. Нещата ми са прилежно опаковани и складирани в едно обширно помещение на последния етаж. Анго и Даян продължават да държат кучешкия хотел. Мерл не оставил никакви налични суми, дори бил натрупал дългове, които трябвало да покриват, за да запазят

дома си. Скоро обаче положението се променило и вече го правели по-скоро за удоволствие, отколкото от нужда.

На първо време ще живея при тях.

- Можеш да останеш тук, колкото си искаш. Стига да нямаш алергия от кучета, разбира се... - смига ми Анго.

Минаваме в кухнята. Брат ми измъква от камерата заскрежено шише и налива две малки чашки.

- Наздраве!

- Ракия? Откъде я добара?

- Ти я донесе от България. Не съм я отварял. Чаках те да се върнеш.

Върху печката къкрят два сребристи казана. Ухае на силен месен бульон и зеленчуци. Черна жена с чиста престилка и шапчица бавно бърка манджата на питомците. Едно от нещата, с които хотелът най-много се гордее, е домашната му кухня. Наистина излизало малко по-скъпо и по-трудоемко, но моралното удовлетворение било несравнимо. Това е нашата библия, посочва ми книгата върху масата: Холистична кухня за домашни любимци.

- Когато се случи да сготвим повече, продаваме и на съседите - охотно ме посвещава той. - Но не смятаме да правим индустрия. Това противоречи на възгледите ни!

- Е, да, да... - кимам разсеяно.

Той се надвесва над една от тенджерите.

- Корина е истинска магьосница! Ммм, искаш ли да опиташ?

Спиртните пари се изкачват към подстъпите на мозъка ми. А заедно с тях и един спотаен гняв. Изглежда толкова самодоволен. Сигурно се изживява като герой. Спасителят на животните от града Ню Йорк!

- Да си срещал мистър Ексман отново?

Брат ми вдига рязко глава.

- Не, никога!

- Тогава исках да ти кажа нещо, спомняш ли си?

Той се почесва недоумяващо. Продължавам:

- Когато ми разказа как си го видял на бензиностанцията. Но вместо това, тръгнах след Мерл. Знам, минало е доста време. Но онова, което искам да ти кажа, не е станало по-малко важно.

- И какво е то?

- Аз също го видях.

- Кого, Ексман?! - възкликва той.

- Баща ни. Ексман е баща ни.

- О, тап! Това е друга история, която...

- Не! - прекъсвам го. - Същата е, слушай внимателно. Аз го видях.

Замижавам и се гмурвам отново в задушната нощ, когато с несигурни стъпки излязох от „Механата“... Заедно със спомена се завръща и болката като стар влак, чийто самотен фар пронизва тунела на паметта ми. Минава директно през черепа ми, тракайки с ръждивите си колела. Върху прозорците му са опънати призрачни екрани, по които танцуват непонятни черно-бели образи. Сякаш във всяко купе има апарат, който върти стари ленти.

Брат ми слуша, зяпнал като празна мида.

- Кучетата летят с 20 процента по-ниско в края на август - повтарям с дълбок равен глас, опитвайки се да наподобя интонацията на Ексман.

Минават няколко дълги секунди.

- И Сорос бил с него?

Кимам бавно.

- Ти си сънувал!

- Ни най-малко!! Дори акцентът му беше истински. Но най-важното... - поемам си дълбоко дъх. - Прогнозата се оказа истинска!

- Нищо не разбирам!

- Нормално е - съгласявам се. - Ти се занимаваш с животни, а не с акции. Пазиш ли си рекламната шапка на CANIMA?

- Шапката ли?... О, да! - трепва той. - Дори понякога си я слагам. Мисля, че ми носи късмет. Защо?

- Поразмърдай си мозъка! Летящото куче е символът на САNIМА.

-Е и?

- Той знаеше какво ще се случи! Когато Даян ми разказа за чудовищния план на Мерл, ми светна. Гениално и просто. Хората на каишката остават без работа, САNIМА - без клиенти. Продажбите падат, акциите поевтиняват, някой прави пари на борсата. Откъде може да знае? Дали той не е в дъното на цялата схема? Защо не? След като постъпи така с нас, какво остава за някакви си жалки четириноги! Всичко е изчислил! Но ние му объркахме сметките. По-скоро ти... Но така му се пада! Аз също загубих пари. Да, приех милостинята му. Реших да рискувам. Щях да спечеля доста, ако акциите на САNIМА бяха ударили дъното. Няма значение. Баща ни е чудовище! И докато ти си седиш тук, в уютното си гнезденце, спасяваш животни и се снимаш с Бриджит Бардо, той навярно планира следващия си удар. Трябва да го спрем! Нали знаеш къде се намира?

- Да! - неочаквано твърдо казва той. - Знам.

Качва се на един стол, отваря кухненския шкаф и сваля от най-горния рафт тъмнозеленикава, почти черна кутия. Слага я на масата до холистичната библия за домашни любимци.

- Тук.

- Какво?

- Рано или късно трябваше да ти кажа - подема той. -Реших да не те натоварвам с нови изненади, преди да се възстановиш напълно. Но сега мисля, че не бива да отлагам повече.

- Изненади?!

Брат ми отново напълва чашките.

- Даян ми разказа какво си крещял в кулата. В такива

ситуации на човек му хрумва какво ли не. Не съм предполагал, че тази теория ще овладее ума ти до такава степен. Нямам представа кого си срещнал онази вечер. Нито кого съм срещнал аз. Може би Ексман наистина да съществува. Но той със сигурност не е баща ни - следва дълга пауза. - Защото татко е мъртъв.

Анго обръща чашката на един дъх.

- Не можем да сме 100 процента сигурни, нали? - вироглаво поклащам глава. - Ти самият винаги си го твърдял!

- Е, да, смятах, че има такава вероятност. Съмнявах се, не крия. Имах си едно наум през всички тези 15 години. Искаше ми се да е жив, независимо къде и с кого. Но вече няма съмнение!

- Имаш ли доказателства? - облизвам внезапно пресъхналите си устни.

- Определено - кимва делово той. - И то научни.

44. АНГО

Let the dead bury the dead![13]

Let the dead bury the dead!

Let the dead bury the dead!

Death Metal Band

И така, останките на Мерл вече трябва да бяха достигнали бреговете на Стария континент, носени от изстиващата прегръдка на Гълфстрийм, а ти, братко мой, още беше в кома, когато най-неочаквано се обади Мелва Блейн, пиарката на оня загубен университет, където баща ни беше имал нещастието да преподава. Тъкмо се изнасяхме от жилището ти на 78-а, а хазяинът ти, Филип Ройтман, правеше всичко възможно да ни вгорчи живота. Тя заяви с разтревожен глас, че трябвало да се видим на всяка цена, и още на следващия ден цъфна на прага.

Апартаментът беше почти празен. Само голямото зеленикаво канапе, върху което спяхме с Даян, още стоеше в хола, както и килимът, чиито едри шарки правеха стаята още по-голяма и пуста. Диванът вече беше доста разнебитен и смятах да го зарежа. Спомням си, че токчетата на мисис Блейн затъваха в дебелия килим и тя се клатушкаше, като ходи. Въпреки това предпочете да остане права.

