Клайв Къслър, Грант Блекууд

Кралството

(книга 3 от "Приключенията на семейство Фарго")

Пролог

Забравената земя

Аз ли съм последният от сто и четирийсетте Пазители? Зловещата мисъл не преставаше да дълбае ума на Дакал.

Преди осем седмици нашествениците прегазиха страната му с брутална скорост и жестокост. Кавалерията и пехотата се спуснаха от хълмовете и заляха долините, сравниха селцата със земята и избиха всеки, който се изпречи на пътя им.

Заедно с армията дойдоха и елитни бойни отряди. Единствената им мисия бе да открият свещения Теуранг и да го отнесат на краля си. Пазителите предвидиха това — едничката им задача бе да пазят реликвата, затова я преместиха от мястото за поклонение и я скриха.

Дакал дръпна леко юздите на коня, отклони се от пътеката, мина през една пролука в дърветата и спря насред малка сенчеста поляна. Слезе от седлото и остави коня да потопи муцуна в близкото поточе и да се напие. Дакал застана зад него и провери здравината на няколкото кожени ремъка, които крепяха един сандък към седлото. Товарът бе в безопасност.

Сандъкът бе истинско чудо. Бе скован толкова здраво, че издържаше падане от високо върху скала, както и многобройни удари, без да се пропука никъде. По него имаше множество скрити ключалки, които така бяха замислени и направени, че бе почти невъзможно незапознат човек да ги отвори.

От десетимата Пазители в групата на Дакал, никой нямаше познанията и уменията да отвори този единствен по рода си сандък и никой не знаеше дали съдържанието му е истинско или е примамка. Тази чест, а може би и проклятие, принадлежеше единствено на Дакал. Никой не му каза как и защо го бяха избрали. Ала само на него разкриха, че в сандъка се намира свещеният Теуранг. Скоро, с помощта на съдбата, щеше да намери удобно скривалище за него.

През последните девет седмици той само бягаше, след като едва успя да се измъкне от столицата с групата си, часове преди да нахлуят нашествениците. Цели два дни, докато димът от горящите им домове и ниви се виеше в небето зад тях, Пазителите препускаха на юг. На третия ден се разделиха. Всеки Пазител пое по предварително определения си път. Повечето далеч от настъпващите нашественици, ала някои тръгнаха право към тях. Тези смелчаци или вече бяха мъртви, или страдаха в ръцете на врага. След като в ръцете им беше попаднал товара — примамка нашествениците със сигурност щяха да искат да разберат как да отворят сандъка. Но нито един от пленниците не знаеше и не можеше да им каже.

Колкото до Дакал, заповедите гласяха да се насочи право на изток, към изгряващото слънце. Яздеше в тази посока вече шейсет и един дена. Тези земи бяха много по-различни от безводните планини и възвишения, където отрасна. И тук имаше планини, ала те бяха покрити с гъсти гори и накъсани от осеяни с езера долини. Тук можеше да се скрие много по-лесно, ала и напредваше далеч по-бавно. Теренът бе нож с две остриета — някой достатъчно умел можеше да му устрои засада, без да има възможност да го види и да избяга.

Досега се сблъска с немалко опасни ситуации, но добрата му подготовка му помагаше и той все успяваше да се спаси. Пет пъти беше наблюдавал скришом яздещите едва на метри от него преследвачи, а на два пъти му се наложи да води тежка битка с вражески кавалеристки отряди. Макар и изтощен и сам, той успя да ги победи, после погреба телата и оръжията им и разгони конете.

През последните три дни враговете му нито се виждаха, нито се чуваха. Не срещаше и много от местните, а тези, с които се разминаваше, не му обръщаха много внимание. По ръст и лице приличаше на тях. Инстинктите го подтикваха да продължава напред, нашепваха му, че не се е отдалечил достатъчно от…

Оттатък поточето, може би на петдесетина метра, се чу пукот на клонки. Всеки друг не би обърнал внимание, но Дакал позна звука на крачещ през гъсталака кон. Собственото му животно спря да пие, вдигна глава и ушите му потрепнаха.

От пътеката пък се чу протътрянето на копито. Дакал извади лъка от калъфа, както и стрела от колчана, и приклекна във високата до колене трева. Отчасти скрит от краката на коня си, той надзърна изпод корема на животното. Нищо не помръдваше. Обърна глава надясно. През дърветата се виждаше тясната пътека. Дакал гледаше и чакаше.

Отново протътряне.

Сложи една стрела на тетивата и опъна леко лъка.

След няколко мига се появи кон, който подтичваше леко. Животното спря. Дакал виждаше само краката на ездача и облечените му в черни ръкавици ръце, отпуснати на лъка на седлото. Държеше леко поводите. Едната ръка леко ги подръпна. Под него конят изцвили и тропна с крак.

Умишлено, разбра незабавно Дакал. Разсейване.

Нападателите щяха да дойдат откъм гората.

Дакал опъна лъка, прицели се и стреля. Стрелата прониза крака на мъжа от вътрешната страна на бедрото. Онзи извика, стисна улученото място и се свлече от коня. Дакал знаеше, че се е прицелил добре. Стрелата бе пронизала артерията и мъжът щеше да е мъртъв само след минути.

Все още приклекнал, се завъртя на пета и извади още три стрели от колчана — две от тях заби в земята пред себе си, а третата сложи на тетивата. Ето там — на десетина метра, трима нападатели с извадени мечове се промъкваха през храстите. Дакал се прицели в най-задния от тях и стреля. Мъжът се строполи. Следващите две стрели изхвърчаха една след друга — едната уцели целта си в гърдите, а другата се заби в гърлото на последния останал прав. Четвърти воин нададе боен вик и се спусна откъм една горичка. Почти стигна до ръба на потока, преди стрелата на Дакал да го повали.

Гората утихна.

Само четирима, запита се Дакал. Никога преди не бяха изпращали по-малко от дузина.

Сякаш в отговор, по пътеката зад него се разнесе тропот на копита. Дакал се обърна и видя колона от конници, които галопираха покрай падналия си другар.

Три коня… четири… седем… Десет. И прииждаха още. Превъзходството им беше смазващо. Дакал скочи на коня, приготви поредната стрела и се завъртя на седлото, тъкмо когато през пролуката между дърветата се показва първият конник. Стреля. Стрелата прониза дясното око на мъжа. Силата на изстрела изтласка нападателя назад. Той се удари в задницата на коня и се строполи пред следващия ездач, чийто кон се вдигна на задните си крака. Конете зад него започнаха да се блъскат един в друг. Устремът им се забави.

Дакал заби пети в хълбоците на коня. Животното скочи във водата. Дакал дръпна юздите и го подкара надолу по течението.

Очевидно това не беше случайно нападение. Преследвачите му го бяха следили дълго и бяха успели да го обградят.

Чуваше ги през плисъците на коня във водата — ездачи, които се движеха през гората вдясно, копита по пътеката вляво.

Потокът завиваше надясно. Бреговете бяха обрасли в гъсти дървета и шубраци, които почти скриваха слънцето и оставяха реката в полумрак. Дакал чу вик и хвърли поглед през рамо. Гонеха го четирима. Вдясно силуети на коне се скриваха и показваха сред дърветата. Насочваха го, помисли си той. Ала накъде?

Получи отговор след секунди, когато дърветата ненадейно се разредиха и от двете страни на реката се отвори поляна. Реката стана четирикратно по-широка по цвета на водата личеше, че и дълбочината й се е увеличила. Дакал импулсивно сви наляво към песъчливия бряг. Точно пред него сред дърветата се показаха петима ездачи — двама приведени, насочили пиките си надолу и трима изправили гърбове, с лъкове. Дакал се сниши върху врата на коня и дръпна юздите обратно към водата. На другия бряг също се бяха появили ездачи, въоръжени с пики и лъкове. И за да няма накъде да мърда, зад него по потока напредваха още конници.

Сякаш по знак и трите групи забавиха до тръс и спряха. С пики в готовност и стрели на тетивата, те го наблюдаваха безмълвно.

Защо не ме следват, зачуди се Дакал.

И тогава чу оглушителния рев на вода.

Водопад!

Хванат съм в капан!

Дакал дръпна юздите и остави конят да стигне до завоя в реката. Спря. Тук водата беше по-дълбока и течеше по-бързо. На петдесет метра пред себе си Дакал видя пръските във въздуха и кипналата над скалите вода току пред отвесното спускане.

Обърна се.

Преследвачите му не бяха помръднали, с изключение на един. Бронята му подсказа на Дакал, че той е водачът. Мъжът спря на седем-осем метра от него и вдигна ръце, за да покаже, че не е въоръжен.

Извика нещо. Дакал не разбираше езика, но тонът беше ясен — помирителен. Свърши се, сигурно казваше. Би се добре, изпълни дълга си. Предай се и ще се отнесем с теб справедливо.

Беше лъжа. Щяха да го измъчват и да го убият. Би загинал в битка, за да не позволи Теуранг да попадне в ръцете на проклетите врагове.

Дакал обърна коня и застана с лице към преследвачите си. Много бавно свали лъка от гърба си и го хвърли в реката. Стори същото с колчана, последван от дългия и късия меч и накрая — камата от колана му.

Вражеският предводител кимна уважително на Дакал, обърна се и извика нещо на хората си. Един по един, ездачите вдигнаха пиките си и отпуснаха лъковете. Водачът вдигна ръка и направи на Дакал жест да се приближи.

Дакал се усмихна и поклати глава.

Дръпна юздите силно вдясно, завъртайки коня, след което го пришпори здраво. Животното се вдигна на задни крака, сви предните и започна с мъка да си проправя път към пяната над дълбокия водопад.

Гранична пустош на провинция Шидзян, Тибет

Империя Цин, Китай, 1677 г.

Джузепе видя облакът прах на източния хоризонт преди брат си. Кафявата завеса от пръст и пясък, широка километър и половина и приклещена между стените на тясната долина, се бе устремила към тях.

Без да откъсва поглед от зрелището, Джузепе потупа брат си по рамото. Франческо Лана де Терци от ломбардския град Бреша клечеше и изучаваше няколко чертежа. Той вдигна глава и погледна в посоката, която Джузепе му сочеше.

По-младият Лана де Терци прошепна нервно:

— Буря ли е?

— Нещо такова — отвърна Франческо. — Но не е това, което си мислиш.

Зад облака прах не се криеше пясъчна буря, като тези, с които бяха свикнали през последните шест месеца, а стотици конски копита, пришпорвани от стотици смъртоносни елитни воини.

Франческо тупна Джузепе по рамото.

— Не се тревожи, братко. Очаквах ги — макар и не толкова рано, да си призная.

— Той ли е? — попита пресипнало Джузепе. — Идва? Не ми го каза…

— Не исках да те плаша. Не се тревожи. Имаме още време.

Франческо вдигна длан, за да заслони очите си от слънцето и се вгледа в наближаващия облак. Беше научил, че разстоянията мамят. Огромната империя под властта на династията Цин се простираше далеч отвъд хоризонта. За двете си години по тези земи, Франческо и брат му видяха какъв ли не терен — от джунгли до пустини, ала от всички тях, този район, който се изписваше и произнасяше по десетки различни начини, изглеждаше най-запуснат.

Наоколо се издигаха хълмове — по-заоблени или по-остри. И всичко беше само в два цвята — кафяво и сиво. Дори водата на реките в долините беше мътно сива. Сякаш Бог бе прокълнал това място. В дните, когато облаците се разкъсваха, яркосиньото небе само подчертаваше пепелявия потискащ пейзаж.

И този вятър, помисли си Франческо и потрепери. Имаше някаква неестествена живост у неспирния вятър, който свистеше през скалите и носеше стълбчета прах ниско над земята. Местните често приемаха тези явления за призраци, дошли да отнесат душите им.

Преди шест месеца Франческо, учен по природа, а и по образование, се бе подсмихнал на тези суеверия. Сега вече не беше много сигурен. Наслуша се всякакви странни нощни звуци.

Още няколко дни, успокои се сам, и ще имаме каквото ни е нужно. Ала не е само въпрос на време, нали? Правеше сделка с дявола. Това, че го правеше за общото благо, беше нещо, което — така се надяваше Франческо, Бог ще си спомни в Деня на Страшния съд.

Той погледа приближаващата стена прах още няколко секунди, свали ръка и се обърна към Джузепе.

— Имаме още поне час, докато дойдат. Хайде, да довършим.

Франческо се обърна и подвикна на един от хората — нисък, широкоплещест мъж с черна туника и панталони от груб плат. Това беше Хао, главният преводач на Франческо и човек за връзка с местните. Мъжът дотича веднага.

— Да, господине! — каза той с тежък акцент, въпреки че италианският му не беше лош.

Франческо въздъхна. Макар отдавна да се бе отказал да настоява Хао да го нарича с първото му име, все пак се надяваше, че в един момент мъжът сам ще се отърси от формалното си отношение.

— Кажи на хората да привършат по-бързо. Гостът ни скоро ще пристигне.

Хао отправи поглед към хоризонта и видя същото, към което Джузепе посочи преди няколко минути. Ококори се, ала бързо си върна самообладанието, кимна отривисто и каза:

— Ще бъде готово, господине!

Хао се обърна и започна да раздава заповеди на десетината местни, които седяха под върха на хълма. После махна с ръка и изтича при тях, за да се присъедини към усилията им.

Мястото, където останаха Франческо и брат му, бе десет на десет разкрача и всъщност бе покрива на вътрешния двор на една гомпа[1]. От тук на всички страни се проточваха, осеяни с кули и наблюдателници стени, които следваха хребетите на хълма чак до дъното на долината. Приличаха на прешлените на някакъв гигантски гущер.

Макар че Франческо беше научил, че гомпата е най-вече укрепено средище на знанието, обитателите на тази сякаш имаха само едно занимание: войниклъка. За което той беше благодарен. По равнините нерядко се наблюдаваха набези и битки и беше ясно, че той и хората му живеят на границата на тази страна. Неслучайно бяха прехвърлени тук, за да довършат работата по машината — която техният благодетел нарече Великия дракон.

Във въздуха заехтяха ударите на чукове по дърво. Работниците на Хао бързаха да забият последните колове в каменистата почва. По равната земя, около двамата братя, се носеха вихрушки прах. Не след дълго чуковете заглъхнаха. Хао се приближи до Франческо и Джузепе.

— Готови сме, господине!

Франческо отстъпи няколко крачки и се полюбува на зданието. Беше доволен. Едно беше да го проектира на хартия, а съвсем друго, да го види на живо.

Шатрата, направена от снежнобяла коприна и с кървавочервени извити външни подпори от бамбук, приличаше повече на замък от облаци. Извисяваше се на над десет метра и заемаше почти три четвърти от хълма.

— Добра работа — каза доволно Франческо. — Джузепе?

— Великолепно! — промълви едва-едва по-младият Лана де Терци.

Франческо кимна и тихо додаде:

— Да се надяваме, че това, което е вътре, е още по-впечатляващо.

Макар че зорките очи на съгледвачите на гомпата видяха приближаващата се свита преди Джузепе, стражите не надуха предупредителните рогове, докато конниците не се приближиха на няколко разтега от тях. Това, както и посоката, откъдето идваха ездачите, заедно с по-ранното им пристигане, беше тактическо решение, досети се Франческо. Повечето постове на врага бяха на запад. Групата идваше от изток и така щеше да скрие облака прах зад хълма, където се намираше гомпата, за да нямат време дебнещи от засада вражески отряди да им пресекат пътя. Познавайки благодетеля си, Франческо подозираше, че скришом са наблюдавали гомпата отдалеч, докато се промени посоката на вятъра и се оттеглят вражеските патрули.

Лукав мъж беше техният благодетел, помисли си Франческо. Лукав и опасен!

След по-малко от десет минути Франческо дочу хрупането на ботуши по спираловидната чакълена пътека в подножието на хълма. Над оградения от канари ръб на върха на хълма се вдигна прах. Внезапно се възцари тишина. Макар че Франческо го очакваше, това, което последва, го изпълни със страх.

Чу се рязка команда и отряд от тридесетина членове на личната гвардия се появиха пред погледа му. С мрачни лица и погледи, вперени в хоризонта, с пики в ръцете, войниците започнаха да избутват изпълнените със страхопочитание работници по-далеч зад шатрата. След това се наредиха на откритото пространство около нея, на равно разстояние един от друг, обърнали лица навън от гомпата и стиснали здраво пиките пред телата си.

От пътеката под тях се чу още една гърлена заповед, последвана от резки стъпки по чакъла. Стегната формация от кралски телохранители в червено-черна бамбукова броня измаршируваха на откритото пространство и се упътиха право към Франческо и Джузепе. Бойният строй спря ненадейно, предните войници отстъпиха вляво и вдясно като човешка порта и през нея премина един-единствен мъж.

Над двайсет сантиметра по-висок и от най-високите си войници император Кангкси, владетел от династията Цин, Наместник на Небесния Господар, имаше изражение, в сравнение с което лицата на войниците му изглеждаха като мила майчина усмивка.

Кангкси направи три крачки към Франческо и спря. Изгледа го с присвити очи и продума. Франческо се озърна за Хао, но китаецът вече се беше изправил до него и шепнеше:

— Императорът пита, „Изненадан ли сте да ме видите?“

— Изненадан, ала и доволен, Ваше Величество.

Франческо знаеше, че въпросът не е случаен. Император Кангкси бе извънредно подозрителен — ако Франческо не си даваше вид на достатъчно изненадан от ранното пристигане на императора, незабавно би бил заподозрян, че е шпионин.

— Какво е това пред мен? — попита Кангкси.

— Това е шатра, Ваше Величество, проектирана от мен. Служи не само да пази Великия Дракон, а и да го крие от любопитни погледи.

Императорът кимна.

— Дайте чертежите си на личния ми секретар!

Императорът вдигна показалец и секретарят му пристъпи напред.

Франческо се поклони:

— Разбира се, Ваше Величество.

— Робите, които ви предоставих, добре ли работят?

Франческо трепна, но не отговори. През последните шест месеца той и Джузепе бяха работили и живели с тези мъже в какви ли не условия. Сега бяха като приятели. Ала не смееше да признае това на глас. Императорът нямаше да се поколебае да използва подобна емоционална връзка.

— Работиха превъзходно, Ваше Величество. За жалост обаче, четирима от тях загинаха миналата седмица, когато…

— Така е устроен светът. Смъртта властва. Ако са загинали в услуга на владетеля си, предците им ще ги посрещнат с гордост.

— Ръководителят им и мой преводач, Хао, ми бе особено полезен.

Погледът на императора трепна към Хао и се върна незабавно към Франческо:

— Семейството на мъжа ще бъде освободено от затвора. — Императорът вдигна пръст и секретарят отбеляза нещо на пергамента в скута си.

Франческо си пое дълбоко дъх и се усмихна.

— Благодаря ви, Ваше Величество, за милостта!

— Кажете ми, кога ще е готов Великият Дракон?

— Още два дни ще са…

— Имате време до утре призори!

С тези думи император Кангкси се обърна и се върна сред бойния строй от телохранители, който се затвори зад него. Мъжете се завъртяха едновременно и поеха натам, откъдето бяха дошли, последвани от личната му гвардия. Когато ритмичният тропот отшумя, Джузепе възкликна:

— Той луд ли е? Утре призори! Как можем да…

— Ще успеем — отвърна Франческо. — Дори ще ни остане време.

— Как така?

— Имаме още само няколко часа работа. Казах на императора два дни, защото знаех, че ще иска наглед невъзможното.

Джузепе се усмихна.

— Хитрец си, братко. Браво!

— Хайде, да довършим този Велик Дракон.

На светлината на факлите и под неотклонния поглед на личния секретар на императора на прага на шатрата работниците не спряха цяла нощ, начело с Хао, който играеше ролята си съвършено и не спираше да повтаря на останалите „по-бързо, по-бързо, по-бързо!“. Франческо и Джузепе също участваха в театъра. Те неспирно кръстосваха шатрата, непрестанно задаваха въпроси, току се навеждаха, за да огледат някоя част…

Обтяжки от волски сухожилия бяха отвързвани, завързвани отново и проверявани дали ще издържат. Подпорни прътове от бамбук бяха почуквани, за да е сигурно, че не са пропукани, а коприната бе оглеждана за най-малки несъвършенства. Ходовата част от дървото на ратанова палма трябваше да устои на пробната атака, с която щяха да проверят готовността му за битка (на Франческо му се стори, че не е достатъчно здрава и затова нареди да нанесат още един слой черен лак на стените и валовете). Накрая художникът, нает от Джузепе, довърши картината на носовата част — муцуната на дракон с очи-мъниста, оголени зъби и изплезен раздвоен език.

Когато първите лъчи на слънцето обагриха източните хълмове, Франческо нареди бързо да приключват с работата. След това бавно обиколи машината от носа до кърмата. С ръце на хълбоците той накланяше глава ту насам, ту натам, изучавайки всяка част от кораба, всеки негов елемент, като внимаваше и за най-малкото несъвършенство. Всичко изглеждаше наред. Върна се при входа на шатрата и кимна на секретаря.

Мъжът се наведе под платното, закриващо входа, и изчезна.

След час се чу вече познатото трополене на императорската свита. Звукът сякаш изпълни пространството, а после рязко спря. Този път император Кангкси, облечен с проста сива туника, пристъпи през прага на шатрата, следван от личния си секретар и главния си телохранител.

Императорът се закова на място и в очите му проблесна изненада.

През двете години, в които Франческо познаваше владетеля, за пръв път го виждаше изненадан.

Розово-оранжевата светлина на изгряващото слънце се промъкваше през белите копринени стени и покрива на шатрата и къпеше вътрешността й в сияние, сякаш идващо от друг свят. Пръстеният под бе покрит с черни черги и посетителите имаха чувството, че стоят на ръба на бездна.

Макар да бе учен, Франческо Лана де Терци обичаше ефектите.