Беше развълнувана и притеснена.

- В течение ли сте на скандала в Нобел? - попита тя.

- Честно казано, имам си други грижи - свих рамене и додадох небрежно: - Там постоянно стават разни скандали. Особено за литература.

- Нямам предвид Нобеловия комитет! - прекъсна ме тя без грам ирония. - Става дума за едно малко градче в Кънектикът, на около 150 мили от Филаделфия.

- И се казва Нобел!? Като Алфред Нобел?

- Вероятно, не съм сигурна - нервно разтърси глава Мелва Блейн.

- Нобел - повторих механично, очертавайки всяка буква в съзнанието си.

И тогава зърнах табелата. Беше се мярнала в огледалото за обратно виждане само за частица от секундата. NOBEL. Точно преди да се изстрелям по металния мост на изхода на градчето. Мислех си, че не съм я видял, ала все пак беше успяла да се шмугне в тясната пролука на вниманието ми като анонимно писмо. И ето че сега блестеше в мозъка ми. Безмилостно и ярко. Усетих, че ми се завива свят.

- Преди няколко месеца - подзе Мелва Блейн, снишавайки неочаквано глас - в Нобел се е случило нещо у-жа-ся-ва-що...

Повярвай ми, братко мой, че след онова, което преживяхме на Норд Брадър Айлънд, твърде малко неща биха могли да ме изненадат или уплашат истински. И все пак, когато разбрах какво всъщност е станало, а впоследствие проучих и материалите в пресата, окончателно се простих с тази лекомислена утеха. Способността на човек да погазва човешките норми явно е безгранична, а инстинктът му да вреди на ближния си - по-силен от всякакъв разум!

И така, в едно недотам приветливо февруарско утро жителката на малкото провинциално градче Пат Уолсън излязла, както обикновено, да разходи кучето си. Пътят ѝ минавал край гората в парцела на Трой Марш, наследник на мрачния Папа Марш, основател на крематориума Трай Стейт. Един от малкото символи на прогреса в околността. Внезапно псето свърнало от пътеката и се шмугнало сред дърветата. След малко долетял ентусиазиран лай. Мисис Уолсън, 33-годишна домакиня, го последвала заинтересувана. Псето бясно ровело под един храст. Тя се навела, за да види какво точно е открило, когато я блъснала тежка миризма на леш и срещнала празните очни ябълки на мръсен жълтеникав череп, по който още висели парченца кожа и коса. В следващия миг рояк птици изхвърчали от дърветата, подплашени от нечовешкия й вопъл, и дълго кръжали над града, без да смеят да се завърнат обратно по гнездата си.

Още същия ден в местния офис на Гражданска защита се получил анонимен сигнал, че в района на крематориума се търкалят подозрителни останки от човешки произход. Изпратени били двама инспектори, които потвърдили информацията, а в последвалото щателно претърсване се очертала картина, надминаваща и най-мрачните очаквания. Само в гората зад крематориума били открити към сто трупа, плитко заровени или захвърлени в общи ями. Отделно складовете били натъпкани с камари гниещи тела, както и двата стари кладенеца. Труповете изскачали буквално от всеки ъгъл! Имало както стари, напълно разложени, така и съвсем пресни, на по няколко седмици. Трой Марш, операторът на злополучното съоръжение, разбира се, бил арестуван начаса. Оказало се, че телата са на покойници, които трябвало да бъдат кремирани, но вместо това били напъхвани по разни складови помещения и дупки или набързо заравяни в околността. А единственото смислено обяснение, което Марш успял да даде, било, че пещта на крематориума се повреждала много често. Според експертите тази чудовищна практика датирала от около 15 години. На роднините били изпращани урни, пълни със смес от дървени въглища и люспи цимент, напомняща пепел.

Сигурно се чудиш, братко мой: накъде бия, по дяволите? Какво общо има това с татко? И аз си задавах същия въпрос, докато оная пуйка ситнеше несигурно по дебелия ти килим, ала не смеех да отворя уста. Седях на канапето с ръката на Даян в моята и се мъчех да не виждам камарите от трупове, нахвърляни един връз друг като цепеници. Ала мозъкът ми упорито ги прожектираше като кадри от черно-бял филм за нацистките лагери. Предимно стърчащи крака със закривени дълги нокти и кой знае защо, едно нахално номерче от моргата, забравено на нечий палец.

Както личи от името му, крематориумът Трай Стейт обслужвал и съседните щати, включително Пенсилвания. Тъй като нямал собствен лиценз за погребална дейност, работил само чрез посредници. От услугите му се ползвали малки траурни агенции, които не разполагали със собствени инсталации за кремация. Казано по нашенски, Марш горели покойници на ишлеме или поне така се предполагало.

Когато истината се разчула, в района настъпило брожение. Започнали да прииждат засегнати лица от другите щати, настояващи за възмездие. Наложило се да отцепят целия парцел, за да може екипът да оперира на спокойствие. Прибрали на топло и останалите членове на семейство Марш, за да ги спасят от линчуване. В течение на две седмици били открити 336 трупа. Но най-трудното още предстояло.

Да се идентифицират останките.

Със задачата се заела специализирана федерална служба, известна още като de morte team, която имала богат опит в разпознаването на жертви от бедствия и катастрофи. Повечето трупове се намирали в такова състояние, че можели да бъдат идентифицирани само чрез ДНК експертиза. Започнали да издирват роднините на всички покойници, минали през крематориума за последните 15 години, откогато и датирали най-древните останки. Събираните по тази линия генетични отпечатъци били сравнявани с данните от човешкия материал, намерен в района, и така бавно и мъчително се разкривала самоличността на мъртвите.

Да, знам какво си мислиш, братко мой... Аз тогава обаче не мислех за нищо. Не можех! Само се пулех и стисках ръката на Даян, докато тя не изохка, измъкна я и взе да я разтрива. „NOBEL“, светеше табелата в огледалото за обратно виждане, независимо че железните пръчки на моста отдавна бяха изтекли зад мен и вече се носех по междущатската магистрала. Имах чувството, че ще остане завинаги там: където и да отида, чак до края на живота ми.

Мисис Блейн закова токчетата си в килима и се втренчи в мен:

- Бях подочула от новините за целия този кошмар, ала не съм предполагала, че ще се окажа директно въвлечена в него!!

Една сутрин деканът, Уилфрид Драй, я привикал в кабинета си с мрачен загадъчен глас. Там имало двама представители на Federal Mortuary, споменатата вече служба, призвана да идентифицира човешки отломки. Проучвайки архива на местна погребална агенция, която била редовен клиент на крематориума Трай Стейт, те попаднали на фактура, издадена на името на департамента по математика на филаделфийския университет. По нея била изплатена сумата от 235 долара за кремацията на Емануил Банов, служител на същия този департамент. Тъй като ставало дума за чужденец, починал преди 15 години, издирването на близките му по обичайния ред нямало да бъде никак лесно. Затова решили да се обърнат към университета за съдействие. Ако случайно поддържат връзки с наследниците му или по някаква причина съхраняват тъкани и течности на въпросното лице. Дори най-обикновена зъболекарска снимка щяла да свърши работа. Иначе трябвало да се минава по официални дипломатически канали, което щяло да забави експертизата.