Кангкси пристъпи напред — поколеба се несъзнателно, когато кракът му докосна една от черните постелки — след което направи още една крачка напред, към носа. Взря се в лицето на дракона и се усмихна.

Още нещо, което Франческо не беше виждал никога досега.

Императорът никога не променяше характерното си студено изражение.

Императорът се обърна към Франческо.

— Възхитително е! — преведе му Хао. — Отприщете го!

— Когато заповядате, Ваше Величество!

Хората на Франческо заеха местата си около шатрата. По негова команда обтяжките бяха срязани. Франческо беше проектирал копринените стени с център на тежестта по горните краища, така че те паднаха право надолу. Едновременно с това в задната част на шатрата дузина мъже дръпнаха покрива й назад, а той се издигна и се изду като огромно платно, преди да го свалят на земята и да го скрият.

Навред цареше мълчание. Чуваше се само свиренето на вятъра през стените и прозорците на гомпата.

Насред откритото пространство стоеше Великия Дракон — летящата машина на император Кангкси. На Франческо му бе все тая как ще наричат машината му — макар че, разбира се, угаждаше на благодетеля си. За учения Франческо машината бе просто неговата изпълнена мечта — истински по-лек от въздуха вакуумен кораб.

Дълга седемнайсет метра, широка дванайсет и висока десет, горната част на кораба се състоеше от четири сфери от плътна коприна в клетки от тънки като пръст бамбукови пръти, овързани с животински сухожилия. Четирите сфери бяха разположени по цялата дължина на кораба и всяка от тях беше четири метра в диаметър, а в долния край имаше клапа. Клапите бяха свързани с вертикален меден кюнец, опасан от собствена решетка сухожилия и бамбук. От неговата клапа пък се спускаше широк бамбуков цилиндър, към чието дъно беше прикрепен заслонен от вятъра мангал. И накрая, хваната със сухожилия за сферите над нея, беше лакираната в черно ратанова гондола, достатъчно дълга, за да побере десетима войници, заедно с припаси, екипировка и оръжия, както и пилот и навигатор.

Кангкси се приближи до предната сфера и застана с лице към устата на дракона. Вдигна ръце над главата си. Сякаш наблюдаваше свое собствено творение, помисли си Франческо.

В този момент сериозността на делото му го връхлетя. Заля го вълна от тъга и срам. Наистина беше сключил сделка с дявола. Този мъж, този жесток монарх, щеше да използва Великия Дракон, за да убива други човешки същества — и войници, и обикновени хора.

С помощта на „хуо яо“, барут, вещество, което в Европа едва бяха започнали да употребяват и което в Китай отдавна бяха усъвършенствали, Кангкси щеше да засипе враговете си с огън от мускети, бомби и други възпламенителни устройства. Можеше да го стори, докато лети в небето, извън обсег, по-бързо и от най-бързия кон.

Това прозрение бе твърде закъсняло, осъзна Франческо. Машината за смърт вече беше в ръцете на императора. Не можеше да промени този факт. Може би, ако успее да създаде свой въздушен кораб, Франческо ще успее да върне баланса на везните на доброто и злото. Разбира се, щеше да го разбере едва в Деня на Страшния съд.

Франческо се отърси от мислите си, когато видя, че Кангкси стои пред него.

— Доволен съм! — каза му императорът. — След като покажеш на генералите ми как да строят още от тези, ще разполагаш с всичко необходимо, за да се заемеш със своя проект.

— Да, Ваше Величество.

— Готов ли е да лети?

— Дайте заповед и ще бъде сторено.

— Давам я. Но първо, една промяна. Както бе замислено, почитатеми Лана де Терци, ще управлявате Великия Дракон на първия му полет. Брат ви ще остане с нас.

— Извинете ме, Ваше Величество. Защо?

— За да сме сигурни, че ще се върнете. И за да не се изкушите да предадете Великия Дракон на враговете ни.

— Ваше Величество, аз не бих…

— Така ще сме сигурни, че няма.

— Ваше Величество, Джузепе е моят втори пилот и навигатор. Нужен ми е…

— Имам очи и уши навсякъде, почитаеми Лана де Терци. Така цененият от вас предводител на работниците ви, Хао, е обучен толкова добре, колкото и брат ви. Той ще ви придружи заедно с шестима от личната ми гвардия, ако ви е нужна… помощ.

— Трябва да възразя, Ваше Величество…

— Не трябва, почитаеми Лана де Терци! — студено отвърна Кангкси. Предупреждението бе ясно.

Франческо пое дълбоко въздух, за да се успокои.

— Накъде да летя по време на пробния полет?

— Виждате ли планините на юг, които докосват небето?

— Да.

— Ще летите натам.

— Ваше Величество, това е вражеска територия!

— Какво по-добро изпитание за една военна машина? — Франческо понечи да възрази, но Кангкси продължи. — В подножието на планините, по бреговете на потоците, ще откриете златисто цвете — Хао знае за какво говоря. Донесете ми това цвете, преди да увехне, и ще бъдете възнаграден.

— Ваше Величество, тези планини са… — На шейсет километра от тук, помисли си Франческо. Може би на седемдесет, дори осемдесет… — твърде далеч като за първо пътуване. Може би…

— Ще ми донесеш цветето, преди да увехне, или ще кача главата на брат ти на кол. Разбираш ли ме?

— Разбирам!

Франческо се обърна към по-малкия си брат. Джузепе беше чул целия разговор и лицето му бе пепеляво. Брадичката му трепереше.

— Братко… Страх ме е.

— Няма нужда. Ще се върна, преди да усетиш.

Джузепе вдиша дълбоко, стисна челюст и изправи рамене.

— Да. Знам, че си прав. Машината е чудо и никой по-добре от теб не може да я управлява. Ако имаш късмет, довечера ще вечеряме заедно.

— Точно така — отвърна Франческо.

Останаха прегърнати за няколко секунди. Франческо се отдръпне, обърна се към Хао и каза:

— Кажи им да запалят мангалите. Излитаме след десет минути!

1.

Пролива Сунда, Суматра

Наши дни

Сам Фарго отпусна газта и остави двигателя на празен ход. Моторната лодка забави и спря във водата. Изключи я и съдът леко да се запоклаща настрани.

На около триста метра от носа на лодката от водата се издигаше целта им — гъсто залесен остров, чиято вътрешност изобилстваше от остри върхове, дълбоки долини и гъсти дъждовни гори — под тях имаше брегова ивица, осеяна със стотици заливчета и тесни протоци.

На задната седалка Реми Фарго вдигна поглед от книгата си — „Ацтекските ръкописи: устна история на завоевателство и геноцид“, вдигна слънчевите си очила на челото и погледна съпруга си.

— Проблеми?

Той се обърна към нея и я погледна възхитено.

— Просто се наслаждавам на гледката — и Сам помърда изразително с вежди.

Реми се усмихна.

— Ех, ласкател! — Тя затвори книгата и я остави до себе си. — Но чак частен детектив Магнум[2] — не си.

Сам кимна към книгата.

— Как е?

— Върви бавно, но ацтеките са били пленителен народ.

— Повече, отколкото някой е предполагал. Кога ще приключиш с нея? Тя ми е следващата в списъка за четене.

— Утре или вдругиден.

Напоследък и двамата имаха купища работа, а островът, към който се бяха упътили, беше основната причина за това. При други обстоятелства точицата суша между Ява и Суматра щеше да е тропически ваканционен рай, но през последните месеци се превърна в мравуняк от археолози, историци, антрополози и разбира се, щедра доза индонезийски официални лица. Като всички тях, при всяко свое посещение на острова, Сам и Реми трябваше да криволичат през приличащия на дървесна къщурка град, който инженерите бяха увесили над разкопките, за да не се сгромоляса земята под краката на хората, които се мъчеха да запазят находката.

Откритието на Сам и Реми в Пулау Легунди щеше да пренапише ацтекската и американската история на Гражданската война — а като ръководители не само на този проект, а и на още два, те трябваше да се справят с планини от информация.

За двамата това беше удоволствие. Макар страстта им да беше ловът на съкровища — призвание, свързано най-вече с това да си цапат ръцете и да работят по терени, осланяйки се колкото на проучвания, толкова и на инстинкт, и двамата имаха сериозна научна биография. Сам беше инженер от Калтек, а Реми имаше диплома по антропология и история от Колежа в Бостън.

Сам беше круша, паднала доста близо до семейното дърво. Починалият му баща беше един от главните инженери в космическите програми на НАСА, а майка му Юнис, вече на седемдесет и една, живееше в Кий Уест, единственият собственик, капитан и чистач на лодка за гмуркане и лов на риба в дълбоки води. Майката и бащата на Реми, съответно проектант на домове и педиатър-писател, се бяха пенсионирали и сега си живееха живота в щата Мейн, като отглеждаха лами.

Сам и Реми се бяха срещнали в Хермоза бийч в един джазклуб на име „Лайтхаус“. Сам влезе в клуба за една студена бира, а Реми празнуваше там успешната си експедиция за проучване на слуховете за потънал испански кораб близо до залива Абалон.

Нито един от тях не беше наивен романтик, така че не смятаха първата си среща за любов от пръв поглед, но безспорно искрата бе пламнала. Докато говореха и се смееха пред питиетата си, часовете се изнизаха неусетно, чак докато „Лайтхаус“ затвори. Шест месеца по-късно се ожениха със скромна церемония.

Насърчен от Реми, Сам разработи една своя приумица — аргонов лазерен скенер, който можеше и в почва, и във вода да открива и идентифицира метални сплави. Търсачи на съкровища, университети, големи компании и минни предприемачи се надпреварваха да купуват творението на Сам и след две години „Фарго Груп“ вече отбелязваше годишни приходи от три милиона долара. След четири започнаха да ги търсят корпорациите с дълбоките джобове. Сам и Реми приеха най-високата оферта, продадоха компанията за достатъчно пари, за да се осигурят до края на живота си, и се отдадоха на истинската си страст — търсенето на съкровища.

Сега семейство Фарго се взираха мълчаливо в острова пред себе си.

— Малко е трудно за проумяване, нали? — промълви Реми.

— Определено е така — съгласи се Сам.

Никакво образование и опит не можеха да ги подготвят за откритото на Пулау Легунди. Случайно намерената корабна камбана край брега на Занзибар се разрасна в поредица от находки, които щяха да занимават археолози, историци и антрополози поколения напред.

Двукратният зов на морска сирена изтръгна Сам от размисъла му. Той хвърли поглед вляво — на почти километър от тях, дванайсетметрова лодка от бреговата охрана на Суматра идваше право към тях.

— Сам, да не си забравил да платиш горивото в магазина за лодки под наем? — подкачи го Реми.

— Не, но използвах фалшивите рупии, които ми бяха подръка.

— Ясно.

Лодката скъси разстоянието до тристатина метра, след което се обърна надясно, а после — наляво, в сърповиден завой. Лодката на бреговата охрана застана успоредно на лодката на Реми и Сам, на около трийсет метра от тях. През високоговорител се чу английски със силен индонезийски акцент:

— Привет! Вие ли сте Сам и Реми Фарго?

Сам вдигна ръка утвърдително.

— Моля, изчакайте. Водим ви някого.

Сам и Реми се спогледаха озадачено — не очакваха никого.

Лодката ги обиколи веднъж и скъси още разстоянието. После спря на по-малко от метър вляво от централната им част. Двигателят постепенно утихна.

— Поне изглеждат дружелюбни.

За последно чужд плавателен съд ги бе приближавал в Занзибар. Пак беше патрулна лодка, но на нея бяха монтирани едрокалибрени картечници, а моряците имаха гневен вид и носеха автомати „Калашников“.

— Засега са дружелюбни, да — съгласи се скептично Реми.

На кърмовата палуба на патрулката, между двама полицаи със сини униформи, стоеше дребничка азиатка на четирийсет и няколко години, с изпито, ъгловато лице и почти войнишка прическа.

— Позволявате ли да се кача? — попита жената. Английският й бе безупречен, акцент почти не си личеше.

Сам сви рамене.

— Позволяваме.

Двамата полицаи пристъпиха напред, сякаш се готвеха да й помогнат да прескочи между лодките, но тя не им обърна внимание и с една-единствена плавна стъпка премина от фалшборда на индонезийската лодка в тази на Фарго. Обърна се към Сам и Реми, която бе застанала до съпруга си. Жената ги изгледа с невъзмутими черни очи и им подаде една визитна картичка. На нея пишеше само „Жилан Шъ“.

— Какво можем да направим за вас, госпожице Шъ? — попита Реми.

— Моят работодател, Чарлс Кинг, иска да му доставите удоволствието да се срещне с вас.

— Извинете ни, но не познаваме господин Кинг.

— Чака ви на борда на личния си самолет на частния терминал за чартърни полети в покрайнините на Палембанг. Желае да разговаря с вас.

Макар английският на Жилан Шъ да беше безупречен, звучеше смущаващо сковано, сякаш жената говореше на автоматик.

— Тази част я разбрахме — каза Сам. Върна й визитката. — Кой е Чарлс Кинг и защо иска да се срещне с нас?

— Господин Кинг ми разреши да ви споделя, че става дума за ваш познат, господин Франк Олтън.

Това привлече вниманието на Сам и Реми. Олтън бе не просто познат, а близък, дългогодишен приятел, бивш полицейски офицер от Сан Диего, който бе станал частен детектив. Със Сам се познаваха от уроците по джудо, които посещаваха заедно. Сам, Реми, Франк и съпругата му Джуди имаха постоянна уговорка за вечеря веднъж месечно.

— Какво за него? — попита Сам.

— Господин Кинг желае да говори лично с вас по въпроса за господин Олтън.

— Много неща не ни казвате, госпожице Шъ — рече Реми. — Искате ли да ни споделите защо?

— Господин Кинг желае…

— … да говори с нас лично — довърши вместо нея Реми.

— Да, точно така.

Сам погледна часовника си.

— Моля, кажете на господин Кинг, че ще се срещнем се него в седем часа.

— Това е след четири часа — каза Жилан. — Господин Кинг…

— Ще трябва да почака — рече Сам. — Имаме работа, която трябва да свършим.

По досега стоическото изражение на лицето на Шъ премина гняв, но изчезна, почти незабавно. Тя просто кимна и каза:

— В седем. Моля, не се бавете.

Без да продума, жената се обърна, скочи като газела и се приземи на фалшборда на патрулната лодка. Избута с рамо полицаите и се скри в каютата. Единият полицай вдигна шапка за поздрав. След десет секунди моторът отново зарева и лодката се отдалечи.

— Е, това беше интересно — каза Сам след няколко секунди.

— Страшна чаровница — отбеляза Реми. — Усети ли как подбираше думите си?

Сам кимна.

— „Господин Кинг ми разреши…“ Ако тя разбира какво значи това, значи можем да предположим, че господин Кинг ще е също толкова сърдечен.

— Вярваш ли й? За Франк? Джуди щеше да ни се обади, ако се беше случило нещо — каза Реми.

Макар приключенията им да ги насаждаха често в сериозни неприятности, ежедневието им беше спокойно. Ала неочакваното посещение на Жилан Шъ и тайнствената покана включиха всичките им червени лампички. Колкото и малко вероятно да изглеждаше, те не можеха да пренебрегнат възможността това да е капан.

— Да разберем какво става — рече Сам.

Приклекна до шофьорската седалка, измъкна раницата изпод таблото и извади от един страничен джоб сателитния си телефон. Набра номер и след няколко секунди се включи женски глас:

— Да, господин Фарго?

— Надявах се, че днес ще извадя късмет — засмя се Сам.

С Реми открай време имаха облог, че някой ден той ще хване Селма Уондраш неподготвена и ще нарече някой от тях по малко име.

— Не и днес, господин Фарго.

Главният им човек по проучванията, логистичен гуру и пазител на вътрешното им светилище, Селма бе унгарка, която — въпреки десетилетия живот в Щатите, още говореше с лек акцент, който придаваше на говора й лека напевност.

Преди да започне работа за Сам и Реми Селма отговаряше за Отдела за специални колекции на Библиотеката на Конгреса. С изключение на личния й аквариум и колекцията чай, която заемаше цял шкаф в работния й кабинет, единствената страст на Селма бяха проучванията. Беше най-щастлива, когато семейство Фарго й възложеше да разгадае някоя древна загадка.

— Някой ден ще ме наречеш Сам.

— Не и днес.

— Колко е часът при теб?

— Около единайсет — Селма рядко си лягаше преди полунощ и рядко спеше до след четири-пет сутринта. Въпреки това, винаги звучеше съвсем бодро. — Какво сте ми измислили?

— Задънена улица, надяваме се — отвърна Сам, след което разказа за посещението на Жилан Шъ. — Чарлс Кинг звучи като някакъв богопомазаник.

— Чувала съм за него. Богаташ с главно „Б“.

— Виж дали можеш да изкопаеш някаква кал за личния му живот.

— Нещо друго?

— Чувала ли си нещо за семейство Олтън?

— Не, нищо.

— Обади се на Джуди и виж дали Франк не е извън страната — помоли я Сам. — Поинтересувай се дискретно. Ако има проблем, не искам да плашим Джуди.

— Кога ще се срещате с Кинг? — попита Селма.

— След четири часа.

— Разбрано — развеселена отвърна Селма. — Дотогава ще знам кой номер риза носи и какъв сладолед обича.

2.

Летище „Палембанг“, Суматра

Сам и Реми подраниха с двайсет минути за срещата си и спряха скутерите си до противоураганната ограда по границата на частния терминал на летище „Палембанг“. Както беше предвидила Селма, пистата беше пълна с частни едномоторни и двумоторни самолети. Изключение правеше само един — модел „Гълфстрийм G650“. Цената му бе около шейсет и пет милиона долара. Той беше не само най-скъпият личен самолет в света, но и най-бързият — с максимална скорост 1200 км/ч. Можеше да носи гориво за над 12 000 км и да се издигне на максимална височина от 15 000 м, над 5000 м по-високо от пътнически самолет.

Предвид проучванията на Селма, този самолет не изненада Сам и Реми. „Крал Чарли“, както бе известен и сред приятелите, и сред враговете си, в момента се намираше на 11-о място в списъка на „Форбс“ на най-богатите хора в света, с лично състояние от 23.2 млрд. долара.

Започнал през 1964 г. като шестнайсетгодишен борсов спекулант по нефтените полета на Тексас, на двайсет и една той вече имал собствена компания за сондиране, „Кинг ойл“. На двайсет и четири бил милионер. На трийсет — милиардер. През 80-те и 90-те разширил империята си в банковия и минния отрасъл. Според Форбс, ако Кинг реши да прекара остатъка от живота си в офиса си в Хюстън и да играе дама, пак би печелил по сто хиляди долара на час само от лихви.

Въпреки това обаче, в ежедневието си Кинг живеел колкото е възможно по-скромно, като често се разхождал из Хюстън в пикапа си „Шевролет“ от 1968 г. и се хранел в любимата си закусвалня. Макар и не от ранга на Хауърд Хюз, бил известен с желанието да пази личния си живот личен и да стои настрана от светлината на прожекторите. Рядко успявали да го снимат на публично място, а когато посещавал някакви събития, било то работни или социални, обикновено го правел през уебкамера.

Реми погледна Сам.

— Номерът на опашката съвпада с това, което ни даде Селма. Ако някой не е откраднал самолета, изглежда самият той е тук.

— Само че защо?

Освен, че им даде кратка биография на Кинг, Селма се бе постарала да провери къде е Франк Олтън, който според секретарката му бил извън страната по работа. Макар да не го била чувала от три дни, тя не се тревожеше, защото Олтън често прекъсвал комуникацията с нея за седмица-две, ако задачата му била особено сложна.

Зад тях се чу пукот на клонка. Обърнаха се и видяха Жилан Шъ от другата страна на оградата, само на метър и половина от тях. Долната част на тялото й беше скрита от листак. Азиатката се втренчи в семейство Фарго за няколко секунди, след което каза:

— Подранили сте.

Тонът й бе съвсем леко по-милостив от този на прокурор.

— А вие стъпвате леко — отвърна Реми.

— Оглеждах се за вас.

Сам каза с полуусмивка:

— Майка ви не ви ли е казвала да не се промъквате така до непознати?

Изражението на Жилан не се промени.

— Не познавам майка си.

— Съжалявам…

— Господин Кинг е готов да ви приеме — в седем и половина трябва да излита. Ще се видим при източния вход. Моля, пригответе паспортите си.

С тези думи, Жилан се обърна и се скри сред храстите.

Реми я изпрати с подозрителен поглед.

— Добре, официалното ми становище е, че тя ме плаши.

— Съгласен — отвърна Сам. — Да вървим. Крал Чарли чака.

Паркираха скутерите до залостената с напречна греда порта и стигнаха пешком до малка пристройка, където Жилан чакаше до пазач в униформа. Тя пристъпи напред, взе паспортите им и ги подаде на пазача. Той хвърли по един поглед към всеки от тях, преди да им ги върне.

— Насам, моля — каза Жилан и ги поведе покрай сградата, през още една порта и накрая до свалената стълбичка на гълфстрийма. Жилан отстъпи встрани и им направи знак да се качат.

На борда двамата се озоваха в малко, но добре обзаведено преддверие. Вдясно, през една арка, се стигаше до главната кабина. Преградите бяха от лъскаво орехово дърво, инкрустирано със сребърния символ на Тексас — Самотната звезда, а подът бе застлан с дебел червен килим. Имаше две помещения за сядане — в едното се виждаха четири стола с регулируеми облегалки край масичка за кафе, а в другото — тройка меки канапета. Въздухът бе хладен, свеж, от климатик. През невидими тонколони тихо се лееше песен на Уили Нелсън.

— Леле-мале — измърмори Реми.

От задната част на самолета се чу носов тексаски глас:

— Мисля, че префърцунената дума, която търсите, е „клише“, госпожо Фарго, но пък ми харесва и това е.

От един от кожените столове, обърнати с гръб към Сам и Реми, се надигна мъж и се обърна към тях. Беше около метър и деветдесет и почти сто килограма — половината от което мускули, с тен и гъста, внимателно подстригана и сресана сребристоруса коса. Макар Сам и Реми да знаеха, че Чарлс Кинг е на шейсет и две, той изглеждаше на петдесет. Усмихна им се широко, разкривайки равни, бели зъби.

— Когато Тексас ти влезе под кожата — каза Кинг, — не можеш го изкара от там. Вярвайте ми, четири съпруги опитаха всичко по силите си, безуспешно.

Кинг направи крачка към тях с протегната ръка. Носеше дънки, избеляла сива дънкова риза и за изненада на Сам и Реми, маратонки „Найк“, а не каубойски ботуши.

Кинг не пропусна израженията им:

— Никога не съм си падал по ботушите. Страшно неудобни и непрактични. А и всичките ми коне са състезателни, а пък аз не съм точно с размерите на ездач. — Първо се здрависа с Реми, а после със Сам. — Много благодаря, че дойдохте. Дано Жи да не ви е стреснала. Не е много по безсъдържателните приказки.

— Би била страхотен покерджия — съгласи се Сам.

— Ха, тя е страхотен покерджия. Задигна ми шест бона за десет минути в първата ни… и последна игра. Влизайте, сядайте. Да ви спретнем по едно питие. Какво да е?

— Бутилирана вода, ако може — каза Реми и Сам поиска същото за себе си.

— Жи, ако нямаш нищо против. За мен обичайното.

Иззад Сам и Реми Жилан каза:

— Да, господин Кинг.

Последваха го до помещението с канапетата и се настаниха. Секунди по-късно Жилан влезе с поднос. Постави водите на Сам и Реми пред тях и подаде едно уиски с лед на Кинг. Той не пое чашата, а само я загледа. Намръщи се, погледна Жилан и поклати глава.

— Колко ледчета има там, душко?

— Три, господин Кинг — отвърна бързо Жилан. — Съжалявам, аз…

— Не го мисли, само сложи още едно. — Жилан побърза да изпълни заръката му, а той каза: — Колкото и пъти да й казвам, винаги забравя понякога. „Джак Даниълс“ е капризна напитка, трябва да нацелиш леда, иначе за нищо не става.

Сам рече:

— Ще ви се доверя.

— Разумен мъж сте, господин Фарго.

— Сам.

— Както щеш. Може да ми викаш Чарли.

Кинг ги загледа с приятелска усмивка, докато Жилан не се върна с правилно разреденото уиски. Застана до шефа си и зачака той да го опита.

— Това е моето момиче — каза той. — Хайде, бягай! — После се обърна към семейство Фарго: — Как върви копаенето на онова островче? Как се казваше?

— Пулау Легунди — отвърна Сам.

— Да, точно така. Някакво…

— Господин Кинг…

— Чарли.

— Жилан Шъ спомена наш приятел, Франк Олтън.

— А сте и прям мъж. Предполагам, в това приличате на мъжа си, Реми?

Нито един от двамата не отвърна, но Реми му се усмихна мило. Кинг сви рамене.

— Добре, да бъде вашата. Преди няколко седмици наех Олтън, за да ми проучи нещо. Изглежда е изчезнал. Пуф! И понеже вие двамата сте добри в откриването на трудно откриваемото, а и сте му приятели, реших да се свържа с вас.

— Кога за последно си говорил с него? — попита Реми.

— Преди десет дни.

— Франк не поддържа много връзка, когато работи — рече Сам. — Защо…

— Защото трябваше да се свързва с мен всеки ден. Това беше част от сделката ни и той я спазваше допреди десет дни.

— Имаш ли причина да смяташ, че нещо не е наред?

— Искате да кажете, освен това, че нарушава обещанията си към мен? — отвърна Кинг с нотка на раздразнение. — Освен това, че ми взе парите и изчезна.

— Сега говорим на теория.

— Ами… частта от света, където се намира, може да е малко опасна понякога.

— Коя е тя? — попита Реми.

— Непал.

— Моля? Каза, че…

— Да. Последното ми познато местонахождение на Франк е Катманду. Встрани от утъпканите пътища и може да е опасно, ако не внимаваш.

Сам попита:

— Кой още знае за това?

— Една шепа хора.

— Съпругата на Франк?

Кинг поклати глава отрицателно и отпи от уискито. Направи гримаса.

— Жи!

Жилан беше до него след пет секунди.

— Да, господин Кинг?

Подаде й чашата.

— Ледът се топи твърде бързо. Отърви се от него.

— Да, господин Кинг.

И отново се скри от поглед.

Мръщейки се, Кинг я изпроводи с очи и се обърна отново към двамата Фарго.

— Та, какво казвахте?

— Казал ли си на съпругата на Франк?

— Не знаех, че има. Не ми даде никакви номера за спешни случаи. А и защо да я тревожа? Като нищо Олтън може да си е хванал някоя ориенталка и да си я дундурка на коляно с моите пари.

— Франк Олтън не би го направил — каза Реми.

— Може би да, може би не.

— Свързвал ли си се с непалското правителство? — попита Сам. — Или с американското посолство в Катманду.

Кинг махна нехайно с ръка.

— Всичките те за нищо не стават. И са корумпирани — местните, де. Колкото до посолството, обмислих идеята, но нямам месеците, които ще им трябват, за да свършат нещо. А и както казах, двамата имате репутацията, че откривате неоткриваеми неща.

Сам каза:

— Първо, Чарли, хората не са „неща“. Второ, издирването на изчезнали хора не ни е специалност. — Кинг отвори уста, но Сам вдигна ръка и продължи: — При все това, Франк е добър приятел, така че, разбира се, ще отидем.

— Страхотно! — Кинг се плесна по коляното. — Да поговорим за конкретиката: колко ще ми струва?

Сам се ухили.

— Предполагам, че се шегуваш.

— За пари? Никога.

— Защото Франк ни е добър приятел, ще поемем разходите — каза Реми с не съвсем приятелски тон. — Но ще ни трябва цялата информация, която можеш да ни дадеш.

— Жи вече е приготвила папка с нужното. Ще ви я даде, когато си тръгвате.

— Разкажи ни най-същественото — каза Сам.

— Ситуацията е малко калейдоскопична — призна Кинг. — Наех Олтън да намери един човек, който изчезна в същия регион.

— Кого?

— Баща ми. Още когато изчезна, изпратих поредица от хора след него, но без резултат. Все едно се беше изпарил. Когато последно научих, че е бил забелязан, се разтърсих за най-добрия детектив. Олтън получи високи препоръки.

— Когато последно си научил. Какво значи това? — попита Реми.

— Откакто изчезна, от време на време се носят мълви, че се появява тук-там: десетина пъти през седемдесетте, четири пъти през осемдесетте…

Сам го прекъсна:

— Чарли, кога изчезна баща ти?

— Преди трийсет и осем години. Изчезна през 1973-а.

Люис „Були“ Кинг, обясни Чарлс, бил нещо като Индиана Джоунс, но дълго преди да се появят филмите — археолог, който прекарвал единайсет месеца в годината по разкопки, обикалящ света академик, посетил повече държави, отколкото болшинството от хората познаваха. Какво обаче е правел баща му, когато е изчезнал, Чарлс Кинг не знаеше.

— С кого е бил обвързан? — попита Реми.

— Не съм сигурен, че разбирам какво ме питаш.

— Работил ли е за някой конкретен университет или музей? Или фондация?

— Не. С никого не обичаше да работи в екип.

— Как е финансирал експедициите си?

Кинг им се усмихна с фалшива скромност.

— Имаше щедър и лековерен дарител. Но честно казано, никога не искаше много: по пет хиляди от време на време. Работеше сам, така че не плащаше на друг, освен на някой помощник, а и знаеше как да живее скромно. На повечето места, на които ходеше, човек може да живее с няколко долара на ден.

— Имаше ли постоянен дом?

— Едно местенце в Монтерей. Така и не го продадох. Нищо не съм правил с него, всъщност. Стои си горе-долу както беше, когато изчезна. И да, знам какво ще попитате. Още през 73-а накарах няколко човека да претърсят къщата му за следи, но не откриха нищо. Ако искате, погледнете и вие. Жи ще ви даде информацията.

— Франк ходил ли е там?

— Не. Смяташе, че няма смисъл.

— Кажи ни за последния път, когато са забелязали баща ти — каза Сам.

— Преди шест седмици един екип на Нешънъл Джиографик правил представяне на някакъв старинен град там… Ло Манта нещо си…

— Ло Мантанг — поправи го Реми.

— Да, именно. Било столицата на Мустанг.

Като повечето хора, Кинг произнесе името както това на коня.

— Било е познато и като кралство Ло, преди Непал да го присъедини през осемнайсети век.

— Както кажеш. Никога не съм си падал по тези неща. Далеч от дървото съм паднал, така да се каже. Така или иначе, на една от снимките на заден план има един човек. Като две капки вода с баща ми — или както би изглеждал след почти четирийсет години.

— Това не е много като за начало — отбеляза Сам.

— Само това имам. Още ли искате да се пробвате?

— Разбира се!

Сам и Реми се изправиха, за да си ходят. Кинг също стана, подаде им ръка и каза:

— Жи е включила и номерата ми за връзка. Ще докладвате на нея. Уведомявайте ме какво откривате. Ще се радвам на редовни отчети. Успех, Фарго!

Застанал на прага на гълфстрийма си, Чарлс Кинг изгледа семейство Фарго, докато излизаха през портата, качиха се на скутерите си и се скриха по пътя. Жилан Шъ, която ги беше изпратила, се върна при Кинг.

— Не ги харесвам — каза тя.

— Защо така?

— Не ви уважават достатъчно.

— Мога да мина и без това, душко. Стига да си оправдаят репутацията. От това, което съм чел, тези са истински таланти в тази работа.

— А ако не спрат с това, което искаме от тях?

— Ами, затова имам теб, нали?

— Да, господин Кинг. Там ли да отида сега?

— Не, нека нещата се развият по естествен път. Звънни един телефон на Ръс, ако обичаш.

Кинг се върна в помещението и седна със сумтене на единия от столовете. Минута по-късно гласът на Жилан се разнесе от интеркома.

— Обадих се, господин Кинг. Моля, изчакайте.

Кинг изчака за изписукването, което му съобщи, че сателитната линия работи.

— Ръс, там ли си?

— Тук съм.

— Как върви копаенето?

— По план. Един местен започна да ни прави проблеми, но се погрижихме. Марджъри е в ямата и им бие камшика.

— Не се и съмнявам! Хала е тя. Само се оглеждай за онези инспектори. Не би трябвало да се появяват неканени. И бездруго плащам като поп. Всеки допълнителен цент ще идва от заплатата ти.

— Нещата са под контрол.

— Добре. Сега, дай ми някакви добри новини. Нещо сочно?

— Още нищо няма. Но открихме остатъчни вкаменелости, които били обещаващи според експерта ни.

— Е, и преди съм го чувал. Забравяш ли онзи измамник в Перт?

— Не, сър.

— Онзи, който ти каза, че има една от онези вкаменелости на хипопотам-джудже от Малагаси? И той уж беше експерт.

— И се оправих с него, нали?

Кинг направи пауза. Намръщеното му лице се отпусна и той се засмя.

— О, да. Слушай обаче, синко. Искам едно от онези калико-какви-бяха-там. Истинско!

— Каликотериум — услужливо му напомни Ръс.

— Не ме е еня как се казва! Някакъв латински! Бог да ми е на помощ. Намерете ми едно такова! Вече казах на онзи нехранимайко Дон Мейфийлд, че съм подготвил мястото. Ясно ли е?

— Да, сър, напълно.

— Добре тогава. Нова тема: току-що се срещнах с най-новите ни членове. И на двамата им сече пипето. Сигурно няма да губят много време. Ако имаме късмет, ще се поразтършуват из къщата в Монтерей и ще поемат към теб. Ще те уведомя, когато отлетят.

— Да, сър.

— И ги дръж изкъсо, чуваш ли? Ако ти се измъкнат, ще ти смъкна кожицата!

3.

Голдфиш Пойнт, Ла Джола

Близо до Сан Диего, Калифорния

След като се разделиха с Кинг, Сам и Реми се върнаха в Пулау Легунди, където, както можеше да се очаква, намериха професор Стан Дайдел да наблюдава обекта. Бившият преподавател на Реми от Бостънския университет си беше взел отпуск, за да участва в разкопките. След като чу новините за Олтън, Дайдел се съгласи да контролира разкопките, докато се върнат или докато си намерят постоянен заместник.

След трийсет и шест часа и три прекачвания, семейство Фарго се приземиха в Сан Диего по обяд, местно време. Сам и Реми наминаха първо през дома на Олтън, за да съобщят на съпругата на Франк. После оставиха багажа си във фоайето на собствения си дом, и сега слизаха по стълбите към владенията на Селма — нейния работен кабинет.

Сто и осемдесет квадратни метра, високото пространство бе заето от шестметров работен плот с яворово покритие, осветен отгоре от висящи халогенни лампи и обграден от столове с високи облегалки. По протежението на една от стените се намираха три полукабинки, всяка с по чисто нова дванайсетядрена работна станция „Мак Про“ и трийсетинчов дисплей с висока резолюция — както и двойка остъклени офиси и библиотека за проучвания. Срещуположната стена беше посветена на единственото хоби на Селма: четириметров соленоводен аквариум с вместимост почти две хиляди литра, пълен с дъгоцветно множество риби. Тихото му клокочене беше почти като музикален фон на помещението.

Над работното пространство на първия етаж домът на Фарго беше къща в испански стил, с площ над хиляда квадратни метра и на три етажа. На етажите липсваха стени, а таваните бяха сводести, с достатъчно прозорци, за да не им се налага да използват лампите за повече от няколко часа на ден. Каквото електричество им беше нужно, идваше най-вече от плътния ред новомонтирани слънчеви панели на покрива.

На най-горния етаж се намираше главният апартамент на Сам и Реми. Точно под него се намираха четири помещения за гости, всекидневна, трапезария и хол, който бе построен над морето. На втория етаж имаше гимнастически салон с екипировка за аеробна и кръгова тренировка, сауна, басейн с изкуствено насрещно течение, катераческа стена и сто и осемдесет квадратни метра под от твърда дървесина, където Реми упражняваше фехтовката си, а Сам — джудото си.

Сам и Реми седнаха в два стола в единия ъгъл на работния плот. Селма се присъедини към тях. Носеше обичайните си работни дрехи: панталони каки, гуменки, ярко боядисана тениска, очила с рогови рамки и огърлица. Пийт Джефкоут и Уенди Кордън също се присъединиха към групичката. С тен, в добра форма, руси и приветливи, асистентите на Селма бяха типични калифорнийци, но далеч не бяха плажни безделници. Джеф имаше диплома по археология, а Уенди — по социология.

— Тревожи се — започна да разказва Реми, — но добре го прикри, заради децата. Казахме й, че ще я държим в течение. Селма, ако може, поддържай връзка с нея всеки ден, докато ни няма…

— Разбира се. Как мина срещата ви с Негово Височество?

Сам й разказа.

— Реми и аз го обсъдихме в самолета. Говори каквото трябва и е усвоил до съвършенство номерът с момчето от ранчото, но нещо не се връзва.

— Помощницата му Петканка, например — каза Реми и описа Жилан Шъ. Макар когато не беше в присъствието на Кинг, жената да плашеше, на борда на гълфстрийма поведението й говореше друго. Скастрянето за броя ледени кубчета и реакцията й показваха, че не просто се страхува от него, а и че той самият е тиранин, обсебен от желание за контрол.

— Реми има интересно усещане и за госпожица Шъ — каза Сам.

Реми каза:

— Тя е негова любовница. Сам не е толкова сигурен, но аз съм. А Кинг я държи в железен юмрук.

— Още подготвям биографията на семейство Кинг — каза Селма, — но досега нямаме късмет с Жилан. Продължавам да работя по въпроса. С позволението ви може да повикам Руб.

Руб Хейуд, друг приятел на Сам, работеше в щаба на ЦРУ в Лангли, Вирджиния. Двамата се бяха срещнали в печално прочутия „Камп Пери“, център за обучение на агенти за операции под прикритие, когато Сам работеше за АИПСО (Агенцията за изследователски проекти, свързани с отбраната), а Руб беше обещаващ полеви агент. Макар „Фермата“, както наричаха центъра, да бе задължителен за такива като Руб, Сам беше там като част от експериментална програма за сътрудничество: колкото по-добре инженерите разбираха как работят полевите агенти, смятаха ЦРУ и АИПСО, толкова по-добре щяха да играят поддържащата си роля.

— Ако смяташ, че има нужда, давай — каза Сам на Селма и добави: — Още нещо. Кинг твърди, че няма представа в каква област е работил баща му. Твърди, че го търси от четирийсет години и че няма представа какво го е мотивирало. Не му вярвам.

Реми додаде:

— Също така твърди, че не си е правил труда да се свърже нито с непалското правителство, нито с американското посолство. Човек с неговата власт би задействал всичко само с няколко обаждания. И ни каза, че Франк не се е интересувал от дома на баща му в Монтерей. Франк обаче е твърде внимателен, за да пропусне подобно нещо. Ако Кинг му е казал, Франк със сигурност е отишъл там.

— Защо Кинг ще лъже тогава? — попита Пийт.

— Нямам представа — отговори Реми.

— И какво излиза от всичко това? — поинтересува се Уенди.

— Някой има нещо за криене — заключи Селма.

— Именно — каза Сам. — Въпросът е какво? Кинг има и параноична жилка. Но, ако трябва да сме честни, с неговите пари, сигурно се опитват да го мамят наляво и надясно.

— Нищо от това няма значение, в крайна сметка — каза Реми. — Франк Олтън е изчезнал. Там трябва да съсредоточим вниманието си.

— Откъде ще започнем? — попита Селма.

— Монтерей.

Монтерей, Калифорния

Сам взимаше завоите бавно, докато предните фарове на колата се бореха с мъглите над земята и с шубраците, обградили застлания с чакъл път. Под тях сред крайбрежните скали блещукаха светлините на къщите, а по-далеч маяците на рибарските лодки се носеха в чернотата на океана. През отворения прозорец на Реми чуваха спорадичният скръбен звън на далечни шамандури.

Макар да бяха уморени, Сам и Реми искаха по-скоро да започнат с издирването на Франк, затова взеха вечерния полет от Сан Диего до двупистовото летище на Монтерей, откъдето наеха кола.

Дори преди да видят самото здание, им стана ясно, че домът на Люис „Були“ Кинг струва милиони. По-точно, земята, на която е построен. Гледката към залива на Монтерей не беше евтина. Според Чарли Кинг, баща му купил имота в началото на 50-те. Оттогава годините бяха повишили многократно стойността на земята.

Електронната навигация на таблото на колата изписука, за да предупреди за поредния завой. Докато свиваха, предните фарове преминаха по една самотна пощенска кутия върху стълб.

— Това е — каза Реми, когато видя числото.

Сам спря на една алея, оградена с недорасли борове и разнебитена, някога бяла ограда, която сякаш се крепеше единствено на вплелите се в нея лози. Остави колата да се плъзне последните няколко метра с изключен двигател. Фаровете осветиха къща на два етажа отпред и един отзад, на около деветдесет квадратни метра. От двете страни на предната врата се виждаха два заковани прозореца, а до нея водеха няколко изронени стъпала. Фасадата някога е била тъмнозелена. Сега имаше блед, болнав маслиненозелен цвят.

В края на алеята за коли, отчасти скрит зад къщата, имаше гараж с килнати улеи за оттичане на валежи.

— Определено е петдесетарка къща — каза Реми. — Никакви украси.

— Земята сигурно е около осем декара. Цяло чудо е, че предприемачите не са се добрали до нея.

— Е, като се има предвид кой я притежава.

— Така е, права си — съгласи се Сам.

— Трябва да призная, че е малко призрачно.

— Щях да кажа „направо зловещо“. Ще влизаме ли?

Сам угаси фаровете и сега къщата беше осветена само от бледите лунни лъчи, които успяваха да пробият през мъглите. Сам взе от задната седалка една кожена торба, излязоха и затвориха вратите. Двойното изтропване прозвуча неестествено силно. Сам извади фенерчето си и го включи.

По алеята стигнаха до входната врата. Опипвайки с крак, Сам провери доколко са стабилни стъпалата. Кимна на Реми, двамата се качиха и отключиха с ключа, който Жилан им даде. Сам побутна вратата — пантите проскърцаха. Един след друг, двамата Фарго пристъпиха през прага.

— Светни ми малко — помоли Реми.

Сам се обърна и насочи лъча към стената, до касата, където Реми опипом търсеше ключ. Откри го. Жилан им беше казала, че ще има електричество и се оказа права. В три от ъглите на стаята се включиха мътни подови лампи.

— Не е толкова изоставена, колкото Кинг я изкара — отбеляза Сам. Не само, че светеха лампите, ами и никъде не се виждаше и прашинка прах. — Сигурно я чисти редовно.

— Не ти ли се струва странно? — попита Реми. — Не само не я променя четирийсет години след изчезването на баща си, но и я поддържа, докато дворът буренясва.

— Самият Чарли Кинг ми се струва странен, така че не, не съм изненадан. Добави му фобия към микроби и му скрий нокторезачките и имаш почти втори Хауърд Хюз.

Реми се засмя.

— Е, добрата новина е, че нямаме много терен за обхождане.

Беше права. Виждаха по-голямата част от дома на Були направо от входа — седемметрова квадратна стая, която приличаше на личен кабинет. Източната и западната стена бяха заети от библиотеки, екзотични украшения, снимки в рамки и стъклени витрини, в които се намираха предмети, приличащи на вкаменелости.

Насред стаята имаше кухненска маса, която Люис бе използвал като бюро. Върху нея се виждаха стара пишеща машина, химикали, моливи, тефтери и купчини книги. На южната стена имаше три врати. Едната водеше към кухничка, другата към баня и третата — към спалня. С изключение на привкуса на боров ароматизатор и нафталин, къщата миришеше на мухъл и старо тапетно лепило.