Тогава Мелва Блейн за пръв път чула името на баща ни. Драй също не го познавал лично, макар че легендата за драматичната му съдба вече била пуснала корени в кампусния фолклор. Заедно със слуха за онова загадъчно уравнение, изникващо по дъските, което никой досега не бил решил. Като ревностен враг на всяко суеверие, особено в академичната сфера, Драй никога не си дал труд да го погледне, смятайки го за студентска шега. Но въпреки това бил силно притеснен.

И честно казано, имало защо.

Повече от 15 години математическият департамент страдал от хронично текучество и определено не бил шампион по записани студенти. Амбицията на Драй била да укрепи преподавателското тяло, като задържи малцината способни, пропъди онези, които просто няма къде другаде да отидат, и привлече нови, светли умове. Задачата била достатъчно сложна предвид пестеливата бюджетна рамка и пословично недружелюбната атмосфера, така че последното, от което се нуждаел, бил скандал с погребален привкус. Може и да не било съвсем професионално гост професорите да умират по средата на семестъра, но да бъдат хвърляни в общи ями, със сигурност не бил бонусът, за който и най-смачканият преподавател от Източна Европа си мечтае. Естествено, никой не твърдял, че администрацията е виновна. Виновни били дебилщината и мързелът на Трой Марш. Но нали във фактурата все пак фигурирало числото 235 долара? Какво можело да се очаква срещу подобна мизерна сума?! И щяло ли да се стигне дотук, ако предшественикът му, професор Нойман, не бил решил да мине по най-тънката тарифа?...

(Естествено, Мелва Блейн не се изрази точно по този начин. Съдейки по следващите ходове обаче, не беше трудно да се отгатне приблизително какви мисли и съображения са вълнували декана в този момент.)

- Чакайте! - възкликнах. - Нали още не е сигурно, че ТОЙ е ТАМ?

- Иначе нямаше да бъда ТУК - поклати печално глава тя.

- Но откъде, по дяволите, може да знаете?

- Направихме предварителна експертиза.

- Защо?

- Опитахме се да ви спестим този шок! - тя разпери ръце, сякаш да ми докаже, че няма задни мисли, не крие нищо и е изтъкана само от най-добри намерения. - Агентите не отричаха тялото и да е било кремирано, изхождайки от факта, че инсталацията все пак е функционирала от дъжд на вятър. Знаехме какво сте преживели и не искахме да рискуваме отново да минете през това, ако няма гаранция, че той е там. И все пак трябваше да стигнем до истината. Тогава бяха обявени номинациите за наградата „Баноф“ и ние веднага предложихме да станем домакин на събитието. Идеята беше да ви поканим и по време на гостуването ви да се снабдим незабелязано с образец от вашето ДНК за целите на предварителната експертиза. Останалото знаете от личен опит...

Измина повече от минута, докато зацепя. Мелва тъкмо си отдъхваше, че съм приел новината сравнително спокойно, когато някъде отвътре, от дъното на съкровените ми дълбини, изби тънка катраненочерна струя.

- Юлия!! - ревнах.

- Моля?! - тя ме изгледа стреснато.

Сетих се как тича към банята със спермата ми в уста, уж да повръща...

- Юлия! - повторих. - Вие ли я накарахте? Изроди такива, чудовища, акули капиталистически! Какво ѝ обещахте? Стипендия? Или я заплашихте?

- Коя е тази Юлия? - отдръпна се леко Даян.

Виждам, че и ти проявяваш недоумение, братко мой, но нека не задълбаваме излишно. Става дума за една наранена душа от Украйна, с която споделих бутилка водка и известно количество семенна течност, добита в условията на замъглен от алкохола разум. Е, да, случват се и такива неща. Сори. Но не смятам, че това трябва да бъде повод за злоупотреба с лични данни, какъвто е уникалният ми ДНК код.

- Предполагам, че визирате докторантката Юлия Долгополая? - поизчерви се Мелва Блейн. - Уверявам ви, че ако ни трябваха проби от такъв характер, щяхме да се отнесем към услугите на специализирани лица.

- Ах, нали, защото нямам образование! - нацупи се Даян.

„Абе, я върви по дяволите!“, скастрих я наум. Тогава още нямаше нищо между нас, а пък на това отгоре ми беше свила и кучето!

- Но сте взели някакви проби все пак, нали? - заядох се.

- Използвахме четката ви за зъби, както и парче недоядена пица - хладно ме осведоми тя. - Не смятам, че сме извършили чак такова престъпление.

Сега дали не ме пързаляше, кой би могъл да каже? Тя беше пиар все пак... Работата ѝ беше да лъска имиджа на университета, а не да казва истината. Дори да бяха скуизвали, пардон, сори, притискали, бедната Юлия да се изявява в оралния жанр, едва ли щяха да си признаят. Нито пък тя някога щеше да се оплаче. Професионалистки, друг път! За едно погребение се стискат, та за това...

- Ужасно съжалявам за баща ви, мистър Баноф! - лицето й внезапно се измени, както и тонът й. - От името на университетската администрация и лично на професор Драй бих искала да ви поднеса най-искрените ни извинения, доколкото сме съпричастни към този ужасен инцидент. И понеже знам колко малко значат думите в такъв момент, ще си позволя да ви съобщя една новина, която може би ще смекчи ефекта от това грозно откритие. Не твърдя, че е хубава, но все пак е по-добре от нищо. Изхождайки от категоричните резултати на ДНК експертизата, университетската застрахователна компания реши да ви изплати обезщетението, което ви се полага по силата на сключения договор, заедно с начислените лихви за изминалия период. Освен това - чевръсто продължи тя, вече без всякаква патетика, по-скоро с припряната деловитост на телевизионен брокер - професор Драй е убедил академичния съвет да прекръстят бившата аудитория „Грант“ на името на баща ви. Надявам се, че... подобен жест ви удовлетворява?

Сумата, братко мой, предполагам, че все пак те интересува, възлизаше на 432 000 долара. Знам, че си свикнал да боравиш с големи цифри, но за мен тогава беше истинско състояние! Без да броим съдебното споразумение между Марш и групата опечалени, по-скоро разярени, роднини. По него следва да се изплатят общо 80 милиона долара, които ще се разделят между 1433 правоимащи лица. За съжаление, както напоследък се изясни, цялата собственост на семейство Марш няма да покрие и една десета от сумата, така че едва ли си струва да се разчита на тези пари. Засега единствената компенсация е, че онова говедо ще прекара 12 години зад решетките. Така и не се разбрало защо всъщност го е направил, извън нелепото обяснение, че пещта често се разваляла. Не съм бил на процеса, но доколкото може да се вярва на пресата, след като чул присъдата си, Трой Марш се обърнал към публиката в залата и произнесъл знаменита фраза:

На тези от вас, които може би са дошли да чуят някакъв отговор, ще кажа само, че... нямам такъв.

След което го отвели под мрачния звук на урните, които роднините на поруганите мъртъвци подрусвали в такт като обредни инструменти на древни забравени племена. Почти го чувам... Трака-трак, трака-трак.

Най-трудно ми беше да кажа на майка. Тъй като силно вярвах, че ти скоро ще се възземеш, бях решил на първо време да й спестя тревогите. Но ето, че сега идваше нова, не по-малко мрачна вест и вече нямаше начин да се преструвам, че всичко е окей. Изглежда повече от символично, че мъртвото течение на съдбата изхвърли трупа на татко точно когато ти, братко мой, беше отплувал далеч от нас. Две тела: едното - черно, мъртво, почти мумифицирано; другото - бяло, топло, все още пълно с живот...

Вече се бяхме нанесли у Мерл, а майка ни гостуваше и Даян ужасно се боеше от нея, защото знаеше, че идва от Уелс. Навремето прочела в една от прашните книги на вуйчо си, че жените в Уелс летят на метли.

Да, братко мой, ако липсата на систематично образование у нея често буди съжаление, то хаотичната й начетеност може да бъде направо чудовищна! Което не ми пречи да я обичам, а за много неща, налага се да призная, има безпогрешна интуиция.

Промяната у майка беше факт! Тези нови щрихи първоначално ми бяха убягнали, ала през дните, прекарани заедно, избуяха като светлосенки, променяйки ъгъла, под който бях свикнал да я възприемам. Знаех твърде малко за живота й в Уелс, както предполагам и ти. Единствено, че се грижи за някакъв възрастен мъж с властен и труден характер, подобен на този на нашия покоен (да, сега можем да го твърдим!) баща. Професор Банвил бил езиковед с огромни заслуги за възраждането на древния келтски език на полуострова. Тя го заварила в доста лошо състояние: прогонил близките си, потънал в мръсотия и старчески бълнувания, но вследствие на грижите й бързо се възстановил. За благодарност решил да я научи на любимия си език, който й преподавал методично и безкомпромисно по три часа на ден. Тези редовни упражнения на ума поддържали стареца във форма, която й спестявала ред усилия, и тя нямала нищо против да участва в тях, макар да не изпитвала особено влечение към материята. Постепенно обаче древните думи и текстове заработили в ума й. В дългите самотни вечери, огласяни само от бръснещи ветрове, тя се взирала в себе си, търсела и разгадавала скритото си аз, докато преодоляла бариерата на ограничения си материалистичен светоглед.

Всъщност не знам как точно е станало. Възможно е да си въобразявам. Тя самата избягва да говори за този процес, което е напълно обяснимо. Няма нищо по-безвкусно от това, да се хвалиш с духовния си напредък. Но че бе извървяла дълъг път в развитието си, толкова необичаен за жена, при това на нейната възраст, няма съмнение. Долавяше се и в най-дребните жестове.

Дори в мълчанието й! Но това е отделен роман...

Университетската морга беше приютила временно трупа на татко. Бяха дали да се разбере, че няма да имат нищо против, ако той остане при тях, заради процеса на естествена мумификация, който го правел интересен за науката. Дори намекваха за някаква форма на компенсация. Естествено, нито за миг не съм приемал мисълта за подобна сделка!! Най-сетне цялото ни family се беше събрало! Вярвах, че историята трябва да свърши в деня, когато ти, братко мой, излизаш от кома и всички заедно погребваме татко по християнски. С цветя и зелен мокет около гроба, за да не се вижда пръстта.

Майка обаче имаше друго наум.

Беше приела някак си внезапното му изчезване, но не можеше да му прости ненадейното появяване. В този вид! Какво натяква? Какво демонстрира? Нима се опитва да ни вмени някаква вина? Явно и тя като нас беше хранила заблудата, че може би е още жив. Тогава би му простила всичко! Но той отново я беше изиграл. И тя го отписа. Окончателно. При теб идваше всеки ден, а при него - нито веднъж. Освен на кремацията. Настояваше за това. Не искаше да чака и този път държеше лично да тръшне вра-

тата на фурната. Чак настръхвам, като си спомня как примижа с едното око, крайчецът на клепача ѝ притрепери, а от устата й рукнаха непонятни слова:

„Мор-до-дер грох ист со-рел хгарт и ломел!“

Бях толкова стъписан, че едва когато се изправих пред червеното гърлото на пещта, миг преди ковчегът да хлътне вътре, се реших да попитам какво всъщност е имала предвид. Можело да се преведе и така:

„Мъртвото и живото не бива да остават в една равнина.“ В ръката си стисках стикера с баркода на своята ДНК, а в другата - стикера с неговата. И докато пламъците ревяха, ръфайки последните залъци от плътта му, инстинктивно ги долепих. И видях как линиите текат успоредно и не се пресичат никъде.

Никъде, чак до края на вечността!

А после майка си замина. Отлетя като фурия, за голяма радост на Даян, към студеното си презморско гнездо, където я чакаше нейният професор. Не виждаше смисъл да остава, защото вече беше разбрала, че ти ще се събудиш.

- Ще се оправи! - погали ме тя по бузата, преди да се качи в самолета. - Но мозъкът му трябва да подреди много неща. Ще го наглеждаш, нали?

Обещах й, а тя ми пожела успех на новото поприще.

45. НЕД

Не мога да ви обещая богатство

за една нощ. Но ще получите значителна редукция

на риска, който поемате...

Ранди Фредерик, директор на отдел

Деривативи, Charles Schwab & Co Inc.

Докато вървя към бюрото му, Хъл се надига постепенно от стола като изтласкан от хидравличен механизъм. В погледа му се чете страх и паника, сякаш е зърнал възкръсналия Лазар, чиято банкова сметка току-що е източил. Впряга цялата си ментална енергия, за да ме отблъсне като кошмарно видение. Имам чувството, че вървя по пътека, движеща се в обратна посока.

Но нищо не може да ме спре.

- Здрасти, Хъл.

Двамата стоим, изправени един срещу друг. Протягам ръка, но той само кимва сухо към стола пред бюрото му. Сядаме почти едновременно. Долавям любопитните погледи на колегите му от съседните кюбикъли.

- Защо си дошъл? - мрачно се интересува той.

- За парите си, Хъл. За какво друго?

- Не четеш ли банковите си извлечения?

- Нямаше ме, Хъл. Отсъствах, както може би знаеш...

- Придобил си много неприятен акцент.

- Но ме разбираш, нали? Това е важното.

- Явно ти не разбираш! - в гласа му се прокрадват ис-терични нотки. - Твоят Барух момент излезе менте. Един голям балон, нищо!

- Знам - прекъсвам го. - Случва се прогнозите и да не се сбъднат, нали? Аз също имам известна вина за това. Но не съжалявам. Печалбата не си струва цената. Повярвай ми! Тези 50 бона все някак ще ги преживея...

- Да бяха само 50!

- Моля?!

- Ти загуби цял милион!

- Глупости!

- Един милион долара! - отчетливо повтаря той.

- Какви ги дрънкаш?! Самият ти каза, че акциите ми не струват повече от 50 000! Освен ако не си ги продал 20 пъти по-скъпо...