— Мисля, че ти си на ход, Реми. Ти и Були като че ли сте били — или сте, сродни души. Ще проверя другите стаи. Изпищи от ужас, ако видиш някой прилеп.

— Не е смешно, Фарго!

Реми беше кораво момиче и никога не се страхуваше да си оцапа ръцете, но ненавиждаше прилепи.

Кожестите им криле, лапите им и сплесканите муцуни й действаха на примитивно ниво. Вси Светии беше напрегнат празник в дома на семейство Фарго, а класическите вампирски филми бяха забранени.

Сам отиде при нея, повдигна брадичката й я целуна.

— Извинявай!

— Приема се.

Докато Сам влизаше в кухнята, Реми огледа библиотеките. Както можеше да се предполага, всички книги бяха отпечатани преди 70-те на миналия век. Люис бе разнообразен читател. Макар много от томовете да бяха свързани с археология и сродните й дисциплини — антропология, палеонтология, геология и т.н., имаше и книги по философия, космология, социология, класическа литература и история.

Сам се върна в главното помещение.

— Нищо интересно в другите стаи. А тук?

— Подозирам, че е бил… — Тя направи пауза и се обърна. — Може би трябва да решим в кое време говорим за него. Мъртъв ли е, или жив?

— Да предположим второто. Франк го е сторил.

Реми кимна.

— Подозирам, че е крайно любопитна личност. Ако трябва да се обзаложа, ще кажа, че е прочел повечето от тези книги, ако не и всички.

— Ако е бил по разкопки толкова често, колкото Кинг казва, как е могъл?

— Скоростен читател? — предложи Реми.

— Възможно е. Какво има зад витрините.

Сам светна към тази до рамото на Реми и тя се взря през стъклото.

— Каменни остриета на Кловис. — Това име, първоначално принадлежащо на праисторическа култура на територията на Северна Америка, сега се използваше за всякакви острието на стрели и копия, направени от камък или кост. — Много хубава колекция.

Заразглеждаха витрините една по една. Колекцията на Люис беше еклектична като библиотеката му. Въпреки че имаше много археологически артефакти — парчета от глинени съдове, резбовани еленови рога, каменни сечива, вкаменени парчета дърво, имаше и елементи, принадлежащи на историческите науки: вкаменелости, скали, илюстрации на изчезнали растения и животни, както и късове от древни ръкописи.

Реми почука стъклото, зад което се намираше пергамент с думи на Деванагари, азбуката — родител на непалците.

— Това е интересно. Мисля, че е репродукция. Има нещо като бележки на преводач: „А. Каалрами, Принстън.“ Но няма превод.

— Проверявам — каза Сам, докато вадеше айфона си.

Изчака да се появи 4G-мрежата му. Вместо това на екрана се появи съобщение:

Изберете безжична мрежа.

651 ФПР

Мръщейки се, Сам разгледа надписа, затвори браузъра и включи програма за водене на бележки. Каза на Реми:

— Не мога да се свържа. Погледни!

— Какво?

Той й смигна.

— Погледни!

Реми се приближи и погледна екрана на айфона. На него пишеше: „Следвай ме.“

Реми моментално влезе в ритъм.

— Не съм изненадана, че не можеш да намериш сигнал — каза тя. — Насред нищото сме.

— Как мислиш? Всичко ли разгледахме?

— Струва ми се, че да. Да отидем да потърсим хотел.

Изключиха фенерчето, излязоха и заключиха вратата зад себе си. Реми попита:

— Какво става, Сам?

— Улових безжична мрежа. Кръстена е на адреса: 1651 Фолс Пас Роуд.

Сам върна съобщението на екрана си и го показа на Реми.

— Дали не е съсед?

— Не, обикновеният домашен интернет не се простира на повече от петдесет метра.

— От любопитно по-любопитно — каза Реми. — Не видях модеми или рутери. Защо на уж изоставена къща ще й трябва безжична мрежа?

— Сещам се само за една причина и, предвид с кого си имаме работа, не е толкова невероятна: наблюдение.

— Камери?

— Или подслушвателни устройства.

— Кинг ни следи? Защо?

— Кой знае. Но определено ми погъделичка любопитството. Трябва да се върнем обратно. Хайде, да огледаме.

— Ами ако има външни камери?

Като пусна лъча на фенерчето по фасадата на къщата, Сам закрачи към гаража. Когато стигна до ръба на къщата, спря и надзърна.

— Нищо. — Опита да отвори страничната врата на гаража. Беше заключена. Сам свали анорака си, нави го около дясната си ръка и притисна юмрук в стъклото над бравата, докато то не се изхрущя приглушено. Разчисти парчетата, пресегна се отвътре и отключи.

Когато влезе, му отне само минута да намери електрическото табло. Сам го отвори и огледа. Бушоните бяха стари. Някои от тях обаче изглеждаха подменяни наскоро.

— А сега какво? — попита Реми.

— Няма да бърникам по бушоните.

Той свали фенерчето от таблото към основната плоча, след това вляво към контакта, където откри електромер. Отвори го и изключи главното захранване.

— Ако Кинг няма генератор или резервни батерии някъде наоколо, това би трябвало да свърши работа — каза Сам.

Върнаха се към предната врата. Реми провери на айфона си за безжична мрежа. Нямаше.

— Чисто е — каза тя.

— Да видим какво крие Чарли Кинг.

Когато влязоха, Реми пое право към деванагарския пергамент.

— Сам, може ли да ми дадеш фотоапарата?

Сам бръкна в кожената торба, която стоеше на близкия стол, и й подаде фотоапарата „Canon G10“. Тя започна да снима. Когато приключи, се упъти към следващата витрина.

— Защо да не документираме всичко.

Сам кимна. Той обходи с поглед библиотеките с ръце на хълбоците. Направи бърза сметка наум: имаше около петстотин-шестстотин книги.

— Аз ще прелиствам.

Бързо стана ясно, че на когото и да бе платил Кинг да почисти къщата, този човек не бе обърнал внимание на рафтовете с книги — гърбовете им бяха чисти, но отгоре ги покриваше дебел слой прах. Преди да свали всяка книга, Сам я разглеждаше за отпечатъци. Нито една от тях не изглеждаше четена поне от десетилетие.

След два часа и стотина кихания те върнаха и последната книга на мястото й. Реми, която час по-рано беше приключила със снимките на витрините, помогна с последните стотина тома.

— Нищо — рече Сам, отстъпвайки от рафта, докато бършеше длани в крачолите си. — А ти?

— Не. Макар че попаднах на нещо интересно в една от библиотеките.

Тя включи фотоапарата, намери нужната снимка и я показа на Сам.

— Какви са тези неща? — попита Сам.

— Още не бих се обзаложила, но мисля, че са парчета от щраусови черупки.

— А гравюрата? Език ли е? Изобразително изкуство?

— Не знам. Но ги извадих и ги снимах.

— И защо е важно?

— Конкретно за нас, вероятно не е. Но в по-общ контекст… — Реми сви рамене. — Може би е много важно. През 1999 г. — обясни Реми, екип френски археолози открили скривалище с двеста и седемдесет гравирани парчета щраусови черупки в Южна Африка, в пещерата Диепклооф. Черупките били гравирани с геометрични шарки, датиращи отпреди петдесет и пет хиляди до шейсет и пет хиляди години и идващи от познатия като ховисонс-портска култура от среднокаменната ера. Експертите още обсъждат значението на гравюрите — продължи Реми. — Някои твърдят, че е изкуство. Други — че е карта. Трети — че е форма на писменост.

— Тези тук познати ли изглеждат?

— По памет не мога да ти кажа. Но ако са от същия тип като южноафриканските — довърши Реми, — тогава предхождат откритието от Диепклооф с почти трийсет и пет години.

— Може би Люис не е знаел какво има.

— Съмнявам се. Всеки добър археолог ще разпознае тези като важни. Открием ли Франк, върнат ли се нещата към нормалното… — Сам отвори уста, но Реми бързо се поправи, — … нормалното като за нас, ще се поинтересувам.

Сам въздъхна.

— Значи засега всичко, което имаме и някак е свързано с Непал, е онзи пергамент на Деванагари.

4.

Катманду, Непал

Сам и Реми се събудиха, точно когато пилотът обяви, че започват снишаване към международното летище „Трибхуван“ в Катманду. Макар двамата да прекараха по-голямата част от последните три дни във въздуха, за около трийсет секунди бяха напълно будни. Полетът с „Юнайтед-Катай Пасифик-Роял Непал“ бе продължил почти трийсет и два часа.

Сам се изправи, протегна се, а после свери часовника на китката си с цифровия часовник на гърба на седалката пред него.

— Разменям цяло царство за чаша хубаво кафе! — промълви Реми и премигна сънено на седалката до него.

— На земята сме след двайсет минути.

Реми тръсна леко глава.

— Ох! Почти бях забравила.

В последните години Непал се включи в бизнеса с кафе. Според семейство Фарго зърната от областта Аргаканчи даваха най-добрата реколта черно злато в света.

Сам се усмихна на съпругата си.

— Ще ти купя колкото можеш да изпиеш.

— Ти си моят герой!

Самолетът рязко наклони едното крило и двамата се загледаха през прозореца. Във въображението на повечето хора споменаването на Катманду извикваше екзотични видения на будистки храмове, монаси, тамян, подправки, колиби и сенчести долини под хималайски върхове. Това, което не им хрумваше да си представят, бе модерен метрополис с население от седемстотин и петдесет хиляди души.

От въздуха ясно се виждаше как Катманду удобно се е сгушил в подобна на кратер долина, обградена от извисилите се край нея планински вериги Шивапури, Пхулчовки, Нагаржун и Чандрагири.

Сам и Реми идваха тук за трети път. Затова знаеха, че Катманду напомня на съвкупност от древни селца, пресечени с жилки модерност. Един до друг се редяха хилядагодишен храм на индуския бог Шива и магазин за мобилни телефони. По улиците елегантни хибридни таксита и шарени рикши се съревноваваха за клиенти, а на един и същи площад се виждаха лъскав модерен ресторант и уличен продавач на чаат[3]. И, разбира се, в планинските склонове и под върховете край града, бяха скътани стотици храмове и манастири, някои по-стари и от самия град.

Сам и Реми имаха богат опит в пътуванията и затова бяха добре подготвени за митницата и паспортния контрол. Преминаха без особено забавяне. Скоро излязоха от терминала и се озоваха на тротоара.

— Къде ни е уредила да спим Селма?

— „Хаят риджънси“.

Реми кимна одобрително. При последното им посещение, с надеждата да се потопят в непалската култура, отседнаха в един хостел, който се оказа непосредствено до ограждение на якове. Фарго откриха, че животните не зачитат разни неща като благоприличие, лично пространство или сън през нощта.

Сам вдигна ръка, за да повика такси. Зад тях се чу мъжки глас:

— Извинете, вие ли сте господин и госпожа Фарго?

Сам и Реми се обърнаха и се озоваха лице в лице с мъж и жена, на по около двайсет и няколко години. Приличаха си като две капки вода, не само помежду си, но и на Чарлс Кинг. С изключение на една леко стряскаща разлика. Децата на Кинг имаха неговата платиненоруса коса, сини очи и широки усмивки, но лицата им носеха азиатски черти.

Реми погледна косо към Сам. Предчувствието й за Жилан Шъ се бе оказало вярно. Тя далеч не бе просто любовница.

— Ние сме, да — отвърна Сам.

Мъжът, който бе висок колкото баща си и също толкова едър, се здрависа енергично първо със Сам, а после с Реми.

— Аз съм Ръсел. Това е Марджъри, сестра ми.

— Сам… Реми… Не очаквахме да ни посрещнат.

— Решихме да поемем инициативата — отвърна Марджъри. — Тук сме по една работа на тате, така че няма проблем.

Ръсел добави:

— Ако идвате за първи път в Катманду, може и да се пообъркате. С кола сме и ще се радваме да ви откараме до хотела.

„Хаят риджънси“ бе на три километра от летището.

Мерцедесът на младите Кинг буквално летеше по улиците. Отвътре лимузината беше звукоизолирана, а прозорците — матирани. На Сам и Реми пътуването им се стори леко сюрреалистично. Ръсел уверено криволичеше из тесните улички, а Марджъри, седнала до него, им описваше града с изразителност на механичен гид.

Накрая стигнаха пред „Хаят“. Ръсел и Марджъри излязоха и отвориха двете задни врати, преди Сам и Реми да успеят да докоснат дръжките.

Подобно на терминала на летището, сградата на „Хаят риджънси“ беше причудлива смесица от старо и ново — дълга фасада, шест етажа и покрив в стил пагода. Градините наоколо се простираха на осемдесет декара.

Към колата се приближи едно пиколо и Ръсел му лавна нещо на непалски. Мъжът закима бързо и се усмихна насилено, след което взе куфарите от багажника и се скри в преддверието.

— Ще ви оставим да се настаните — каза Ръсел, след което подаде на всеки по една визитка. — Обадете ми се по-късно и ще да обсъдим как искате да действаме.

— Да действаме? — учуди се Сам.

Марджъри се усмихна.

— Извинете, тате май е забравил да ви каже. Помоли ни да сме ваши водачи, докато търсите господин Олтън. Ще се видим утре!

Двамата Кинг се усмихнаха и помахаха почти едновременно.

Вратите на мерцедеса се хлопнаха и лимузината мазно се плъзна по алеята.

Сам и Реми погледаха след колата няколко секунди. След това Реми промълви:

— В това семейство има ли нормални?

Четирийсет и пет минути по-късно семейство Фарго вече се бе настанило в апартамента си и с наслада отпиваха от чашите с ароматно кафе.

Цял следобед Сам и Реми си почиваха край басейна, после се качиха в апартамента за по един коктейл. Дочетоха досието, което Жилан им даде на летището в Палембанг. Макар на пръв поглед да изглеждаше изчерпателно, в него нямаше достатъчно информация, за да започнат търсенето си.

— Трябва да призная — каза Реми, — че комбинацията от гените на Жилан Шъ и Чарли Кинг е дала… мммм… интересни резултати.

— Много дипломатично, но нека сме честни — Ръсел и Марджъри са плашещи. Този външен вид, тази дружелюбност… приличат на серийни убийци от холивудски филм. Видя ли някакви конкретни следи от Жилан у тях?

— Не, и се надявам да няма. Ако им е майка, трябва да ги е родила на осемнайсет или деветнайсет.

— А Кинг е бил на четирийсет и няколко по онова време.

— Забеляза ли, че нямат тексаски акцент? Мисля, че долових Бръшляновата лига[4] в някои гласни.

— Значи тате ги е отпратил от Тексас право в колежа. Искам да знам обаче откъде знаеха с кой полет ще дойдем.

— Мислиш ли, че Чарли Кинг показва мускули и ни демонстрира, че има връзки?

— Вероятно. Това обяснява и защо не ни каза да очакваме близнаците — чудо. Като се има предвид колко е влиятелен, сигурно се мисли за голям майстор в хващането на хората неподготвен.

— Не ми се нрави да ни следват навсякъде.

— Нито пък на мен, но нека засега им играем по свирката, за да видим какво знаят за Франк. Прокрадва ми се подозрението, че Кинг знаят повече, отколкото ни казват.

— Съгласна съм — отвърна Реми. — Всичко накрая опира до едно, Сам — Кинг се прави на кукловод. Защо? Защото е обсебен от желанието да контролира всичко, или защото крие нещо?

Чу се звънецът. Докато крачеше към вратата, за да вземе плика, който се плъзна под нея, Сам каза:

— А, ето го и потвърждението на резервациите ни.

— Наистина ли?

— Е, само ако си готова за тръгване след половин час — отвърна Сам.

— С радост! Къде отиваме?

— „Бханчка и Гхан“.

— Откъде помниш?

— Как мога да забравя толкова запомняща се храна и атмосфера!

След двайсет и пет минути Реми застана пред съпруга си, облечена в панталони с увиснало дъно и кафяво горнище и с яке в същия цвят, преметната през ръка. Сам, току-що обръснат, със синя риза „Робърт Греъм“ и тъмносиви панталони, й подаде ръка и я поведе навън.

Реми не се изненада много, когато се събуди в четири сутринта и видя съпруга си не в леглото, а в креслото. Когато нещо човъркаше Сам Фарго, той рядко успяваше да заспи. На меката светлина на настолна лампа той четеше досието, което им даде Жилан. Реми леко избута с хълбок папката и се настани на нейно място в скута му, загърната с робата си.

— Мисля, че намерих каквото търсех.

— Покажи ми.

Той прелисти няколко хванати с кламер страници.

— Това са ежедневните имейли от Франк към Кинг. Започват в деня, когато е пристигнал, и свършват, когато е изчезнал. Забелязваш ли нещо различно в последните три?

Реми им хвърли едно око.

— Не.

— Подписал е всеки от тях с „Франк“. Виж предишните.

Реми го стори. Сви устни.

— Подписал ги е „ФО“

— Така подписва имейлите си и до мен.

— Какво значи според теб?

— Само предполагам, но или последните три имейла не са от Франк, или е опитал да каже нещо.

— Не ми се струва вероятно. Франк би намерил по-умен начин да го стори.

— Значи остава другата възможност. Изчезнал е по-рано, отколкото подозира Кинг.

— И някой се е преструвал на него — заключи Реми.

На петдесет километра северно от Катманду, Непал

В предутринния сумрак един Рейндж Роувър отби бавно от главния път. Фаровете му заиграха по терасираните зелени поля, докато следваше лъкатушещия път по дъното на долината. Роувърът се клатушка няколкостотин метра, преди да прекоси един мост. Под колата кипеше река, а тъмните й води се плискаха в основите на моста. Фаровете бързо преминаха по някаква поолющена табела на оттатъшния бряг. На нея пишеше „Трисули“. След около четиристотин метра роувърът стигна до ниска сграда от сиви тухли с тенекиен покрив. Сред дървета, съвсем близо до входна врата един прозорец светеше в жълто. Роувърът забави и спря.

Ръсел и Марджъри Кинг слязоха и се запътиха към вратата. Два сенчести силуети се отлепиха от ъглите на сградата и пресякоха пътя им. Оръжията пред гърдите им проблеснаха матово. За миг блеснаха фенерчета, светнаха върху лицата на младите Кинг и сумракът отново се възцари. Един от пазачите направи жест с глава към близнаците да влизат.

Вътре зад дървена маса седеше мъж. С изключение на масата и на мъждукащата керосинова лампа, помещението беше празно.

— Полковник Жу — изсумтя Ръсел Кинг.

— Добре дошли, безименни американски приятели. Моля, седнете.

Двамата Кинг седнаха на пейката срещу Жу. Марджъри каза:

— Не сте в униформа. Моля, не ми казвайте, че се боите от непалските военни патрули.

Жу се позасмя.

— Не. Хората ми със сигурност щяха да се зарадват да пострелят, но се съмнявам, че началниците ми биха одобрили, че съм прекосил границата, без да уважа каналния ред.

— Вие ни повикахте — каза Ръсел. — Защо?

— Трябва да обсъдим разрешителните, които ми поискахте.

— И които вече платихме — уточни Марджъри.

— Въпрос на израз. Районът, в който искате да влезете, се охранява строго…

— Цял Китай се охранява строго — отбеляза Ръсел.

— Само част от района, през който искате да преминете, е под мое командване.

— Това никога не е било проблем в миналото.

— Нещата се променят.

— Цедите ни за още пари! — изрече тихо Марджъри. Лицето й не издаваше какво мисли, но очите й бяха присвити.

— Не зная този израз.

— Подкуп.

Полковник Жу се намръщи.

— Това не е справедливо. Истината е, че сте прави: вече ми платихте. За нещастие, преструктурирането на ресора ми ме остави с повече усти за хранене, ако ме разбирате. Ако не ги нахраня, ще се разприказват пред неподходящи хора.

— Може би трябва да говорим с тях, вместо с вас — намеси се Ръсел.

— Заповядайте. Имате ли обаче време за това? Доколкото помня, отне ви осем месеца да ме намерите. Желаете ли да започнете отново? С мен извадихте късмет. Следващия път може да се окажете в затвора за шпионаж. Всъщност, това може да се случи още сега.

— Играете опасна игра, полковник! — процеди Марджъри.

— Не по-опасна от нелегално преминаване в китайска територия.

— И не по-опасна от това хората ви да не ни претърсят за оръжие.

Жу присви очи, хвърли поглед към вратата, а след това към близнаците.

— Не бихте посмели.

— Тя би — заяви Ръсел. — Както и аз. Можете да се обзаложите, ако искате. Но не и тази вечер. Полковник, ако знаехте кои сме, щяхте да се замислите дали да ни изнудвате.

— Може да не знам имената ви, но знам що за стока сте и имам предчувствие какво преследвате.

Ръсел попита:

— Колко искате, за да нахраните тези допълнителни усти?

— Двайсет хиляди. Евро, не долара.

Ръсел и Марджъри се изправиха. Ръсел каза:

— Ще ги имате преди края на деня. Ще се свържем с вас, когато сме готови да преминем.

Досещаше се, че е доста високо в планината — студеният нощен въздух, липсата на шум от коли и потракването на звънчетата на якове наблизо го показваха недвусмислено. Сложиха му превръзка на очите, още щом го натикаха в микробуса и той нямаше как да знае колко далеч от Катманду са го отвели. На десет километра или на сто… Но това нямаше значение. Извън долината, където се намираше градът, планините можеха да погълнат безследно всеки човек — и многократно точно това се бе случвало. Клисури, пещери, ледникови пукнатини, падини… милион места, където да се скриеш или да умреш.

Подът и стените бяха направени от груби талпи, както и мястото, където лежеше. Дюшекът му беше пълен със слама и смътно миришеше на тор. Печката беше стара, предполагаше той, от начина, по който кюнецът тропаше, всеки път, когато идваха за да напалят огъня. От време на време, в острия мирис на дим се долавяха леки следи от запалителна течност, каквато използваха планинарите.