- Е, да! - потвърждава той. - Първия път купи опции за 50 000. Но след три седмици ми се обади отново и ми нареди да инвестирам още един милион в същия проект. Току-що беше дошъл по сметката ти.

- Не си спомням такова нещо - присвивам очи.

- И аз бих го изтрил от паметта си! - язвително подхвърля Хъл. - Само че електронният ти подпис още си стои. Как ли не те молих да не го правиш! Убеждавах те! Заклевах те! Но ти беше непреклонен.

Внезапно губя връзка с онова, което ми приказва, сякаш съм пропаднал в някаква дупка. Бели, хлъзгави стени, излъчващи хлад. Летя надолу като в улей на бобслей. След серия от обратни завои и лупинги, които разтрисат шейкъра на мозъка ми, пързалката ме изхвърля на задната седалка на онова такси. Носът му държи на мушка червената задница на миникупъра. Вътре е Мерл. Но аз мисля само за татко. Мисля си дали ме е познал, проснат сред боклуците, бос, окаян... Дали се е сещал за нас през всички тези години? Дали не ни е наблюдавал тайно отнякъде? Или ни е зачеркнал заедно с цялото си минало.

С един замах. Като нещо, от което трябва да избяга, за да се спаси. В името на какво? Нов живот?

- Е, сега спомняш ли си? - долита гласът на Хъл.

Отново съм на 34-тия етаж, в кулата на WSBT, пред

бюрото на моя personal wealth manager. Бледото му лице излъчва откровена, суха ярост.

- Обади ми се на пожар от някакво такси. Беше толкова сигурен, толкова уверен в бъдещето! Рекох си, копелето очевидно знае какво прави, щом слага всичките си яйца в тази кошница. Докопал е нещо истинско. Само ме будалка с тоя Барух момент!

Крива усмивка начупва тънките му устни.

- Да, man, повярвах ти! Сумата беше твърде голяма, а няма нищо по-убедително от голямата сума. Купих опции за още 50 000, останалото шортнах на марджин и зачаках. Четях вестници, гледах телевизия, следях пазара на кучешки храни. Но акциите на CANIMA така и не помръдваха. Все пак не бързах да се отчайвам. „Пичът знае какво прави“, успокоявах се. Чак до последния ден и час, когато срокът на контрактите вече неумолимо изтичаше и нямаше да се намери луд на света, който да продаде и една акция на CANIMA под 20 процента от стойността й! Знаеше ли наистина какво правиш, Нед?

- Знам, че не е било халюцинация!

- А какво, Нед? Откровението на свети Антоний?

- Нямам идея - свивам рамене. - Май съм загубил доста пари, а?

- И продължаваш да губиш! - изпръхтява той. - Очаквах да ми дадеш инструкции какво да правя, но ти потъна сякаш вдън земя. Телефонът ти мълчеше, пощата обаче не се връщаше и предполагах, че си в течение на това, което се случва. Може би си имал причини да държиш позицията отворена? На какво се надяваше, а?

- На нищо, Хъл. Просто бях... далеч.

Анго добросъвестно е събирал всички писма, препращани на новия му адрес, в една кутия за обувки. Пълна е предимно с кредитни известия, банкови отчети, справки за натрупани мили от авиокомпаниите и свързаните с тях промоции. Нямам особено желание да ровя вътре. Това е слузестата следа на живота, който искам да забравя.

- Но сега си тук - настойчиво се обажда Хъл. - Чакам инструкции.

- Колко са останали?

Хъл щрака по клавиатурата.

- Към 50 000, сори.

- Значи, с колкото започнах.

- Е, да. Предполагам, че има и по-приятни начини за харчене...

- Измъкни ги! - прекъсвам го. - В края на краищата това са мои пари, нали? Мога да правя с тях, каквото си поискам.

- Не само! - прошепва той.

- Какво?!

- Сега мога да ти го кажа... Ти отвори дупка в системата, Нед. Парите вървят след пари, знаеш го не по-зле от мен, водят се едни други като стадо жадни бизони. Борсата е публично пространство и маневрите ти не останаха незабелязани. Веднага започнаха да ми звънят разни познати трейдъри: защо го правиш, какво знаеш? Действам по инструкция на клиента си. Аха, значи той е подушил нещо. Нещо има да става. И да видиш какво шортване настана, пълна лудост! Да, бая хора изгоряха заради твоя Барух момент... След като дори аз се повлякох по ума ти!

- Ти?! - зяпвам. -- Заложил си на същите позиции?

- Изкуших се, признавам. Знам, че не е редно, но не ми пука. Достатъчно съм наказан. Изгубих цели 10 000 долара! Затова ми се струва, че имам право да знам. Кой ти пусна тази муха?

Кой? Наистина добър въпрос.

- Един призрак, Хъл - надигам се.

Той също се изправя.

- Не вярвам в призраци!

- А в какво вярваш?

- В парите, Нед. В движещата сила на парите.

- Тогава - казвам - представи си, че си врата, през която парите влизат и излизат. Няма значение в каква посока. Важно е движението. Който веднъж го е разбрал, повече никога не се тревожи дали печели, или губи.

- Дрън-дрън - изръмжава той презрително.

- Сбогом, Хъл.

Обръщам се и поемам към асансьора.

Знаех си, че няма да ме разбере. Беше загубил твърде малко! Колкото по-голяма е сумата, толкова по-философски преживяваш загубата. Всичко тръгва от първия милион. Но повечето хора никога не печелят или харчат достатъчно, за да разберат, че на практика става дума за едно и също. Най-болезнени по принцип са загубите до хиляда долара, тъй като най-лесно се визуализират: пералня, печка, хладилник, компютър... Някой идва и ги отнася. С милиона нещата са по-сложни. Най-малкото трябва цяла армия от хамали, за да отнесе всички перални, които могат да се купят с него. Това е психологическата бариера, отвъд която битовата конкретика отстъпва на плановете за цялостно преустройство на живота. Съзнанието започва трескаво да кове концепции за щастие и да ги облича в образи. Успоредно с външната трансформация тече и вътрешната. Изцелена е не само плътта, но и душата, в която са се възцарили хармония и мир. Дори смътна симпатия към ближния! В този смисъл загубите от подобен порядък винаги носят екзистенциален отпечатък. Човек се замисля за природата на желанията си. Това ли е начинът да бъдеш по-щастлив?

Или по-добър?

Станциите на метрото прелитат зад прозореца. Облицовани с малки бели плочки като морги. Оживелите мъртъвци се щурат хаотично. Азиатци с огромни сакове вървят от вагон на вагон и предлагат батерии с неясен произход, по един долар пакетчето. Пита се: ако комисионата е 20 процента и продават по три пакетчета на час, колко време ще им е необходимо, за да направят първия си милион? Във всеки случай предостатъчно, за да не се тревожат как ще го изхарчат. Нито те, нито техните потомци. Това е комфортът на вечността, който ми беше отказан. Моят милион беше дошъл твърде бързо и неочаквано. Почти като билет от лотарията. А заедно с него и задължението да реализирам нещата, които мислех, че желая. Но какво желаех наистина? Какво би ме направило щастлив? Ползата от предметните награди е, че те избавят от кошмара на избора и съмнението. Имаше нещо обаче, в което не се съмнявах. Нещо, което, разбира се, не можеше да се купи за никакви пари. И това беше надеждата, че баща ми още е жив. Не бях сигурен доколко ще ме направи щастлив, но го исках. И бях готов да платя за това каквато и да е цена. Странна логика...

Обратно в таванската ми бърлога. Точната дума е „помещение“. Розовите тапети са разлепени по ръбовете. Гардероб и легло в мрачен съпружески стил от началото на 20. век. От тавана виси крушка с шнур. Кашоните изпълват целия ъгъл. Нямам желание да ги отварям. Дългото отсъствие сякаш е прекъснало връзката между мен и предметите, които някога са ми принадлежали. Струват ми се инертни и мъртви като стоки в оказионен магазин. Вещи на чужд човек.

Леглото е вдлъбнато по средата, сякаш някой е починал в него след дълго боледуване и оставен да се мумифицира като зловещата майка на Антъни Пъркинс от „Психо“. „Трябва да се махна оттук“, произнасям отчетливо наум.

Бях държал мумията на татко, заключена в най-тъмния килер на съзнанието си цели 15 години. Но тя се беше научила да си отключва и да се измъква навън, когато не внимавах, потънал в други грижи. Което се случваше толкова често! За разлика от мен, брат ми се беше научил да съжителства някак с нея. Оставяше я да влиза и да излиза, както си пожелае, да скита свободно из мислите му, беше приел дори да разговарят. Държеше я под око, имам предвид. Докато аз я отхвърлях. Бях решен да вървя напред, да затворя вратата на миналото, да стана УБЗГ. Кой умрял, умрял. Животът е за живите.

Давай нататък!

Но докато си посръбвах шампанско високо над облаците или блъсках във фитнеса на някой Хилтън, Хаят или Радисън след изтощителен ден, докато се взирах в цифрите, анализирах ги, чертаех таблици и графики с прехапани устни, а после ги прожектирах, презентирах, трупах часове и бонуси, мумията също не бе стояла със скръстени ръце. Беше сновала зад кулисите, редяла декорите и ролите, подготвяйки сцената за тържественото си завръщане.

Сега килерът най-сетне е празен. Но в главата ми продължава да отеква звука на урните с шлюпки от цимент и стърготини, изпроводили Трой Марш на път за затвора. Макар и да не съм го чул лично, въображението ми упорито го възпроизвежда и не ми дава да заспя. Трак-трак-трак! Мисля си за евтината пластмасова кутия, която получихме по пощата преди 15 години.

Какво всъщност е имало вътре?

Стълбата издайнически поскърцва под краката ми. Минава полунощ. Брат ми ще отсъства следващите два дни във връзка с някакъв случай, който разследва. Като омбудсман на животните от града Ню Йорк често му се налага да извършва неочаквани инспекции. Стъпалата белеят в мрака. Опитвам се да бъда колкото се може по-безшумен. Най-важното е да не събудя териерите на Даян. След трагичната загуба на хрътката Лили това са новите й любимци. Черен и бял, като върху етикета на уискито. Спомням се, че навремето бяха подарили на баща ми цял галон Black & White. Ходех тайно да отпивам от огромната зелена бутилка, изправена в ъгъла на кабинета му. Струваше ми се, че никога няма да свърши. Една вечер се засякохме. Беше коленичил пред шишето и пиеше направо от гърлото. По-скоро лочеше. Няма да забравя погледа му. Едновременно гневен и виновен.

Сега, промъквайки се в тъмното като крадец, отново ме обзема онова забравено усещане за тайна, престъпване на забраните и опасност. Завръща се дори споменът за вкуса на откраднатата глътка уиски и последвалото леко замайване. Както и страхът, че мога да се натъкна на баща ми изневиделица.

Въпреки научните доказателства!

Луната грее в кухненския прозорец, така че не се налага да паля лампата. Изтеглям един стол, качвам се предпазливо и отварям шкафа. Брат ми държи праха на татко на най-горната лавица. Твърди, че ме е чакал да се събудя, за да решим какво да го правим. Какво може да го правим? Разклащам кутията предпазливо, сякаш за да се уверя, че не е празна. Мисля, че имам право да надникна вътре. Мъча се да отворя капака. Прилепнал е здраво. Измъквам дълъг нож от дървената поставка, мушвам острието под капака и натискам.

Прахът на татко...

Не знам защо, нито за миг не се усъмних. Всъщност рохкавата сивкава субстанция в кутията не издава особена принадлежност, нито идентичност. Докосвам я, щипвам малко с върха на пръстите си, подушвам я. Не мирише. Идва ми наум, че ако се смели още по-ситно, би могло да се насипе в пясъчен часовник вместо пясък. Представям си как тече през тясното гърло на стъкленицата, трупа се в долния ѝ край, докато горният се изпразни съвсем. После часовникът се обръща и прахът потича обратно.

Зад гърба ми се разнася боен лай. Две рошави сенки, бяла и черна, се втурват в кухнята. За малко да изтърва урната на пода. Лампата светва. На прага се очертава фигурата на Даян в смешна пижама на петна като далматинец.

- Какво правиш? - сънено търка очи тя.

Меки плюшени пантофи във форма на кучешки муцуни.

- Ами... трябваше да надникна вътре - запъвайки се, произнасям, докато псетата подскачат около мен и джафкат. - Колкото и нелепо да ти се струва, но след всичко, което се случи... Исках просто да го докосна!

- Кастор! Поли!

Териерите побягват обратно към нея.

- Всъщност прахът на баща ти е в другата кутия - отбелязва невъзмутимо Даян. - Това е кутията с Лили, любимата ми хрътка, която Мерл отрови.

Чак сега осъзнавам, че държа съвсем различна кутия -със златисти шарки и ретро орнаменти, кутия от луксозни бонбони, в каквито обикновено малките момиченца държат съкровищата си. Явно съм ги объркал в тъмното.

- Духовете на Тери и Лили винаги ще бдят над нас -заключава тя.

- Съжалявам, че я обезпокоих - затварям капака.

Качвам се на стола и полагам тленните останки на Лили на най-горния рафт. До другата кутия. Изкушавам се да я сваля и да я отворя, но осъзнавам, че това няма да промени нищо. Даян ме гледа отдолу с широко отворени очи.

- Защо се смееш?

- Смея ли се?

- Да, усмихваш се. Защо?

- Ами, не знам... - скачам на пода.

- Хайде, деца! - тя подбира псетата. - Лека нощ, Нед.

Задникът й се отдалечава, полюшвайки се меко под пижамата.

Измъквам ракията от камерата. Наливам си. Посягам да отлея в памет на баща ми, но не намирам подходящо място. Образът на пясъчния часовник, пълен с праха му, упорито е заседнал в мозъка ми. Тънката сивкава струя безшумно се цеди зад помътнялото стъкло като нишка от вретено. А невидимата ръка на времето го обръща всеки път щом горната чаша опустее.