Държаха го в изоставена планинска колиба, която е служила за почивки по време на преход. Беше достатъчно далеч от обичайните маршрути, за да не я посещава никой.

Хората, които го отвлякоха, бяха изрекли по-малко от двайсетина думи, откакто го хванаха. Предимно груби команди на лош английски: „седни, стани, яж, тоалетна…“ Само че на втория ден дочу част от разговор през стената на колибата — въпреки че не владееше непалски, знаеше достатъчно, за да разпознае езика. Бяха го отвлекли местни. Само че кой? Терористи или партизани? Не познаваше нито една такава група в Непал. Дали не го бяха отвлекли за откуп? Едва ли. Досега не го бяха карали да записва съобщения или да пише писма за откуп. Нито пък се бяха отнасяли зле с него. Хранеха го редовно, даваха му вода, а спалният му чувал бе добре пригоден за минусовите температури. Бяха твърди, ала не груби с него. Отново се зачуди — кой и защо?

Досега бяха направили само една голяма грешка: макар да вързаха китките му с нещо, подобно на катераческо въже, не провериха дали в колибата има остри ръбове. Той набързо откри четири. Краката на нара, всеки от които стърчеше с по около десет сантиметра над матрака. По грубо обработеното дърво не беше минавала шкурка. Не бе като остриета на трион, но като за начало ставаше.

5.

Катманду, Непал

Както казаха, Ръсел и Марджъри спряха на алеята на „Хаят“ точно в девет сутринта на следващата сутрин. Усмихнати и ведри, близнаците поздравиха Сам и Реми с по още едно ръкостискане, след което ги поведоха към мерцедеса. Синьото небе искреше, а въздухът щипеше от приятен хлад.

— Накъде? — попита Ръсел, докато излизаше от алеята.

— Например, към местата, където Франк Олтън е прекарвал най-много време — предложи Реми.

— Няма проблем — отвърна Марджъри. — Според имейлите му до тате, е прекарвал част от времето си в клисурата Чобар, на около осем километра на югоизток оттук. Там река Багмати се излива в долината.

Възцари се няколкоминутно мълчание.

Накрая Сам каза:

— Ако наистина на снимката в Ло Мантанг е бил дядо ви…

— Не смятате, че е бил той, така ли? — попита Ръсел, като хвърли поглед в огледалото за обратно виждане. — Тате смята, че е той.

— Просто хипотетично. Ако е бил дядо ви, имате ли представа защо е бил тук?

— Не се сещам защо — отвърна небрежно Марджъри.

— Баща ви не изглеждаше запознат с работата на Люис. Някой от вас запознат ли е?

Ръсел отвърна:

— Някакви археологически работи, предполагам. Не го познаваме, разбира се. Само сме чували разни истории от тате.

— Не го приемайте зле, но хрумна ли ви да научите какво си е наумил Люис? Щеше да ви помогне в търсенето.

— Тате ни дава много задачи за вършене — отговори Марджъри. — Но за подобни неща наема експерти като вас и господин Олтън.

Сам и Реми се спогледаха. Подобно на баща си, близнаците Кинг изглеждаха слабо заинтересувани от живота на дядо си. Незаангажираността им изглеждаше почти патологична.

— Къде сте учили? — попита Реми, за да смени темата.

— Не сме — каза Ръсел. — Обучаваха ни вкъщи. Тате наемаше учители.

— А акцента ви?

Марджъри не отвърна веднага.

— О, разбирам. Когато бяхме на четири, той ни изпрати да живеем с леля в Кънектикът. Бяхме там, докато завършим средно училище и след това се върнахме в Хюстън.

— Значи не е бил около вас, докато сте расли? — попита Сам.

— Зает е.

В отговора на Марджъри нямаше и следа от яд, сякаш беше напълно нормално да отпратиш децата си за четиринайсет години и за тях да се грижат частни учители и роднини.

— Много въпроси задавате — отсече Ръсел.

— Любопитни сме по природа — отвърна Сам. — Върви с работата ни.

Сам и Реми не очакваха посещението им до клисурата Чобар да се окаже плодотворно и не сгрешиха. Ръсел и Марджъри ги засипаха с още клишета от речника на гидовете.

Когато се върнаха в колата, Сам и Реми поискаха да видят следващото място — историческия център на града, познат като площад „Дурбар“, дом на около петдесет храма.

Както можеха да очакват, това посещение бе точно толкова безинтересно, колкото първото. Следвани плътно от близнаците Кинг, Сам и Реми обиколиха площада и околностите му за около час, демонстративно снимаха, проверяваха картата и нахвърляха бележки. Накрая, малко преди обед, поискаха да се върнат в „Хаят“.

— Готови ли сте? — попита Ръсел. — Сигурни ли сте?

— Сигурни сме — отвърна Сам.

Марджъри рече:

— Ще се радваме да ви откараме, където искате.

— Трябва да направим малко проучване, преди да продължим — каза Реми.

— И с това можем да помогнем.

Сам повтори с твърд тон:

— Към хотела, моля!

Ръсел сви рамене.

— Както искате!

Двамата Фарго наблюдаваха от преддверието как мерцедесът се отдалечава. Сам извади айфона от джоба си и провери екрана.

— Съобщение от Селма. — Прослуша го и рече: — Намерила е нещо за семейство Кинг.

Щом се качиха в стаята, Сам включи високоговорителя и набра Селма. След трийсетина секунди пукане, Селма се включи:

— Най-после!

— Бяхме на обиколка с близнаците Кинг.

— Резултатна?

— Само с това, че усилиха желанието ни да стоим по-далеч от тях — отвърна Сам. — Какво си ни приготвила?

— Първо, намерих един човек, който може да преведе пергамента на деванагари, който открихте в къщата на Люис.

— Страхотно! — възкликна Реми.

— А сега идва още по-доброто. Мисля, че е първият преводач, онзи А. Каалрами от Принстън. Първото й име е Адала. На почти седемдесет е и преподава… познайте къде.

— Стига бе! — каза Сам.

— Университетът в Катманду.

— Селма, ти си магьосница! — възкликна Реми.

— По принцип бих се съгласила, госпожо Фарго, но това сега си беше чист късмет. Пращам по имейла информацията за връзка с професор Каалрами. Така… А сега нататък: след като нищо не излезе от проучванията ми за семейство Кинг, се обадих на Руб Хейуд. Той ми препраща всичко, което успее да научи и засега се оформя интересна картинка. Първо, Кинг не е истинската фамилия на семейството. Това е английска версия на първоначалната: Кьониг. А името на Люис е било Леес.

— Защо си го е сменил?

— Засега не сме сигурни, но знаем, че Люис е имигрирал в Америка през 1946 г. и е получил преподавателско място в университета в Сиракуза. След няколко години, когато Чарлс е бил на четири, Люис го е оставил с майка му и е започнал да пътешества по света.

— Какво още?

— Разбрах по каква работа са там Ръсел и Марджъри. Един от миньорските концерни на Кинг — Стратегическата ресурсна група (СРГ), миналата година е получил от непалското правителство одобрение да проведе, цитирам, „изследователски проучвания, свързани с експлоатацията на промишлени и скъпоценни метали“.

— Какво значи това? — попита Реми. — Това е много общо казано.

— Умишлено е казано общо — намеси се Сам.

Селма отвърна:

— Компанията не е на стоковата борса, така че трудно се добирам до информация за нея. Намерих две места за разкопки, наети от СРГ. На североизток от града са.

— Гъста паяжина — проточи замислено Реми. — Близнаците Кинг контролират миньорска дейност на същото място и по същото време, когато изчезва Франк, докато търси бащата на Кинг, който може, а може и да не е бродил из Хималаите през последните четирийсет години. Пропускам ли нещо?

— Това е, горе-долу — каза Сам.

Селма попита:

— Искате ли подробности за терените на СРГ?

— Засега не — рече Сам. — На пръв поглед не изглежда свързано, но с Крал Чарли човек никога не знае.

След като помолиха администратора на „Хаят“ да им намери кола под наем, семейство Фарго поеха на път. Сам караше, а Реми следеше картата на Катманду върху таблото на нисана им.

Един от малкото уроци, научени (и впоследствие забравени) от последната им визита в Катманду преди около шест години, се върна почти веднага, щом напуснаха хотела.

С изключение на главните улици като „Тридеви“ и „Кралския път“, улиците на Катманду рядко имаха имена, било то на картата или по табели. Местните даваха указания според забележителности, обикновено пресечки или площади — познати съответно като чокове и толове, и от време на време според местоположението на някой храм или пазар. Незапознатите с тези ориентири нямаха избор, освен да се доверят на карта на района и на компас.

Сам и Реми извадиха късмет. Университетът на Катманду се намираше на двайсетина километра от хотела, сред хълмовете в най-източния край на града. След двайсет нервни минути, докато открият магистрала „Арнико“, те пристигнаха в кампуса час след тръгването си от хотела.

На входа свиха вляво, следвайки табелите на непалски и английски. След това стигнаха до една алея, обградена от дървета, и здание от тухла и стъкло, пред което имаше леха красиви цветя. Намериха място за паркиране, слязоха и минаха през стъклената входна врата. Почти веднага се сблъскаха с информационното бюро.

Младата индийка зад него говореше английски с оксфордски нотки.

— Добро утро и добре дошли в университета на Катманду. С какво мога да ви помогна?

— Търсим професор Адала Каалрами — каза Реми.

— Да, разбира се. Един момент. — Жената натисна копче на клавиатурата пред себе си и прочете нещо на монитора. — Професор Каалрами в момента провежда консултации в библиотеката. Срещата ще свърши в три. — Жената им даде карта на кампуса и огради мястото, където се намираха в момента, както и библиотеката.

— Благодаря — кимна Сам.

Кампусът на Катманду беше малък — на възвишението се бяха сгушили само десетина сгради. Под тях се ширеха километри и километри терасирани поля и гъсти гори. В далечината се мержелееше международното летище „Трибхуван“. На север, едва видими, бяха пагодните покриви на „Хаят риджънси“.

Сам и Реми се отдалечиха на около стотина метра на изток от сградата, по пътечка, оградена с плетове, свърнаха наляво и се озоваха пред входа на библиотеката. Един от служителите ги упъти към конферентна зала на втория етаж. Пристигнаха тъкмо когато един студент си заминаваше. А в самата зала, на кръгла маса, седеше пълна възрастна индийка с ярко червено-зелено сари[5].

Реми попита:

— Извинете, вие ли сте професор Адала Каалрами?

Жената вдигна поглед и ги огледа през очилата си в тъмни рамки.

— Да, аз съм.

Английският й беше с плътния смътно музикален акцент на индийците.

Реми представи себе си и Сам, след което попита дали може да седнат. Каалрами кимна към двата стола пред себе си. Сам я погледна и попита:

— Името Люис Кинг говори ли ви нещо?

— Були? — веднага попита тя.

— Да.

Професорката се усмихна широко — имаше разстояние между предните зъби.

— О, да, помня Були. Бяхме… приятели. — Блясъкът в очите й подсказа на Фарго, че връзката им е отишла оттатък етапа на приятелството. — Бях свързана с Принстън, но дойдох за няколко семестъра в Трибхуван. Дълго преди да основат сегашния университет. С Були се срещнахме на някаква сбирка. Защо ме питате?

— Търсим Люис Кинг.

— А… Ловци на духове, така ли?

— Значи мислите, че е мъртъв? — попита на свой ред Реми.

— О, не знам! Разбира се, чувала съм историите за появяванията му от време на време, но никога не съм го виждала, нито пък съм виждала достоверни негови снимки. Не и в последните четирийсет години. Ще ми се да мисля, че ако беше жив, щеше да дойде да ме види.

Сам извади един плик от кожения си сак, извади копие на пергамента и го плъзна по масата към професор Каалрами.

— Това познато ли ви е?

Тя го разгледа.

— Да. Това е моят подпис. Преведох това за Були през… — Каалрами сви устни, замисли се. — Хиляда деветстотин седемдесет и втора.

— Какво можете да ни кажете за него? — попита Сам. — Каза ли ви Люис къде го е намерил?

— Не, не ми каза.

Реми не се стърпя и вметна:

— На мен ми прилича на деванагари.

— Много добре, скъпа. Добра догадка, ала погрешна. Написано е на лова — много рядък език. По последни данни е роден език на едва четири хиляди души. Живеят в северната част на страната край китайската граница, където е бил…

— Мустанг — досети се Сам.

— Да, точно така. И го произнесохте правилно. Браво! Повечето говорещи лова живеят в и около Ло Мантанг. Знаехте ли за Мустанг или отгатнахте?

— Отгатнах. Единствената следа, която имаме за местоположението на Люис Кинг, е снимка, в която уж се появява. Правена е преди година в Ло Мантанг. Открихме пергамента в дома на Люис.

— Носите ли снимката?

— Не — каза Реми, след което хвърли поглед към Сам. Израженията им говореха „Защо не поискахме копие от снимката? Грешка на начинаещи.“ — Но съм сигурна, че можем да се сдобием с нея.

— Ако не ви затруднявам особено. Мисля, че бих познала Були, ако наистина е той.

— Някой друг идвал ли е наскоро да говори с вас за Кинг?

Каалрами се поколеба.

— Преди година, може би малко повече, двойка хлапета бяха тук. Странни на вид…

— Близнаци? Руси, със сини очи и азиатски черти на лицата?

— Да! Нещо не ми харесаха. Знам, че не е благородно да говоря така, но трябва да съм честна. Имаше нещо у тях… — Каалрами сви рамене.

— Помните ли какво ви попитаха?

— Общи въпроси за Були — дали имам някакви стари писма от него или пък дали помня да е говорил за работата си в района. Не можах да им помогна.

— Те нямаха ли копие от пергамента?

— Не.

Сам попита:

— Така и не открихме оригиналния превод. Бихте ли имала нещо против да направите такъв?

— Мога да ви кажа основното сега, но писменият превод ще отнеме време. Може да го направя тази вечер, ако желаете.

— Благодаря! — каза Реми. — Много ще сме ви задължени.

Професор Каалрами намести очилата си и взе пергамента. Бавно запроследява с пръст текста, движейки беззвучно устни.

След пет минути вдигна очи и се прокашля.

— Форма на имперски указ е. Фразата на лова не се превежда лесно на английски, но е официална заповед. Сигурна съм.

— Има ли дата?

— Не, но ако погледнете тук, в левия горен ъгъл, липсва парче текст. Имало ли го е на оригиналния пергамент.

— Не, направих снимката директно от оригинала. Помните ли дали датата е била на оригинала?

— Не, боя се, че не помня.

— А бихте ли могла да предположите?

— Не ми се предоверявайте, но бих казала, че е на възраст между шестстотин и седемстотин години.

— Продължете, моля — подкани я Сам.

— Нека повторя, че е най-добре да изчакате писмената версия…

— Разбираме.

— Това е заповед към група войници… специални войници, наречени Пазители. Наредено им е да изпълнят някакъв план — нещо, описано в друг документ, подозирам. Планът е нещо, наречено Теуранг, да бъде преместено от скривалището си на безопасно място.

— Защо?

— Има нещо общо с някакво нашествие.

— А пише ли какво представлява този Теуранг?

— Не. Съжалявам, но това ми е само смътно познато. Беше преди четири десетилетия. Помня думата, защото беше необичайна, но не мисля, че съм се интересувала допълнително от нея. Но в университета има един човек, за който съм сигурна, че е по-наясно от мен с думата. Може да го потърся, ако желаете.

— Много ще се радваме — отвърна Сам. — Помните ли реакцията на Люис, когато му дадохте превода?

Каалрами се усмихна.

— Беше превъзбуден, доколкото помня. Но пък на Були никога не му е липсвал ентусиазъм. Живееше на пълна скорост.

— Каза ли къде е открил пергамента?

— Ако ми е казал, съм забравила. Може би тази вечер, докато превеждам това, ще се сетя.

— Последен въпрос — каза Реми. — Какво помните от времето, когато Люис е изчезнал?

— О, помня изчезването много добре. Прекарахме сутринта заедно. Излязохме на пикник за късна закуска край река Багмати, в югозападната част на града.

Сам и Реми се приведоха напред едновременно. Сам попита:

— Клисурата Чобар?

Професор Каалрами се усмихна и наклони глава към Сам.

— Да. Как разбра?

— Отгатнах. А след пикника?

— Люис си носеше раницата — често го правеше. Непрестанно ходеше насам-натам. Беше прекрасен ден, топъл, нито облак в небето. Доколкото помня, снимах. Имах нов фотоапарат, един от първите модели на „Полароид“, които се сгъваха и разгъваха. Тогава беше чудо на техниката.

— Моля ви, кажете ни, че пазите тези снимки.

— Може би. Зависи от техническите умения на сина ми. Извинете ме… — Професор Каалрами се изправи, отиде до една малка масичка, където имаше телефон, и набра някакъв номер.

Няколко минути говори на непалски, след което погледна към Сам и Реми и покри с длан слушалката.

— Имате ли телефони с интернет?

Сам й даде електронния си адрес.

Каалрами поговори по телефона още трийсетина секунди и се върна на масата. Въздъхна.

— Сина ми. Казва ми, че трябва да вляза в електронната епоха. Миналия месец започна да сканира — нали това е правилната дума? — всичките ми фотоалбуми. Привършил е онези от пикника миналата седмица. Сега ви ги изпраща.

— Благодаря! — зарадва се Сам. — И на сина ви.

Реми каза:

— А за пикника казвахте…?

— Ядохме, наслаждавахме се един на друг, разговаряхме, а после — рано следобед, струва ми се, си казахме довиждане. Качих се в колата и тръгнах. Когато го видях за последно, пресичаше моста на клисурата Чобар.

6.

Катманду, Непал

Пътуването до клисурата Чобар мина бързо — първо поеха на запад, обратно към града, по магистрала Арнико. В покрайнините завиха на юг по Ринг роуд и караха по него покрай южния край на Катманду, до района на Чобар. Оттам беше лесно, трябваше само да последват два пътни знака. Час след като си тръгнаха от професор Каалрами, в пет следобед, спряха в парка Манджусри, от който имаше гледка към северната скална стена на клисурата.

Излязоха да се разтъпчат. За пореден път през последния час, Сам провери айфона си за поща. Поклати глава.

— Още нищо!

С ръце на хълбоците Реми се огледа наоколо.

— Какво търсим? — попита тя.

— Огромен неонов надпис „Були беше тук“ би ни дошъл много добре, но не очаквам да видя нещо такова.

Истината бе, че нито един от двамата не знаеше има ли въобще нещо за намиране. Бяха стигнали дотук благодарение на странното съвпадение, че и Франк Олтън, и Люис Кинг бяха прекарали тук последните си часове преди да изчезнат. Ала, познавайки Олтън, Фарго не мислеха, че е дошъл без причина. С изключение на двама мъже, които вечеряха рано на една пейка, паркът — всъщност нисък хълм покрит с храсталаци, бамбукови стволове и спираловидна пътека за туристи, беше изоставен. Сам и Реми закрачиха по застланата с чакъл автомобилна алея и последваха лъкатушенията й до началото на клисурата Чобар. Макар че главният мост беше от бетон и достатъчно широк, за да минават по него коли, по-ниските части на клисурата, както и оттатъшния край бяха достъпни само чрез три висящи моста от дъски. Мостовете висяха на различни височини и туристите можеха да ги достигнат по няколко туристически пътеки. От двете страни на клисурата се гушеха малки храмове, скрити от дебели дървета. На двайсет метра под тях река Багмати се пенеше и се блъскаше в канарите.

Реми отиде до една табелка, прикрепена към фасадата на моста и зачете на глас английския текст:

— Чобар Гучи е тясна долина, образуван от река Багмати, и представлява единствения излаз от цялата долина Катманду. Счита се, че долината Катманду някога е била гигантско езеро. Когато Манджусри[6] стигнал до долината, видял лотус на повърхността на езерото. Отворил единия склон, за да се оттече водата и да направи място за Катманду.

Сам попита:

— Кой е Манджусри?

— Не съм напълно сигурна, но ако трябва да отгатна, бих казала, че е бодхисатва — просветен.

Сам кимаше, докато проверяваше имейла си.

— Получих ги. Синът на професор Каалрами си е свършил работата.

С Реми отидоха до едно дърво наблизо, за да се скрият от лъчите на залязващото слънце. Сам отвори снимките, общо пет. Макар да бяха дигитализирани добре, изглеждаха стари: малко мътни, с неестествени цветове. Първите четири бяха на младия Люис Кинг и Адала Каалрами поотделно, и двамата полегнали на едно одеяло, а край тях — чинии, чаши и храна.

— Нито една заедно — отбеляза Реми.

— Не е имало самоснимачки — отвърна Сам.

На петата беше Люис Кинг, този път прав, в три четвърти профил. На гърба му имаше раница с метална рамка.

Огледаха за втори път снимките.

Сам издиша шумно и рече:

— Не биваше да си подхранваме надеждите.

— Не прибързвай — каза Реми, като приближи лице към екрана на айфона. — Виждаш ли какво държи?

— Брадвичка за лед.

— Не, вгледай се по-внимателно.

Сам го стори.

— Брадвичка за спускане в пещери.

— Виж какво е прикрепено на гърба му, вляво от спалния чувал. Виждат се част от очертанията.

Сам се взря. Усмихна се.

— Не знам как съм го пропуснал.

— Проклет да съм. Каска!

Реми кимна.

— С фенерче. Люис Кинг се е бил запътил към някоя пещера.

Не знаеха какво търсят, но се надяваха да са прави и само след десетина минути го намериха. На другия край на моста имаше тристенна дървена кабинка. На едната й стена бяха закачени информационни брошури с карта на клисурата. Двамата огледаха внимателно номерираните точки и надписите в долния край.

На около два километра от моста, на северния бряг се намираха „Пещери Чобар. Затворени за туристи. Да не се влиза без разрешение.“

— Хм, малко вероятно е според мен — заяви Реми. — Люис като нищо е поел към планините, а Франк просто се е загубил.

— Малките вероятности са точно по нашата специалност — напомни Сам на жена си. — Освен това, или го правим, или прекарваме още един ден с Ръсел и Марджъри.

Този довод беше повече от убедителен. Реми се засмя и попита:

— Каква е вероятността в Катманду да има магазин на „РЕИ“[7]?

Както се оказа, вероятността беше нулева, но все пак откриха магазин за екипировка на непалската армия, на няколко преки от площад „Дурбар“. Стоката вътре далеч не бе модерна, но пък бе качествена. Семейство Фарго не бяха убедени, че тази обиколка из чобарските пещери ще им помогне в разследването, но от друга страна се чувстваха добре, че вършат нещо. А това си беше и техен принцип: когато се съмняваш, просто направи нещо. Каквото и да е.

Малко преди седем паркираха колата си пред „Хаят“. Докато излизаше от колата, Сам забеляза Ръсел и Марджъри под тентата на входа и измърмори:

— Бандити на три часа.

— Уф, ужас!

— Не продумвай нищо за намеренията ни. Ще искат да дойдат.

Ръсел и Марджъри се приближиха припряно.

— Хей! — каза Ръсел. — Започнахме да се тревожи за вас. Наминахме да видим как я карате, а администраторът ни каза, че сте наели кола и сте тръгнали нанякъде.

Марджъри попита:

— Всичко наред ли е?

— Два пъти ни обраха — оплака се Реми със сериозно изражение.

— А мен май ме подмамиха да се оженя за коза.

След няколко секунди младите Кинг се ухилиха.

— А, шегувате се — каза Ръсел. — Схванахме. Сериозно обаче, не бива да се откъсвате така…

Сам го прекъсна.

— Ръсел, Марджъри, искам да ме чуете! Слушате ли ме внимателно?

В отговор получи две кимвания.

— Двамата с Реми, заедно и поотделно, сме пропътували повече страни, отколкото вие, заедно и поотделно, можете да назовете. Оценяваме помощта и… ентусиазма ви, но отсега нататък, ако се нуждаем от вас, ще ви звъннем. Не ни се натрапвайте и ни оставете да свършим това, за което сме дошли.

Ръсел и Марджъри зяпнаха и се втренчиха в Сам, без да мигат. Преместиха очи към Реми, която само сви рамене.

— Каквото му е на ума, това му е на устата.

— Ясно ли е? — попита ги Сам.

— Ами, да, сър, но баща ни поиска…

— Това си е ваш проблем. Ако баща ви иска да говори с нас, знае как да се свърже. Други въпроси?

— Това не ми харесва — заяви Ръсел.

Марджъри добави:

— Просто се опитваме да помогнем.

— И ви благодарихме. Ако продължите да настоявате, ще преминете границите на търпението и любезността ни. Хайде, тичкайте! Ще ви повикаме, ако се окажем в беда, с която не можем да се справим.

След миг колебание двамата Кинг се врътнаха и се качиха в мерцедеса. Колата бавно се плъзна покрай Сам и Реми и през сваления прозорец два ледени погледа пронизаха семейство Фарго.

— Ако можеха, щяха да ни убият с поглед — каза Реми.

Сам кимна.

— Мисля, че току-що видяхме истинските лица на близнаците Кинг.

7.

Клисура Чобар, Непал

Сам и Реми тръгнаха към клисурата малко преди четири часа на следващата сутрин, като се надяваха да стигнат до моста преди изгрев. Нямаха представа колко стриктно се пази недостъпността на чобарските пещери и дали изобщо някой я пази, но не искаха да рискуват.

В пет спряха в парка „Манджусри“ и паркираха под едно дърво, което не се виждаше от главния път. Сам изключи фарове. Поседяха мълчаливо около две минути без да мърдат, като слушаха прищракването на изстиващия двигател. Слязоха, отвориха багажника и взеха екипировката си.

— Наистина ли мислеше, че ще ни проследят? — попита Реми, докато слагаше раницата на гърба си.

— Вече не знам какво да мисля. Имам усещането, че са лоши до мозъка на костите си и знам без никакво съмнение, че Кинг не им е възложил да ни помагат. Казал им е да ни наблюдават.

— Съгласна съм. Да се надяваме, че задушевното ти признание пред тях ще ги укроти.

— Не се надявай — рече Сам и затръшна капака на багажника.

През мъжделивата светлина на изгрева двамата поеха през клисурата. Благодарение на картата откриха пътеката на двайсетина метра на изток от моста, зад една бамбукова горичка. Сам пое напред срещу течението на реката.

Първите четиристотин метра бяха лесни. Пътеката беше широка около метър и бе застлана с чакъл. Но скоро нещата се промениха. Наклонът се увеличи, а пътеката се стесни и залъкатуши. Дърветата се сгъстиха и клоните им се сключиха над главите им. Вдясно под тях реката бълбукаше тихо.

Стигнаха до разклонение. Вляво пътеката свиваше на изток, далеч от реката, а вдясно — продължаваше покрай нея. Спряха за да проверят отново картата и компаса на айфона на Сам, и поеха надясно. След около пет минути стигнаха до четирийсет и петградусов наклон, в който се виждаха грубо издълбани стъпала. Изкачиха ги и се озоваха пред доста несигурен висящ мост. Увивните растения така бяха скрили подпорите и жиците, че мостът изглеждаше почти като създаден от природата.

— Имам натрапчивото усещане, че гледаме в заешката дупка — промълви Реми.

— Хайде, де! — каза Сам. — Любопитно е!

— От твоята уста тази дума звучи като „опасно“.

— Направо ме съкруши!

— Виждаш ли докъде стига?

— Не. Но се придържай към скалата. Ако мостът падне, растенията вероятно ще ни издържат.

— „Вероятно“ — още една от прекрасните ти думи.

Сам пристъпи напред и бавно премести тежестта си върху първата дъска. Дървото леко проскърца, но удържа. Той направи още една внимателна стъпка, и още една, и още една — вече бе на три метра от Реми.

— До тук добре — каза той през рамо.

— Идвам и аз.

Мостът се оказа дълъг едва трийсетина метра. От другата страна пътеката продължаваше, първо надолу по склона, а след това нагоре. Дърветата пред тях започнаха да се разреждат.

— Втори рунд! — обърна се Сам към Реми.

— Какво? — попита тя и се закова на място зад него. — О, не!

Пред очите им се показа втори висящ мост.

— Струва ми се, че този няма да е последния — каза Реми.

Беше права. След като прекосиха втория мост повървяха малко по една тясна пътека и последва трети. През следващите четирийсет и пет минути пътеките и мостовете се редуваха с безотказна точност.

По едно време Сам каза да спрат и отново провери картата и компаса.

— Близо сме — промълви. — Входът на пещерата трябва да е някъде под нас.

Разделиха се, за да намерят по-бързо път надолу. Реми беше тази, която го откри. Откъм реката висеше прогнила метална стълба, прикрепена за ствола на едно дърво. Сам легна по корем и се примъкна напред през гъсталака. След малко се върна.

— Има една скална издатина — каза той. — Стълбата свършва на около два метра над нея. Ще трябва да скочим.

— Естествено! — отвърна с нервна усмивка Реми.

— Аз ще съм пръв.

Реми се наведе и целуна мъжа си.

— Були Кинг не може да ти стъпи на малкия пръст!

Сам се усмихна. Свали раницата и я подаде на Реми, след това направи няколко патешки крачки през храстите. Обви ръце около ствола и бавно заслиза, като опипваше с крака, за да намери най-горното стъпало на стълбата.

— Стигнах! — провикна се той към Реми. — Тръгвам надолу!

След трийсетина секунди се чу гласа му:

— Долу съм! Пусни раниците!

Реми пролази напред и пусна първата.

— Готово! Взех я!

Тя пусна втората. Сам се провикна отново:

— Готово! Слизай! Ще те насочвам.

Когато Реми стигна до предпоследното стъпало, внимателно пусна краката си и увисна само на ръце. Сам посегна и хвана краката й.

— Готово, държа те!

Реми се пусна и с помощта на Сам стъпи невредима на издатината. Издатината беше широка около два метра и се намираше на около метър и половина над реката. В скалната стена се виждаше овален отвор на пещера, закрит с преграда срещу силни ветрове, която се беше разкачила в долния ляв ъгъл. Имаше и табела на непалски и английски:

ОПАСНОСТ!

НЕ ПРЕМИНАВАЙ!

Под думите на две на три бяха нарисувани череп и кръстосани кости.

Реми се усмихна.

— Виж, Сам, универсалния символ за „любопитно“.

— Майтапчийка! Готова ли си да се спуснем?

— Някога да съм отказвала подобно примамливо предложение?

— Никога, жива да си.

— Води!

Подозрението им, че пещерата е затворена, за да не се изгубят или наранят любопитни търсачи на силни усещания, се потвърди секунди по-късно. Докато Сам се изправяше, ръката му попадна в цепнатина в пода, малко по-широка от дланта му. Ако се беше движил малко по-бързо, щеше да счупи ръката си, а ако ходеше — щеше да счупи глезена си.

— Лошо предзнаменование или последно предупреждение? — попита той Реми с полуусумивка, докато тя му помагаше да стъпи на краката си.

— Избирам си второто.

— 640-а причина да те обичам — отвърна той. — Ти си моята вечна оптимистка.

Огледаха тунела под лъча на фенерчето. Беше достатъчно широк, за да може Сам почти напълно да разпери ръце, но беше само няколко сантиметра по-висок от Реми, така че мъжът й трябваше да ходи прегърбен.

Подът беше доста неравен.

Сам завъртя глава и подуши въздуха.

— Не се усеща влага.

Реми прокара длан по тавана и стената.

— И на пипане е сухо.

Ако имаха късмет, влагата можеше да не ги тревожи. Спускането в суха пещера си беше пипкава работа, но наличието на вода го правеше направо опасно, защото подът, таванът и стените можеха да се срутят и при най-малкото сътресение. Но сега знаеха, че невидимите притоци на река Багмати най-вероятно текат някъде под краката им.

Сам тръгна напред. Тунелът рязко свиваше ту вляво, ту вдясно. Ненадейно двамата се оказаха пред първото си препятствие, дело на човешки ръце — няколко вертикални железни пръта от едната стена до другата, монтирани в пода и тавана.

— Не си поплюват — отбеляза Сам, докато осветяваше с фенерчето ръждивата стомана.

Колко ли търсачи на силни усещания се бяха радвали, че са преминали преградата на входа, само за да бъдат победени от тези решетки?

Реми клекна пред прътите и ги раздруса един по един. На четвъртия опит металът проскърца. Тя се усмихне през рамо на мъжа си.

— Чудото на окисляването. Помогни ми.

Двамата заедно се хванаха за пръта и го разклатиха, докато не се охлаби. От тавана се посипаха камъчета и прах. Скоро прътът се отдели и издрънча на пода. Сам разгледа краищата.

— Прерязан е — каза той и показа краищата на Реми.

— Ацетиленова горелка?

— Няма следи от обгаряне. По-скоро трион.

Той светна с фенерчето в празната дупка, оставена от пръта, и на няколко сантиметра дълбочина видя отсечено парче метал.

Сам погледна Реми.

— Нещата стават все по-интересни. Някой е бил тук преди нас.

— И не е искал никой друг да узнае — добави тя.

Спряха за момент, за да може Сам да се ориентира по компаса и да скицира груба карта в тефтера си. После се промушиха през пролуката, върнаха пръчката на мястото й и продължиха. Тунелът се виеше на зигзаг и започна да се стеснява.

Таванът се смъкна едва на метър и двайсет от пода, а лактите на Сам и Реми опираха в стените. Тунелът тръгна надолу. Прибраха фенерчетата и включиха челниците. Наклонът се увеличи, докато не заситниха под трийсетградусов ъгъл, като се придържаха по издатините в скалата.

— Спри! — каза ненадейно Реми. — Чуй!

Някъде се плискаше вода.

Сам рече:

— Реката.

Спуснаха се още надолу. Тунелът се превърна в тесен коридор. Сам продължи с мъка напред, докато подът отново не започна да се издига.

— Става почти вертикално — обади се той. — Ако сме внимателни, мисля, че можем да се изкатерим…

— Сам, виж това.

Той се обърна и се промъкна до Реми. Тя беше проточила шия и зяпаше стената. На светлината на лампата й от скалата проблясваше предмет с размери на монета от петдесет цента.

— Изглежда метално — каза Сам. — Хайде, стъпвай.

Сам приклекна и Реми се качи на раменете му. Той бавно се изправи, като позволи на Реми да се залови на стената. След няколко секунди тя каза:

— Железопътен клин.

— Я пак?

Реми повтори и добави:

— Забит е в скалата. Чакай… мисля, че мога… Ето! Здраво е хванат, но го поизвадих. Сам, има още един. На половин метър над този. И трети. Ще се изправя. Готов?

— Давай!

Реми се изправи в цял ръст.

— Цяла колонка са. Продължават на шест метра оттук, до нещо като издатина.

Сам се замисли за миг.

— Можеш ли да извадиш донякъде и втория?

— Чакай… Готово, извадих го.

— Добре, сега слез — каза Сам.

Реми скочи на земята.

— Сещам се само за една причина да са толкова високо — каза тя.

— За да не ги забележи никой.

Реми кимна.

— Изглеждат доста стари.

— От около 73-а? — запита се на глас Сам, споменавайки годината, в която беше изчезнал Люис Кинг.

— Може би.

— Ако не греша сериозно, май Були или друг призрачен изследовател на пещери си е построил стълба. Ала накъде?

Докато гласът на Сам затихваше, лъчите на челниците им обхождаха стената.

— Има само един начин да разберем — отвърна Реми.

8.

Клисура Чобар, Непал

Ако ги ползваше като стълба, вертикално подредените клинове биха направили изкачването на Сам трудно — ако въобще успееше да стигне до първия. За да го направи, той разви въжето, което носеше, завърза подвижен възел в единия му край и прекара две минути, опитвайки да окачи ласото на втория. Когато успя, използва едно късо парашутно въже, за да направи подобен на стреме възел и да се изкачи по стената.

Поставил един крак на най-ниския железопътен клин и лявата си ръка около втория, той развърза подвижния възел и го закрепи към колана си. Посегна нагоре, извади отчасти третия клин и продължи напред. След пет минути стигна до върха.

— Не че бих опитал — обади се Сам отгоре, — но има достатъчно места за захващане, за да се качи човек и без клинове.

— Значи ги е сложил някой умел катерач.

— И силен.

— Какво виждаш? — попита Реми.

Сам проточи врат, докато лъчът от челника му попадна на издатината.

— Място за провиране. Не по-широко от раменете ми. Чакай, ще ти хвърля въже.

Той се върна на втория клин и го замени с катераческа котва с пружинен механизъм. Прикрепи карабинер, а след това въжето и хвърли другия му край на Реми.

— Хванах го — каза тя.

— Чакай тук. Ще разгледам. Няма смисъл и двамата да висим, ако се окаже задънена улица.

— Ще чакам две минути и тръгвам след теб.

— Или пък ако чуеш крясък и нещо падне на земята — което се случи първо.

— Не разрешавам крясъци и падане — предупреди го Реми.

— Не се тревожи, идвам веднага.

Сам се премести върху най-горния клин и се подпря с ръце на скалната издатина. Пое си дъх, сви колене и се оттласна върху издатината. Пролази петдесетина сантиметра, така че краката му да не висят във въздуха.

Лампата от челника на Сам разсейваше мрака само на три-четири метра напред. Оттатък цареше тъмнина. Облиза показалец и го вдигна. Въздухът беше напълно неподвижен — това не беше добър знак. Да влезеш в пещера обикновено е лесно, но да излезеш — доста по-трудно, поради което всеки опитен пещерняк търсеше и допълнителни изходи. Това важеше с особена сила за некартографирани пещерни комплекси като този.

Сам включи хронометъра на часовника си. Реми му беше дала две минути и, познавайки жена си, беше сигурен, че на първата секунда след двете минути тя щеше вече да се катери по въжето.

Сам запълзя напред. Екипировката му дрънчеше и стържеше по скалата, изключително шумно в тясното пространство.

„Тонове“, мисълта се появи в главата му неканена. Над него в момента бяха надвиснали тонове скала. Той изтика мисълта от главата си и продължи, този път по-бавно, а животинската част от мозъка му му казваше: „стъпвай леко, за да не се срине светът отгоре ти“.

Сам подмина колчето, отбелязващо седмия метър, и спря да провери хронометъра. Беше минала минута. Продължи да пълзи. Тунелът свиваше вляво, след това вдясно, след това пое нагоре, първо леко, след това по-стръмно, докато накрая имаше чувството, че се катери по комин. Вече беше изминал около десетина метра. Пак провери часовника. Оставаше половин минута. Премина през една бабуна на пода и се озова в по-широко и равно помещение. Отпред имаше отвор, почти два пъти по-широк от мястото, откъдето бе влязъл.

Проточи врат и подвикна през рамо:

— Реми, там ли си?

— Тук съм! — дочу се слабият отговор.

— Мисля, че намерих нещо.

— Идвам!

Сам едновременно я чу току зад себе си и видя лъча от челника й да играе по тавана и стените пред него. Реми го хвана за прасеца.

— Как си?

Макар Сам да не беше медицински освидетелстван клаустрофобик, имаше моменти, когато трябваше да упражнява контрол над ума си в подобни тесни пространства. Сега бе един от тези моменти. Реми му беше казала, че това е недостатък на иначе богатото му въображение. Далечните вероятности ставаха близки възможности и иначе стабилна пещера се превръщаше в ума му в капан на смъртта, готов да го запокити в недрата на земята при най-малкото залитане.

— Сам, тук ли си? — попита Реми.

— Да. Мислено свирех „В полунощ“ на Уилсън Пикет.

Сам беше добър пианист, а Реми цигуларка. От време на време, когато имаха възможност, свиреха дуети. Макар музиката на джазмена Пикет да не се поддаваше лесно на класически интерпретации, двамата — любители на соула, се наслаждаваха на предизвикателството.

— Какво откри? — попита Реми.

— Че ще ми трябва да се упражнявам още много. А на блусарския ми глас му трябва още…

— Имам предвид, пред нас.

— О! Ами, отвор.

— Води! Този тунел ми е твърде тесен.

Сам скри усмивката си от Реми.

Съпругата му просто го щадеше. Егото на Сам не беше в никакъв случай крехко, но Реми знаеше, че е нейна работа да му го пази.

— Хайде — отвърна Сам и се запромъква напред.

Отне им само трийсетина секунди да стигнат до отвора. Сам провря главата си през него, огледа се и каза:

— Кръгъл ров, около три метра в диаметър. Не виждам дъното, но чувам вода — вероятно някое подземно разклонение на Багмати. Точно пред нас има още един отвор, но е на четири метра над нас.

— О, чудесно. Как са стените?

— Диагонални сталагмити. Най-големите са дебели колкото бейзболна бухалка, останалите са два пъти по-тънки.

— Няма ли удобно разположени стълби от клинове?

Сам пак огледа, обхождайки с лъча от челника стените на рова.

— Не — обади се той, — но точно над главата ми има копие.

— Моля!? Копие ли?

— Да! Прикрепено е към стената с нещо като кожена връв. Под него виси друга. Към нея е привързано парче дърво.

— Капан — каза Реми.

— И аз така си помислих.

Виждали бяха подобни капани и преди в гробници, крепости и примитивни бункери. Ала колкото и стар да беше този капан, вероятно е бил замислен да забие копието във врата на нищо неподозиращ натрапник. Въпросът беше, разбира се, какво пази този капан?

— Опиши ми копието — каза Реми.

— Ще направя нещо по-добро. — Сам се обърна по гръб, опря крака в тавана и се промъкна напред.

— Внимателно… — предупреди го Реми.

— … ми е прякорът — довърши Сам. — Хм, това е интересно. Има само едно копие, но има места за две. Или едното е паднало, или си е намерило жертва.

Той посегна, хвана дръжката на копието над острието и дръпна. Макар че изглеждаше изгнила, кожата беше изненадващо здрава. Едва след като Сам дръпна няколко пъти, връвта поддаде. Той завъртя копието с острието нагоре и го приплъзна по тялото си към Реми.

— Готово — каза тя.

А след няколко секунди:

— Не ми изглежда познато. Не съм експерт по оръжията, но никога не съм виждала подобно нещо. Много е старо, поне на шестстотин години. Ще го снимам в случай, че не можем да се върнем.

Реми извади фотоапарата от раницата и направи десетина снимки. През това време Сам огледа по-внимателно рова.

— Не виждам други капани. Опитвам се да си представя как е изглеждало на светлината на факла.

— Ужасяващо — отвърна Реми. — Помисли. Един от другарите ти е полетял в рова с копие във врата, а ти имаш само примигваща факла.

— Достатъчно, за да откаже и най-смелите изследователи — съгласи се Сам.

— Но не и нас — по гласа на Реми личеше, че се усмихва. — Какъв е планът?

— Всичко зависи от сталагмитите. Донесе ли въжето?

— Ето го.

Сам посегна, напипа ръката на Реми, стисна карабинера и придърпа въжето към себе си. Направи първо подвижен възел, а след това — неподвижен, за да го фиксира. После прикрепи и карабинер за допълнителна тежест. Намести се така, че да измъкне в празното пространство и ръцете си и хвърли въжето през рова, целейки се в един от по-големите сталагмити на около метър под отсрещния отвор. Не уцели. Издърпа въжето и опита отново — този път примката се плъзна около върха на сталагмита. Тръсна няколко пъти въжето, за да смъкне примката около основата на сталагмита и дръпна, за да я стегне.

— Искаш ли да ми помогнеш да пробваме дали ще издържи? — попита Сам жена си. — На три, дърпай с всичка сила. Едно… две… три!