Последните песъчинки на предишния ми живот също изтичат. Облегнал глава на лакът, наблюдавам как стъкленицата се изпразва, а стените й засилват с ясен блясък като планински кристал. Дали съм успял, дали съм лузер?... Всичко това вече няма значение. Пред мен се простира само чист хоризонт. Аз решавам с какво да го напълня. Животът никога не свършва, само започва отначало.

Време е да обърна часовника.

Мантрата на тези, които няма какво да губят

Да отвориш нова страница

Да започнеш от нулата

Да станеш нов човек

ЕПИЛОГ

Прекарах цяла сутрин в съда. Мистър Смит е подал оплакване, че след като се развели, бившата му жена не му разрешавала да вижда котката и животното страдало. Опитвам се да разбера какво значи една котка да страда и как по-точно се изразява това. Според мистър Смит не ядяла почти нищо и по цял ден се криела в гардероба, където навремето висели дрехите му. Бившата му жена не й отделяла почти никакво внимание. Разговарял съм с нея, тя е категорична, че се грижи добре за котката. Редовно сменяла тоалетната ѝ, оставяла й храна и вода. Но не й дава топлина, настоява мистър Смит. Емоционално студена е! По този начин ще я убие. Прави го съзнателно, за да ме нарани. Видях се с котката между другото и тя наистина висеше в гардероба. Черно-бяла с разкошни сини очи. Стори ми се доста унила, но бившата мисис Смит упорито не желаеше да позволи на мъжа си да я вижда. Даян е на мнение, че студенината е пагубна за домашните любимци. Налага се да изискам разрешение за свиждане по съдебен път. Ангажирам адвокати, вещи лица, свидетели. Голяма част от делата, които водя, се превръщат в прецеденти. Името на котката е Айрин. Тя не заслужава подобно студено отношение.

Никой не заслужава подобно отношение, но за съжаление (или за щастие!) това не се урежда със закони. Нуждата от топлина никога няма да се превърне в „право на топлина“, уви, така е. Хляб, вода и чиста тоалетна е всичко, на което можем да се надяваме. Останалото добиваме само по милост.

Аз съм омбудсман на животните от града Ню Йорк и сърцето ми прелива от милост, защото прогледнах за безмерните им страдания. Никога преди не съм се грижил за животни, нито съм имал животно. На 12 години, когато бях с нашите на ваканция, оставих едно коте да се удави в реката, с което като че ли се изчерпваха взаимоотношенията ми с тях. Сега изплащам този дълг, но не ми тежи. Даян е с мен, аз я обичам, защото умее да измисля истории и никога не ми е скучно с нея. Тя е имала доста объркан и труден живот, но е опазила сърцето си чисто, което е най-важното. Не се е вкоравила, искам да кажа, нито е изстинала като толкова други хора. В това отношение прилича малко на животните, които никога не умират, преди да е настъпил часът им. Т.е. при тях се наблюдава пълно съвпадение между спирането на физиологическите функции на организма и вътрешния живот. Макар че за последното често се спори. За мен обаче е очевидно, че животните имат вътрешен живот - способни са на радост, меланхолия, болка, любов. И тъкмо това живее до последно! Или по-точно, когато то умре, умира и другото. За разлика от хората, които могат да се влачат напълно пусти и мъртви като призрачния кораб „Мари Селест“ по течението на живота, докато черупката им не се разбие в някой подводен риф.

Брат ми се натъкна на подводен риф.

Потъна, ала отново изплува. Може би защото продължи да стиска душата си между зъбите. Душата е лека. Парите са тежки, дори само във вид на електронни импулси. Доколкото разбирам, брат ми е загубил много пари. Не обича да говори за това, естествено, макар да не личи да го тревожи особено. Все пак остава му неговият дял от застраховката на баща ни. Не е много, но като начало не е зле. Когато аз цъфнах на Кенеди преди две години, разполагах със значително по-малко. Но имах него. Сега, колкото и странно да е, той има мен.

И двамата имаме майка. Макар и твърде далеч. Не само в географски смисъл. Тя продължава да се грижи за Сайръс Банвил, пенсионираният професор по келтски. Обитава своя нов свят - свят на забравени старинни думи, къси дни, безкраен здрач и интуиции - и очевидно се чувства добре в него. Така поне твърди брат ми, който се отби да я види на връщане за България. По нейна покана. Гостувал няколко дни в просторния, мрачноват дом на професора, хванал хрема и бил принуден да научи десетина келтски думи. Майка ми го завела на някакво отдалечено място, където се издигали две огромни гранитни колони. Седнали в тревата. Тя му разказала, че това е врата. Една от вратите, през които минавали душите на мъртвите. Но в момента била затворена. В света имало три такива врати. Едната се намирала постоянно в Индия, близо до Тибет, докато другите две променяли местоположението си. Със сигурност се знае, че такава врата е имало в Древен Египет. После се е преместила във великата планина Рила, но от няколко години е затворена заради натрупаната отрицателна енергия в България. Вратата в Перу пък била взривена от партизаните на Сандеро Луминосо. Но междувременно се отворила нова врата в Канада. „Може би душата на баща ти е минала именно оттам“, заключила тя.

А откъде ли минават душите на животните?

Или имат само вътрешен живот...

Брат ми носи праха на татко. Решихме все пак да го оставим там, където е бил положен първоначално със съответните ритуали и всички опечалени накуп. Може би затова не казвам „да го погребем“. Просто ще го оставим. Никой не трябва да разбере. За съжаление не мога да го придружа поради извънредната ми заетост като омбудсман на животните от града Ню Йорк. Майка също е в плен на грижите около професора, а и не вижда особен смисъл. Тя вече се е разделила с татко. Дали ще разпръснем праха му над океана, дали ще го изстреляме в космоса, или ще си стои на етажерката в кухненския шкаф, зависи само от нас. Доскоро нямах проблем да го държа в шкафа, но според брат ми гробът му не бивало да остава празен. Там, на това място, вече била изразходвана доста емоционална енергия. Отбивали се, макар и рядко, роднини и приятели: оставяли цветя и храна, палели свещи. Дори само веднъж в годината да минел някой, пак си струвало. Но най-важното, наоколо лежали още роднини и приятели...

Най-общо това се нарича родина.

Място, където умрелите се завръщат и откъдето живите си тръгват. Интересна дефиниция, която може би трябва да влезе в новите учебници. В своя визионерски роман „Гробищен свят“ Клифърд Саймък придава още по-глобални измерения на тази идея. След 10 хиляди години хората са се разселили в Галактиката. На Земята се е състояла последната война. Природата е унищожена. Победители няма. Погребална фирма превръща Земята в гробище, където се завръщат останките на човечеството. Родина.

Днес се обади брат ми, за да ми съобщи, че е погребал останките на татко. Както вече казах, това едва ли е точната дума. Положил незабелязано? Anyway... Този път открил гроба му без особени затруднения. Беше много щастлив, че не са го откраднали. Каквото и да означава това. Плочата обаче била сцепена на две от някакви вандали. Поръчал на един каменоделец да я оправи. Този тип всъщност бил голям образ. Написал ситком с предизвикателното заглавие „Ако гробарите бяха експресионисти“. Адски яко, кълне се, паднал от смях. Пита дали случайно не познавам някого от шоубизнеса, който би могъл да хвърли едно око на текста. „Сега ти си известен човек...“

Така си е. Поради спецификата на работата ми имам контакти из целия град. Тед Смит например: пичът, когото уредих да вижда котката, е изпълнителен продуцент в НВО. Дали пък да не взема да му се обадя?