Заедно дръпнаха рязко, като се стараеха да изтръгнат сталагмита. Но той не помръдна.

— Мисля, че ще издържи — рече Сам. — Можеш ли да намериш някоя пролука в стената и…

— Търся… намерих.

Реми вмъкна в пукнатината още една катераческа котва и прокара въжето през нея, а след това през още един карабинер и каза на Сам:

— Обери въжето.

Сам го стори, а Реми плъзна карабинера до котвата, така че въжето да стои опънато. Сам провери.

— Добре изглежда.

Реми отвърна:

— Предполагам, че няма нужда да ти казвам…

— Какво? Да внимавам?

— Да.

— Няма нужда. Но все пак е хубаво човек да го чуе.

— Късмет!

Сам обви двете си ръце около въжето и се запримъква напред, като бавно отпускаше тежестта си върху въжето.

— Как изглежда котвата?

— Стабилна.

Сам вдиша, за да се успокои, и увисна на въжето. Не смееше да мръдне, преценявайки дали въжето не поддава — или пък скалата. Почака десетина секунди и после придърпа крака към себе си, сключи глезени около въжето и започна лека-полека да се движи.

— До тук се държи добре — обади се Реми, когато Сам премина половината.

Сам стигна до отсрещната стена, първо прехвърли едната ръка, а после другата върху сталагмита. Подпря дясната си пета на една издатина. Малко по малко прехвърляше тежестта си и накрая седна на сталагмита. Пое си дъх, после бавно се изправи и застана на нивото на отвора. Набра се на ръце, оттласна се с крака от сталагмита и влезе.

— Ей сега се връщам — каза той на Реми и се вмъкна.

Трийсетина секунди след това се върна.

— Добре изглежда. По-нататък се разширява.

— Идвам — отвърна Реми.

След малко беше при него. Сам й помогна да влезе в отвора. Останаха неподвижни няколко секунди, наслаждавайки се на усещането за твърда почва под краката си.

— Това много ми напомня на третата ни среща — каза Реми.

— Четвъртата — поправи я Сам. — Третата беше с ездата. Четвъртата беше с катеренето.

Реми се усмихна и го целуна по бузата.

— А казват, че мъжете не помнели такива неща.

— Кои казват така?

— Тези, които не те познават. — Реми се озърна наоколо и лъча на челника й обходи стените. — Някакви следи от капани?

— Още не. Ще се оглеждаме, но ако си права за това колко е старо копието, едва ли механизмите още работят.

— Става като за списък с прочути предсмъртни слова.

— Разрешавам ти да го сложиш на надгробната ми плоча. Хайде, да тръгваме!

Сам запълзя, а след него и Реми. След няколко метра тунелът се разшири в подобна на бъбрек ниша, около осем метра широка и метър и петдесет висока. В отсрещната стена имаше три вертикални пукнатини, всяка не по-широка от петдесет сантиметра.

Изправиха се и тръгнаха към първата цепнатина. Сам светна с челника през нея.

— Задънена улица.

Реми провери следващата — още една задънена улица. Третата цепнатина, макар и по-дълбока от останалите, се стесняваше на метър навътре.

— Е, това беше антикулминация — каза Сам.

— Може би не е — промълви Реми и закрачи към дясната стена, а челникът й сочеше към нещо като хоризонтално цепнатина със страни от по-тъмна скала. Колкото повече приближаваха, толкова повече се източваше цепнатината и минаваше през тавана. Осъзнаха, че това, което виждат, е тунел.

Рамо до рамо, Сам и Реми се взряха в отвора, който продължаваше на около седем метра над тях под ъгъл от четирийсет и пет градуса, преди да свие покрай груба неравност в пода.

— Сам, виждаш ли…

— Мисля, че го виждам.

От там стърчеше нещо, което твърде много приличаше на подметка.

9.

Клисура Чобар, Непал

На обувката нямаше грайфери — значи не бе модерна. Една кост се подаваше през изгнилата част от обувката.

— Странно ли е, че подобни неща вече не ме шокират? — попита Реми, като продължаваше да зяпа крака.

— На не един и два скелета сме се натъквали — съгласи се Сам. Подобни находки бяха част от призванието им. — Някакви капани?

— Не виждам.

— Да поогледаме отново.

Сам подпря крака на едната стена, с гръб към другата. Реми използва ръката му, за да се вмъкне. Той също се промуши нагоре по наклона. След като огледа, той се обади:

— Всичко е наред. Ела, Реми! Сигурен съм, че искаш да видиш това.

Реми застана зад гърба му почти на мига. Двамата клекнаха и разгледаха скелета.

Защитени от климатични промени и животни, останките отчасти се бяха мумифицирали в сухата пещера. Дрехите, които сякаш бяха направени от слоеве обработена кожа, бяха почти непокътнати.

— Не виждам следи от травма — каза Реми.

— Колко е стар?

— Може би… на около четиристотин години.

— Колкото и копието.

— Точно така.

— Това прилича на униформа — каза Сам и докосна единия ръкав.

— Тогава и ето това се връзва — Реми посочи към дръжката на кама, която се подаваше от останките от ножница на колана му.

Тя завъртя глава.

— Мил мой дом…

— Дом, може би, но мил… Предполагам, че всичко е относително.

На няколко разкрача от равното място, където лежеше скелетът, тунелът се превръщаше в кухина с площ от около девет квадратни метра. В няколко ръчно издълбани ниши в стените на скалата имаше останки от свещи. В основата на една от стените се виждаха следи от огън, а до тях, купчина дребни кости от животни. В далечния край гниеха някакви кожи, меч в ножница, десетина грубо наострени копия, сглобяем лък и колчан с осем стрели. По пода бяха пръснати още предмети — кофа, разпадащо се въже, кожена раница, кръгъл щит от кожа и дърво, дървен сандък…

Реми се изправи и закрачи.

— Определено е очаквал неприятелска компания — отбеляза Сам. — Това по всичко прилича на последен бой. Но защо?

— Може би има нещо общо с това — каза Реми и приклекна до дървения сандък.

Сам отиде при нея.

Сандъкът бе с размерите на малка табуретка, в съвършената форма на куб от черна, многократно лакирана твърда дървесина, с ремъци за носене от три страни и по-къси ремъци за рамене от четвъртата. Сам и Реми не успяха да открият панти, нито пък заключващи механизми. Местата където стените се събираха, бяха толкова добре снадени, че почти не се виждаха. На върха на сандъка бяха гравиране четири сложни калиграфски знака, в групи два под два.

— Познаваш ли езика? — попита Сам.

— Не.

— Това е забележително — рече Сам. — Дори с модерни дървообработващи инструменти е нужно невероятно умение, за да направиш нещо подобно.

Той почука с кокалчетата на ръката си. Чу се плътен звук.

— Не е кух. — Сам разклати внимателно сандъка. Отвътре се дочу слабо дрънчене. — Само че е. А и е доста лек. Не виждам маркировка. А ти?

Реми се наведе, огледа сандъка и поклати глава.

— Дъното?

Сам го обърна. Реми провери и отново не откри нищо.

— Някой е вложил много усилия да сътвори това — отбеляза Сам — и като че ли приятелчето ни тук е дал живота си, за да го опази.

— Може да е и нещо повече от това, което си мислиш — рече Реми. — Май се натъкнахме на най-голямото съвпадение в нашата история, мисля, че открихме това, което е търсел Люис Кинг.

— Как го е пропуснал? Бил е толкова близо.

— Ако не е успял да прекоси рова — отвърна Реми. — Дали е жив?

— Само един човек знае отговора.

Двамата се заеха да опишат предметите в пещерата. Не знаеха колко скоро ще могат да се върнат, а и можеха да вземат със себе си малка част от намереното, затова трябваше да разчитат на снимки, рисунки и записки. За щастие Реми бе добре подготвена. След два часа старателна работа тя обяви, че е готова.

— Чакай — рече тя и приклекна до щита.

Сам клекна до нея.

— Какво има?

— Виж тези драскотини… личат на светлината. Мисля, че… — тя се наведе, пое дълбоко дъх и духна върху повърхността на щита. Частици изгнила кожа се пръснаха във въздуха.

— Няма драскотини — отбеляза Сам и духна още няколко пъти. Показа се чистата повърхност на щита.

Както Реми подозираше, „драскотините“ всъщност бяха гравирани символи.

— Това дракон ли е? — попита тя.

— Или динозавър. Вероятно е бил символ на бойна част.

Реми снима изображението няколко пъти и се изправи.

— Готово — каза тя. — Ами сандъкът?

— Трябва да го вземем. Инстинктът ми подсказва, че точно заради него този мъж се е бил барикадирал така. Каквото и да има вътре, е мислел, че си струва да умре за него.

— Съгласна съм.

За няколко минути Сам направи плетеница от ремъци, с която да прикрепи сандъка към собствената си раница. Двамата огледаха за последно пещерата, кимнаха за довиждане на скелета и тръгнаха.

Сам застана на ръба на рова и погледна надолу.

— Хм, това е проблем.

— Искаш ли да ми кажеш какво става? — попита Реми.

— В другия край въжето е поддало. Виси в рова.

— Можеш ли да измайсториш…

— Не и така, че да съм спокоен. Под този ъгъл, ако се опитам да пристегна подвижния възел, просто ще се плъзне и няма да се захване. Няма да можем да оберем въжето.

— Значи имаме само една възможност.

Сам кимна.

— Надолу!

Само след минута Сам вече бе обезопасил въжето. Междувременно Реми заби клин в една пукнатина точно под отвора, за да притегнат въжето около него. Щом всичко беше готово, Сам се заспуска бавно, като заобикаляше сталагмитите. Реми го наблюдаваше отгоре и от време на време му казваше да спре и да смени позицията, за да не се търка въжето по неравностите в скалната стена.

След около две минути, той спря.

— Стигнах до котвата. Имам добри новини: измъкнала се е от цепнатината, където я бяхме сложили.

— Ще приема това за добри новини — рече със съмнение в гласа Реми.

Ако се беше скъсало въжето, щеше да им се наложи да свържат останалата част от него със скъсания край. Но сега Сам имаше под себе си двайсет метра въже. Още не знаеше дали ще му е достатъчно, за да стигне до дъното. Ако отдолу ги чакаха ледените води на Багмати, имаха петнайсет минути да намерят път навън, преди да измръзнат до смърт.

Крачка по крачка Сам слизаше внимателно, а светлината от челника му се губеше все по-надолу.

— Вече не те виждам — обади се Реми.

— Не се тревожи. Ако падна, няма да пропусна да надам ужасен писък.

— Никога през живота си не съм те чувала да пищиш, Фарго!

— Стискай палци това да не е първият ти път.

— Как са стените?

— Все същ… Ау!

— Какво?

Отговор не последва.

— Сам!?

— Добре съм! Подхлъзнах се. Стените се заледяват. Сигурно с капчици от водата под мен.

— Много ли е зле?

— Само тънък слой. Сталагмитите обаче не ми вдъхват доверие.

— Връщай се горе! Ще измислим друг начин.

— Продължавам! Имам още десетина метра въже.

Минаха две минути. Челникът на Сам се превърна в едва забележима точица, която подскачаше насам-натам в мрака, докато той заобикаляше сталагмитите.

Внезапно се чу шум от трошащ се лед. Челникът на Сам започна да се върти и да примигва. Преди Реми да успее да отвори уста, Сам извика отдолу:

— Добре съм! С главата надолу съм, но съм добре.

— Ако може, повече детайли, моля!

— Завъртях се в колана и се преобърнах. Но имам добра новина: виждам водата. На около три метра под мен е.

— Предусещам едно „но“.

— Течението е бързо… поне три възела… и изглежда дълбоко. Вероятно ще ни стигне до кръста.

Макар че три възела бе по-бавно от бърз човешки ход, дълбочината и температурата на водата увеличаваха опасността. Само една невнимателна стъпка можеше да доведе до необратими последици, а и усилието да стоиш прав ускоряваше хипотермията.

— Върни се! — извика Реми. — Без да спориш!

— Съгласен! Дай ми секунда да… Чакай!

От мрака се чу още пукане на лед, последвано от плисъци.

— Говори ми, Фарго!

— Един момент!

След около трийсетина секунди пукане се чу гласът на Сам:

— Има страничен тунел!

На Сам му бяха необходими десет минути, за да разчисти входа на тунела. След като свърши, той извика:

— Размерите му хич не са лоши. Човек почти може да се изправи. Влизам. Дай ми минута да поставя колче за обтягане на въжето.

Ако Реми паднеше в подземната река, колчето щеше да позволи на Сам да я издърпа. Стига разбира се да няма подводни скали, в които Реми да се размаже.

Когато Сам се намести стабилно, готов да обира въжето, Реми започна спускането. По-лека и малко по-ловка от съпруга си, тя измина разстоянието за по-малко време, като спря веднъж, само за да позволи на Сам да обере въжето.

Накрая се показа пред погледа на Сам и спря на входа на тунела. Светейки в лицата си с челниците, те се усмихнаха с облекчение.

— Ти пък откъде се взе? — попита Сам.

— По дяволите!

— Какво?

— Бях готова да се обзаложа, че ще ми кажеш: „Какво прави хубаво момиче като теб в почти бездънен ров като този?“

Сам се разсмя.

— Добре, а сега се оттласни от отсрещната стена. Ще те хвана.

Реми си си пое въздух и нагласи колана си така, че да увисне успоредно на реката. Напрегна мускули и се засили, за да се оттласне с върховете на пръстите от срещуположната стена. С протегнати ръце тя се люшна напред-назад и наведе глава, за да се вмъкне в тунела. Ръцете на Сам стиснаха нейните.

— Хванах те! — извика Сам. — Хвани се с двете ръце за лявата ми китка.

Реми изпълни точно указанията. С дясната си ръка Сам освободи част от въжето и Реми се покачи по ръката му. Горната част на тялото й вече беше в тунела. Сам запълзя назад, докато и краката на Реми се озоваха в тунела. После се отпусна назад и въздъхна облекчено.

Реми се разсмя. Сам вдигна глава и я погледна.

— Какво?

— Все ме водиш по такива хубавите места.

— Обещавам след това да си вземем една голяма вана с мехурчета за двама.

— На една вълна сме.

Макар и два пъти по-широк от раменете им и достатъчно висок, за да ходят леко прегърбени, подът на тунела бе като швейцарско сирене — толкова надупчен, че виждаха кипящата черна повърхност на реката под краката си. През дупчиците се вдигаха ситни капчици и на светлината на челниците им образуваха блещукаща мъглица. Подобно на рова зад тях, стените на тунела бяха покрити с тънък слой лед. Докато вървяха, тънки като молив ледени висулки се отчупваха от тавана и се разбиваха на пода със звън. Макар и не много заледен, подът бе доста хлъзгав и бяха принудени да се крепят за стените, докато вървят.

— Не че искам да съм досадна — обади се по едно време Реми, — но се движим с идеята, че това води донякъде, нали?

— Да — отвърна Сам.

— А ако грешим?

— Тогава се връщаме обратно, изкачваме рова и се връщаме откъдето дойдохме.

Тунелът се виеше, издигаше се и се спускаше, но според компаса на Сам се движеха все на изток. Редуваха се да броят стъпките си, но без джипиес, който да измерва изминатото разстояние, и само със скицираната от Сам карта, нямаха представа колко километра са извървели.

Сам реши, че е време да починат. Седнаха на земята. Споделиха няколко глътки вода и четвърт от останалото им сушено месо и плодове. После постояха смълчани, вслушани в шума на водата под краката си.

— Колко е часът? — попита Реми.

Сам погледна часовника си.

— Девет.

Макар че казаха на Селма къде отиват, я помолиха да не вдига на крак никого преди следващата сутрин, местно време. Дори тогава, колко ли време щеше да отнеме на властите да организират спасителен отряд и да ги търсят? Добрата новина бе, че тунелът не се разклоняваше — ако решат да се върнат, нямаше да им е трудно отново да стигнат до рова. Но в какъв момент трябва да вземат това решение? Изходът зад ъгъла ли ги чака или е на километри, или изобщо не съществува?

Нито Сам, нито Реми смееха да говорят за това. А и нямаше нужда. Годините им заедно и всички съвместни приключения ги бяха настроили на една вълна. Знаеха мислите си и без да говорят.

— Още искам от теб онази вана с мехурчета — каза Реми.

— Забравих да ти кажа, ще има и релаксиращ масаж.

— Моят герой! Продължаваме ли?

Сам кимна.

— Да повървим още час. Ако не се материализира червен килим, ще се върнем, ще си починем и ще прекосим рова.

— Дадено!

Сам и Реми бяха привикнали на трудности и затова бързо намериха най-щадящия ритъм на придвижване — двайсет минути ходене, две минути почивка, ориентиране по компаса и нанасяне на промени в картата, после пак напред. Единият час мина бързо. Ляв крак, десен, ляв, десен… Реми отдавна беше изключила челника си, за да пестят батериите, а Сам бе превключил своя на най-слабия режим на работа. Крачеха в сумрак. Студът, пропълзяващ от пода, им се струваше все по-силен, все по-трудно намираха стабилна опора за краката, а звънтенето на висулките постоянно ги тормозеше.

Ненадейно Сам спря. Реми се блъсна в него. Сам прошепна.

— Усещаш ли?

— Какво?

— Студен въздух.

— Сам, навсякъде има…

— Не, по лицето ти. Отпред. Извади запалката от раницата ми, моля те.

Реми бръкна в раницата и му я подаде. Сам направи няколко крачки напред, като търсеше част от пода без дупки. Откри подходящо място, спря и щракна запалката. Реми се примъкна до ръката му. По заледените стени играеше сянката на трепкащото пламъче. След малко спря и застана неподвижно.

— Изчакай — промълви Сам, без да откъсва поглед от пламъка.

Минаха пет секунди.

Пламъкът пак се люшна встрани и след това назад, към лицето на Сам.

— Ето!

— Сигурен ли си? — попита Реми.

— Въздухът също изглежда по-топъл.

— Или си въобразяваш?

— Да проверим.

Походиха още малко, спряха и пак провериха със запалката. Пламъкът отново се стрелна назад, този път по-силно. Изминаха около седем метра и повториха теста — същия резултат.

— Чувам свистене. Вятър е! — зарадва се Реми.

След двайсетина метра стигнаха до разклонение. Със запалката пред себе си, Сам продължи по левия тунел — оказа се задънен. Върна се по десния. Пламъкът все така трептеше, докато в един миг ненадеен порив на вятър почти не го угаси.

Сам свали раницата.

— Чакай! Връщам се веднага.

Той включи челника на най-силния режим и се скри в тунела. Реми се заслуша в заглъхващите му стъпки.

Погледна часовника си, изчака десет секунди и погледна пак.

— Сам?

Тишина.

— Сам, отговори…

Пред нея се появи светлината от челника му.

— Извинявай — каза той.

Реми увеси нос.

— Няма червен килим — продължи Сам. — Дано се задоволиш само с дневна светлина.

Реми вдигна глава и срещу нея под лъча светлина грейна и усмивката на Сам. Тя присви очи и го цапна по рамото.

— Не е смешно, Фарго!

Както каза Сам, нямаше червен килим, но след десетина метра ги посрещна нещо още по-хубаво — няколко естествени стъпала, които водеха към петно мъглява слънчева светлина.

Две минути по-късно Сам изкачи най-горното стъпало и се озова пред къс страничен тунел. Вместо от скала, стените и подът бяха от пръст. В далечния край, през стръкове трева проникваха лъчите на слънцето. Сам запълзя към изхода и се измъкна. Реми се показа след няколко мига и заедно легнаха на тревата, усмихнати и взрени в небето.

— Почти обед е — отбеляза Сам.

Бяха прекарали цялата сутрин под земята.

Внезапно Сам се изправи и се огледа. После се приведе към Реми и прошушна:

— Статичен шум. Преносимо радио.

Сам се претърколи по корем, припълзя до един шипков храст на около метър от тях и надникна иззад него. Рязко наведе глава и се върна при Реми.

— Полиция.

— Спасителен отряд? — попита Реми. — Кой би ги повикал?

— Само догадка, но най-вероятно доскорошните ни пазители, близнаците Кинг.

— Как…

— Не знам. Може би греша. Но по-добре да не рискуваме.

Свалиха всичко, което би подсказало къде са били и какво са правили — каски, челници, раници, катераческа екипировка, картата на Сам, фотоапарата на Реми, кутията от пещерата — и ги оставиха в тунела. Скриха входа с пластове трева.

Щом свършиха с това, поеха на изток, следвайки извивките на дефилето. Щом се отдалечиха на около четиристотин метра от тунела, спряха и се ослушаха за радиошум. Сам потупа ухото си и посочи на север. На около стотина метра няколко души се движеха между дърветата.

Сам прошепна:

— Сложи си най-унилата физиономия.

— Няма да ми е трудно — отвърна Реми.

Сам сви длани около устата си и извика:

— Хей! Тук!

10.

Клисура Чобар, Непал

Вратата на килията се открехна със скърцане. Един пазач надникна, оглеждайки Сам така сякаш всеки момент затворникът щеше да се опита да избяга. След това се дръпна встрани и направи път на Реми. Облечена в торбест светлосин гащеризон, със стегната на конска опашка коса, тя пристъпи в килията с порозовяло току-що измито лице.

Пазачът изломоти на развален английски.

— Моля, седете. Чакайте — и затръшна вратата.

Сам, облечен в подобен гащеризон, се надигна от масата, отиде при Реми и я прегърна. После се отдръпна леко, огледа я отгоре до долу и се усмихна.

— Приказна, просто приказна!

Тя се ухили.

— Идиот!

— Как се чувстваш?