„А ти какво смяташ да правиш оттук нататък?“, подпитвам дискретно.

Не бих казал, че е особено наясно. Вече получил предложения от разни приятели, които заемали възлови постове в родната икономика, да оглави някаква агенция. В момента имало страшен глад за мениджъри със стаж в международни компании. Но едва ли щял да приеме. Не смятал да се задържа прекалено дълго там. Свързал се със старото си гадже Беатрикс, която живеела в някаква комуна по поречието на Амазонка. Слънце, секс, обща собственост, напоителни беседи с местните шамани и секващи дъха трипове до райските планети. Поканила го да ѝ гостува.

Но малко се страхувал от пираните. Както и от човешките жертвоприношения. В най-широк смисъл, разбира се.

Брат ми винаги пътува нанякъде, докато аз винаги оставам. Отсядам и в крайна сметка усядам. Както той се изразява, завъждам си жена. Смятам да поостана и тук. Предстои ми гигантска работа: като делото срещу САNIМА, например. От известно време съм затрупан със сигнали за някои твърде смущаващи практики в производството на храните за петове. Винаги съм имал едно наум и съм се отнасял подозрително към тези спечени кафеникави фигурки с миризма на гранясала лой. Затова в нашия хотел винаги се е готвило за животните. Аз самият съм автор на редица питателни и здравословни рецепти. Но не смятам да правя бизнес от това. Книгата на Сара Грифит „Какво всъщност ядат нашите любимци?“ потвърди най-лошите ми съмнения. Имах дълъг разговор с тази смела жена, която е посветила цели пет години от живота си на задълбочени изследвания по темата. Какви гадости само бутат в тези апетитни наглед опаковки! Протеини, извличани в екарисажите от гниещи животински трупове, вътрешности и кости. Варят ги в огромни казани, заедно с остатъчни мазнини от ресторантите, оцветители и химически стабилизатори като меламин, водещи до трайно увреждане на органите... Ала най-отвратителното е, че превръщат домашни животни в канибали! Защото голяма част от постъпващата трупна маса всъщност се състои от котки и кучета, доставяни от ветеринарни лечебници и приюти за бездомни животни. Естествено, веднага разпоредих проверка, сезирах хигиенната инспекция и прокуратурата. Утре ще дам пресконференция. Мисля, че се задава страхотен скандал, който ще се отрази твърде негативно на продажбите. Ще се наложи да сменят цялата формула на производството. Освен това смятам да ги накарам да учредят фонд за безплатно лечение на животни, увредени от такъв тип храни. Това ще бъде урок за цялата индустрия!

Този път кучетата наистина летят ниско. Но Ексман не знае това. Освен ако тайно не е спонсорирал проучванията на Сара Грифит...

Никога не съм се опитвал да го открия. Едва ли бих могъл... И все пак, какво странно име: Ex-man! Или пък само: X-man? Като супергероите от филма X-men. Преди две седмици бяхме с Даян в МоМА, Музея на модерното изкуство в Ню Йорк. И двамата харесваме това място, тук си почиваме най-добре. Въпреки липсата на системно образование, а може би тъкмо заради това, тя улавя духа на съвременното изкуство и вниква в смисъла дори на най-загадъчните творби. Моята чувствителност, за съжаление, не е толкова развита. Но една картина сякаш изрязва прозорец в съзнанието ми. Не знам как не съм я забелязал досега. Може да е пътувала или временно да е била свалена по неизвестни за мен причини.

Основателят на американския реализъм Едуард Хупър рисува „Бензиностанцията“ през 1940 година. Критиците я определят като най-енигматичната му картина. Въпреки че на пръв поглед няма нищо енигматично. Три яркочервени бензинови колонки, къщичка, път, жълтеникаво-оранжева трева, избуяла край пътя, гора... Пред една от колонките има мъж. Облечен е спретнато, с вратовръзка. Изглежда вглъбен в това, което извършва, макар да не е много ясно точно какво. Затворен в далечния си свят, напълно безучастен към върволицата издължени от любопитство лица, които от сутрин до вечер се нижат пред платното.

Наблюдавам го втренчено. Струва ми се, че от тъмната сърцевина на гората повява лек полъх и разклаща табелата „Mobilgas“, която виси на пилона до къщата. Сега ще обърне глава, мисля си. И вече си представям как сериозното му замислено лице бавно приема чертите на баща ми. Но той дори не трепва. Остава вглъбен в неясното си занятие. Аз съм тук, той е там.

- Какво има? - долита гласът на Даян.

- Нищо - свивам рамене. - Ти сънуваш ли понякога баща си?

- Не, никога - поклаща глава тя, учудена.

Отиваме да ядем суши.

__________

Пояснителни бележки

1

Но няма нужда да се тревожиш, това е само ваканция - не напускаш завинаги. Б. а.

2

Магистър по бизнес администрация, най-популярната специалност в САЩ. Б. а.

3

Международната космическа станция. Б. а.

4

Security and Exchange Commission - регулаторен орган, който контролира търговията с ценни книжа в САЩ. Б. а.

5

Изпълнителен директор. Б. а.

6

When the going gets tough, the tough get going - „Когато ситуацията стане критична, силните духом продължават и никога не се отказват.“ Пословицата се приписва на Джоузеф П. Кенеди (1888—1969), бащата на президента Кенеди. Става особено популярна с едноименната песен на Били Оушън (1968). „Random House Dictionary of Popular Proverbs and Sayings“ by Gregory Y. Titelman (Random House, New York, 1996).

7

На разположение. Б. а.

8

Искове за щети. Б. а.

9

Наука-трезвост-успех. Б. а.

10

Отвратително! Б. а.

11

На вниманието на този, за когото може да представлява интерес. Б. а.

12

Господи, помогни ми да намеря мястото си! Б. а.

13

Остави мъртвите да погребват своите мъртъвци. Б. а.

Content

Алек Попов
Черната кутия

ПРОЛОГ

1. НЕД

2. АНГО

4. НЕД

5. АНГО

6. НЕД

7. АНГО

8. НЕД

9. АНГО

10. НЕД

11. АНГО

12. НЕД

13. АНГО

14. НЕД

15. АНГО

16. НЕД

17. АНГО

18. НЕД

19. АНГО

20. НЕД

21. АНГО

22. НЕД

23. АНГО

24. НЕД

25. АНГО

26. НЕД

27. АНГО

28. НЕД

29. АНГО

30. НЕД

31. АНГО

32. НЕД

33. АНГО

34. ДАЯН

35. НЕД

36. АНГО

37. НЕД

38. АНГО

39. НЕД

40. АНГО

41. НЕД

42. АНГО

43. НЕД

44. АНГО

45. НЕД

ЕПИЛОГ

Пояснителни бележки