— По-добре. Изумително е какво можеш да постигнеш за няколко минути с парцал и гореща вода. Не е съвсем като душ или вана, но и това става…

Седнаха на масата. Мястото, където ги държаха полицаите в Катманду, приличаше повече на чакалня, отколкото на затворническа килия. Стените и подът бяха боядисани в светлосиво, а масата и столовете (всички заковани за пода) бяха от алуминий. От другата страна на масата имаше широк прозорец с метална мрежа, през който се виждаше общото помещение. Петима-шестима униформени офицери си вършеха работата, вдигаха телефони, пишеха доклади и си говореха. Засега, с изключение на няколко учтиви, но непреклонни заповеди на развален английски, никой не бе говорил с тях през двата часа, откакто ги „спасиха“.

От каросерията на полицейската кола, която ги откарваше към града, Сам и Реми с любопитство наблюдаваха пейзажа и се оглеждаха къде точно беше изхода от пещерите. Видяха го почти веднага, след като прекосиха клисурата Чобар и завиха на североизток към Катманду.

Подземното им бродене ги беше извело на повърхността едва на три километра от мястото, където влязоха. Когато осъзнаха това, Сам и Реми първо се усмихнаха, а след това, за недоумение на двамата полицаи на предната седалка, се смяха с глас цяла минута.

— Някакви идеи кой се е свързал с тях? — попита Реми и погледна Сам.

— Никакви. Доколкото мога да преценя, не сме арестувани.

— Сигурно ще ни разпитат. Каква ще е версията ни?

Сам се замисли за момент.

— Максимално близка до истината. Излезли сме малко преди изгрев на преход. Изгубили сме се и сме се лутали, докато ни открият. Ако настояват, ще караме с „Не сме сигурни“. Нищо не могат да докажат, освен ако не открият екипировката ни.

— Ясно. А в случай, че не ни хвърлят в някакъв забутан непалски затвор за нарушаване на неясно какви закони?

— Ще трябва да си върнем…

Сам спря да говори и присви очи.

Реми последва погледа му през прозореца към лявата част от общото помещение. На прага стояха Ръсел и Марджъри Кинг.

— Ще ми се да можех да кажа, че съм изненадана — промърмори Реми.

Главният сержант забеляза двамата Кинг и побърза да отиде при тях. Започнаха да говорят. Макар Сам и Реми да не чуваха разговора, маниерите на сержанта, както и позата му, им даваха нужната информация: угодничеше, дори изглеждаше леко уплашен. Накрая сержантът кимна и се върна на мястото си. Ръсел и Марджъри се отправиха към преддверието.

След няколко секунди вратата на Сам и Реми се отвори и сержантът пристъпи вътре заедно с един от подчинените си. Седнаха на масата срещу двамата Фарго. Сержантът каза нещо на непалски, след това кимна на другия, който заговори на английски — добър, но с тежък акцент:

— Сержантът пожела да превеждам. Приемате ли?

Сам и Реми кимнаха.

Сержантът отново проговори и след няколко секунди другият мъж преведе:

— Ако обичате, моля потвърдете самоличността си.

— Арестувани ли сме? — попита Сам.

— Не — отвърна офицерът. — Вие сте временно задържани.

— На какво основание.

— По силата на непалските закони не сме длъжни да отговорим на този въпрос. Моля потвърдете самоличността си.

Сам и Реми го сториха и през следващите няколко минути отговаряха на рутинни въпроси — „Защо сте в Непал?“, „Къде сте отседнали?“, „Какъв е мотивът на посещението ви?“… Най-накрая преминаха към същността.

— Къде бяхте тръгнали, когато се изгубихте?

— Наникъде конкретно — отвърна Реми. — Изглеждаше като чудесен ден за излет.

— Паркирали сте колата си при клисурата Чобар. Защо?

— Чухме, че районът е много красив — каза Сам.

— По кое време пристигнахте там?

— Преди съмване.

— Защо толкова рано?

— Не ни свърта — отвърна Сам с усмивка.

— Какво значи това?

— Обичаме да сме заети — уточни Реми.

— Моля, кажете ни накъде ви е отвел излетът ви.

— Ако знаехме — рече Сам, — сигурно нямаше да се изгубим.

— Имали сте компас. Как сте се изгубили?

— Въобще не ставам за бойскаут — засмя се Сам.

Реми се намеси.

— Пък аз при момичетата — скаути само продавах курабийките.

— Това не е смешно, господин и госпожа Фарго. Смешно ли го намирате?

Сам се престори на надлежно засрамен.

— Извинете ни. Изтощени сме и малко засрамени. Благодарни сме ви, че ни открихте. Кой ви е предупредил, че може да сме в беда?

Полицаят преведе въпроса. Сержантът изсумтя нещо и отново продума.

— Сержантът ви моли да се ограничавате с отговорите на неговите въпроси. Казахте, че сте планирали целодневен преход. Къде бяха раниците ви?

— Не очаквахме да се лутаме толкова дълго — каза Реми. — Не ни бива и в плановете.

Сам кимна тъжно, за да подчертае думите на жена си.

Полицаят попита:

— Очаквате да ви повярваме, че сте отишли на преход без никаква екипировка?

— Носех швейцарското си ножче — отбеляза сухо Сам.

Когато разбра какво казва Сам, сержантът изгледа свирепо двамата американци и излезе от стаята.

— Моля, изчакайте тук! — каза полицаят и също излезе.

Разбира се, сержантът прекоси общото помещение и отиде право в преддверието. Сам и Реми виждаха само гърба му — Ръсел и Марджъри бяха скрити от погледа им. Сам се изправи, отиде до дясната страна на прозореца и притисна лице към стъклото.

— Виждаш ли ги? — попита Реми.

— Да.

— И?

— Изглеждат недоволни. Нито една самодоволна усмивчица. Ръсел жестикулира… Хм, това е интересно…

— Какво?

— Имитира формата на кутия — със същите размери като сандъка, който намерихме.

— Това е добре. Предполагам, че са претърсили района, където ни намериха. Ръсел не би питал за нещо, което вече са открили.

Сам се дръпна от прозореца и се върна бързо на стола си.

Сержантът и подчиненията му отново влязоха в стаята и седнаха. Разпитът продължи, този път малко по-напрегнато и целеше заобиколно да хване Сам и Реми в лъжа. Същината на въпросите обаче оставаше същата: знаем, че трябва да сте имали принадлежности, къде са? Сам и Реми заникъде не бързаха и се придържаха към версията, а пред тях гневното безсилие на сержанта растеше. Накрая реши да ги заплашва:

— Знаем кои сте и с какво се занимавате. Подозираме, че сте дошли в Непал, за да търсите антики за черния пазар.

— На какво се основават съмненията ви? — попита Сам.

— Източници.

— Грешно са ви уведомили — заяви Реми.

— Има няколко члена, по които можем да ви обвиним — за всичките наказанията са тежки.

Сам се приведе напред и се втренчи в сержанта.

— Обвинете ни тогава! Веднага след това ще поискаме среща с правното аташе в американското посолство.

Сержантът издържа на погледа на Сам десет дълги секунди, а после се отпусна назад и въздъхна. Каза нещо на подчинения си, изправи се и излезе от стаята, като тръшна вратата на излизане.

Полицаят преведе:

— Свободни сте.

Десет минути по-късно, облечени в собствените си дрехи, Сам и Реми излязоха през предния вход на полицейското управление и заслизаха по стълбите. Падаше сумрак. По ясното небе звезди блещукаха като диамантен прах. Паветата на улицата бяха осветени от улични лампи.

— Сам! Реми!

Двамата, разбира се, очакваха да видят Ръсел и Марджъри на тротоара.

— Току-що чухме — каза Ръсел, подтичвайки. — Добре ли сте?

— Уморени, малко засрамени, но не особено зле — отговори Сам.

Вече бяха решили да се придържат към историята си за загубването по време на излет. Беше опасна маневра — всички знаеха, че Сам и Реми лъжат.

Какво щяха да сторят Ръсел и Марджъри? По-добър въпрос: понеже вече беше ясно, че целта на Чарли Кинг е съвсем различна от споделената със Сам и Реми, то какво ли планираха децата му? Какво преследваше Кинг и каква беше истинската история с изчезването на Франк Олтън?

— Ще ви закараме до колата ви — каза Марджъри.

— Ще я вземем утре сутрин — отговори Реми. — Връщаме се в хотела.

— По-добре да я вземем сега — каза Ръсел. — Ако имате екипировка вътре…

Сам не можа да спре усмивката си.

— Нямаме. Лека нощ.

Сам хвана Реми за ръка и заедно поеха в обратната посока.

Ръсел се обади:

— Ще ви се обадим сутринта!

— Недейте, ние ще ви се обадим — заяви Сам, без да се обръща.

Хюстън, Тексас

— Да, по дяволите! Бих казал, че съвсем се отклоняват от плана — викаше Чарлс Кинг, седнал на плюшения си офисен стол. Зад него градската панорама изпълваше прозорците от пода до тавана.

На половин свят разстояние от там, Ръсел и Марджъри Кинг не продумваха нищо. Знаеха, че не бива да прекъсват баща си. Ако иска да знае нещо, ще зададе въпрос.

— Къде, по дяволите, са били цял ден?

— Не знаем — отвърна Ръсел. — Мъжът, когото наехме да ги следи ги е изгубил на югозапад от…

— Наели? Как така наели?

— Той е един от нашите… охранители при разкопките — каза Марджъри. — Надежден е…

— Само че некадърен! Какво ще кажете да си намерите някого и с двете качества? Да сте мислили по тоя въпрос? И защо изобщо наемате някого? Вие двамата къде бяхте?

— При разкопките — каза Ръсел. — Готвим се да изпратим…

— Както и да е. Няма значение. Възможно ли е Фарго да са били в пещерите?

— Възможно е — рече Марджъри, но и ние сме били там. Няма нищо за намиране.

— Да, да. Въпросът е, ако са били там, как са разбрали къде да отидат? Трябва да получават само информацията, която искаме да получават, ясно?

— Да, тате — отвърнаха едновременно Марджъри и Ръсел.

— А нещата им?

— Прегледахме ги — каза Ръсел. — И колата им. Нашият човек в полицията ги разпитва един час, безуспешно.

— Извивал ли е ръце?

— Доколкото е могъл.

— Каза, че Фарго не са се впечатлили.

— Какво казват, че са правили?

— Загубили се на преход.

— Простотии! Това са Сам и Реми Фарго. Ще ви кажа какво е станало: двамата сте се издънили и Фарго са станали подозрителни. Сега си играят с вас. Сложете още хора да ги следят. Искам да знам къде отиват и какво правят. Разбрахте ли?

— Може да разчиташ на нас, тате — рече Марджъри.

— Няма да е лошо да мога да разчитам на вас наистина — промърмори Кинг. — Междувременно, няма да рискувам повече. Пращам подкрепления.

Кинг се приведе напред и натисна гневно бутона за прекъсване на връзката. От другата страна на бюрото, скръстила ръце, стоеше Жилан Шъ.

— Суров си тях, Чарлс — каза тихо тя.

— А ти ги глезиш! — стрелна в отговор Кинг.

— До инцидента с Фарго се справяха чудесно.

Кинг се намръщи и тръсна ядосано глава.

— Предполагам. Въпреки това, искам да отидеш, за да е сигурно, че работата няма да излезе от релси. Нещо е направило Фарго подозрителни. Вземи гълфстрийма и тръгвай. Оправи нещата. И се оправи с онзи Олтън. Вече е безполезен.

— Може ли да си по-конкретен?

— Накарай Фарго да си играят ролята. Иначе… Непал е голямо място и там хора изчезват постоянно.

11.

Хотел Хаят Риджънси Катманду, Непал

Рано сутринта телефонът иззвъня.

— Сам, нарочно ли го правиш? Обаждане за събуждане! Знаеш ли колко е часът?

Сам вдигна телефона и каза в слушалката:

— Ще сме там след четирийсет и пет минути.

— Къде ще сме?

— Както обещах. Хималайски масаж с горещи камъни за теб и дълбока разтривка за мен.

— Фарго — каза Реми с широка усмивка, — ти си съкровище!

Тя се измъкна от леглото и забърза към банята. В този момент някой почука на вратата и Сам отиде да отвори. Сервитьорът внесе закуската, която Сам поръча предната вечер: любимата на Реми, яхния от телешко и царевица и варени яйца, а за него бъркани яйца със сьомга.

Беше поръчал също така кафе и две чаши сок от червен портокал.

Докато двамата се хранеха, разглеждаха внимателно тайнствения сандък на дивана от другата страна на масата. Реми си наля второ кафе, а Сам звънна на Селма.

— Не мислите ли, че Кинг е поръчал да отвлекат Олтън? — попита Селма.

— За да ни доведе тук… възможно е — предположи Реми, докато отпиваше от кафето си.

Селма също се включи:

— Да ви доведе под претекст да намерите Франк и после… какво?

— Фалшиво знаме — промълви Сам и обясни: — Термин от шпионажа. Агент е вербуван от враг, който се преструва на съюзник. Агентът мисли, че мисията му е една, но е всъщност съвсем друга.

— О, страхотно… — промърмори Реми.

— Подобни планове са кули от карти. Ако Кинг наистина прави това, егото му не би позволило замисълът му да се отклони от предначертаното.

— Тогава не можете да сте сигурни дали търсите Люис Кинг, или пък не. И дали изобщо някой го е видял.

— Чарли не ми се струва сантиментален. Според мен той търси не баща си, а това, което баща му е търсел.

— Сандъкът? — попита Селма.

— Така мисля — отвърна Сам.

Предната вечер, вместо да се върнат в хотела, Сам и Реми тръгнаха на юг от полицейското управление, докато не се скриха от любопитни погледи. Тогава свиха на север и взеха такси. Сам поръча на шофьора да се помотае из града десетина минути, докато двамата с Реми наблюдаваха дали някой не ги следи. Не се съмняваха, че близнаците Кинг искат да ги държат под око и решиха да не им дават време да се организират.

Щом се увериха, че никой не ги следи, Сам каза на шофьора да ги откара до фирма за коли под наем в южните покрайнини на Катманду. Наеха един очукан зелен „Опел“. Час по-късно спряха на паркинга на един мотел на около километър от клисурата Чобар. Оставиха колата и изминаха пеша останалото разстояние.

Бяха запомнили добре ориентирите и за по-малко от час намериха изхода от пещерата. Нещата им още бяха там и изглеждаха недокоснати.

— Изпращаме ти го с „Федекс“ — каза Реми на Селма.

— Ако Кинг търси това, по-добре да се отървем от него. А и, Селма, ти обичаш пъзели — мисля, че този ще ти хареса много. Ако го разрешиш, ще ти купим онази риба за аквариума… онази, как беше…

— Тип циклида. Много рядка. Много скъпа. Казва се…

— Нещо на латински, убеден съм — довърши Сам, като се разсмя. — Разреши непалския ни пъзел и рибата е твоя.

— Не е нужно да ме подкупвате, господин Фарго. Това ми е работата.

— Тогава ще го наречем ранен подарък за рождения ти ден — отвърна Реми. Двамата със Сам се спогледаха усмихнати: Селма не обичаше рождените дни, особено своя.

— Между другото, чух се с Руб — рече Селма, като смени бързо темата. — Проучил е Жилан Шъ. Каза, че била „на практика невидима“. Без шофьорска книжка, кредитни карти, официални документи, освен един: имиграционния й картон. Според него се е преместила тук от Хонконг през 1990 г. с работна виза, била е на шестнайсет.

— Нека позная — каза Сам. — Работила е за крал Петрол.

— Да. Ето обаче интересната част. Тогава е била бременна в шестия месец. Направих сметка. Терминът й съвпада с рождените дати на Ръсел и Марджъри.

— Е, вече е сигурно — каза Реми. — Още повече не харесвам Чарли Кинг. Сигурно я е купил.

— Добро предположение — съгласи се Сам.

Селма попита:

— Каква е следващата стъпка?

— Обратно в университета. Получихме съобщение от професор Каалрами. Направила е превода на пергамента от деванагари…

— Лова — поправи го Реми. — Тя каза, че е писан на лова.

— Да, вярно — съгласи се Сам. — Ако имаме късмет, колегата й може да ни осветли за гробницата, която намерихме.

— Ами Франк?

— Ако Кинг седи зад отвличането, имаме шанс, само ако му предложим нещо в замяна. Ако Кинг мисли, че имаме нещо, което му се полага, ще сме в по-изгодна позиция да се пазарим. Дотогава можем само да се надяваме, че Кинг е достатъчно умен, за да не убие Франк.

Университет Катманду

След като се увериха, че никой не ги следи, Сам и Реми намериха офис на „Федекс“ и изпратиха сандъка на Селма. Човекът на гишето им каза, че ще им струва шестстотин долара и ще отнеме два дни. Това ги устройваше напълно, при положение, че така щяха да осигурят безопасността на сандъка — ако Кинг наистина търси него. Така или иначе, нямаха нито време, нито ресурси, за да се справят лично с проблема. А и Селма, Пийт и Уенди бяха по-добре подготвени.

Сам и Реми стигнаха до кампуса на университета малко преди един следобед и намериха професор Каалрами в кабинета й. След като си размениха любезности, те се разположиха край конферентната маса.

— Този пергамент беше голямо предизвикателство — започна професор Каалрами. — Отне ми почти шест часа.

— Съжаляваме, че сме ви отнели толкова от времето — извини се Реми.

— Глупости! По-добре, отколкото цяла вечер да гледам телевизия. Хареса ми гимнастиката за мозъка. Ето превода в писмен вид. — Тя плъзна напечатан на пишеща машина лист през масата. — Мога да потвърдя какво представлява документът. Военен указ за изнасянето на „Теуранг“ от столицата Ло Мантанг в царството Мустанг.

— Кога? — попита Сам.

— Не пише — каза професор Каалрами. — Моят колега, с когото ще се срещнем след малко, е по-добре подготвен да отговори на този въпрос. Може да има нещо в текста, което съм пропуснала.

— Този Теуранг… — подхвана Реми.

— Освен че също така го наричат „Златния човек“, боя се, че не намерих друго за него. Но, както казах, колегата ми може да знае. Предводителят на армията на Мустанг — предполагам, че позицията е подобна на генерал, е наредил от името на Кралския дом Теуранг да бъде отнесен от града от специална група войници, наречени „Пазители“. Нямат друго описание. Само име.

— Къде е трябвало да бъде отнесен? — попита Сам.

— Не пише. Няколко пъти се използва фразата „според нареждането“, което предполага, че Пазителите вероятно са получили отделна, по-конкретна заповед.

— Нещо друго? — попита Реми.

— Нищо. Текстът възхвалява желанието на Пазителите да загинат, за да защитят Златния човек.

— Обичаен военен жаргон — каза Сам. — Мотивационни приказки от генерала преди…

— Не, извинете ме, господин Фарго. Използвах погрешната дума. Възхвалата не е за готовността им да загинат в битка. Всяка фраза говори за неизбежност. Който е писал документа е знаел, че Пазителите ще загинат със сигурност. Не се е очаквало който и да било от тях да се завърне жив в Ло Мантанг.

Малко преди два часа следобед излязоха от кабинета на професор Каалрами, за да се срещнат с колегата й Сушант Дхарел. Прекосиха кампуса и влязоха в една сградата на другия му край.

Слаб като вейка мъж, малко над трийсетте, тъкмо приключваше лекцията си в облицована с дърво класна стая. Изчакаха всички студенти да излязат и професор Каалрами ги представи. Когато чу как Каалрами описва пергамента, Дхарел грейна.

— Носите ли този документ?

— Да, и превода — отвърна професор Каалрами и му ги подаде.

Дхарел ги огледа, движейки устни безгласно, докато попиваше съдържанието. Вдигна поглед към Сам и Реми.

— Къде сте намерили това? Чие е било… — Той спря. — Простете ми вълнението и лошите обноски. Моля, седнете!

Сам, Реми и професор Каалрами седнаха на столовете на първия ред. Дхарел придърпа стола от бюрото си и седна срещу тях.

— Ако нямате нищо против… Бихте ли ми казали къде сте го намерили?

— Беше сред принадлежностите на един мъж, Люис Кинг.

— Мой приятел отпреди много години — добави Каалрами. — Преди твоето време, Сушант. Мисля, че преводът ми е доста точен, но не можах да дам на господин и госпожа Фарго почти никаква допълнителна информация. Ти си експертът по непалска история, така че реших, че можеш да помогнеш.

— Разбира се, разбира се! — отвърна Дхарел, като отново огледа пергамент. След още минута пак вдигна очи. — Не се обиждайте, господин и госпожа Фарго, но за да сме напълно изрядни, ще приема, че нямате познания по нашата история.

— Добро предположение — отвърна Сам.

— Също така трябва да призная, че мнозина считат това, което ще ви кажа, повече за легенда, отколкото за история.

— Разбираме — каза Реми. — Моля, продължете.

— Намерили сте така наречения указ Химаншу. Бил е издаден през 1421 г. от военен предводител на име Долма. Ето, тук долу се вижда официалният му печат. Тогава е било обичайна практика. Печатите и щампите са се изработвали внимателно и се пазели ревностно. Високопоставените служители — и военни, и правителствени, били придружавани от войници, само за да са в безопасност официалните печати. Ако имам повече време, мога да потвърдя или отхвърля достоверността на този печат, но на пръв поглед ми изглежда истински.

— Преводът на професор Каалрами говори за изнасянето на някакъв артефакт — каза Сам. — Теуранг.

— Да, точно така. Познат също като Златния човек. Тук историята се смесва с митовете. Предполага се, че Теуранг е бил статуя в реален размер на подобно на човек създание или, зависи кого питате, скелетът на самото създание. Историята зад Теуранг е подобна на тази от Сътворението в Библията. Теуранг се смята за останките на земния… — гласът на Дхарел заглъхна, докато търсеше подходяща фраза — животодаряващ. Бащата на човечеството, така да се каже.

— Страшно звание — каза Сам.

Дхарел сбърчи вежди за миг и след това се усмихна.

— О, да, разбирам. Да, тежко бреме е Теуранг. Така или иначе, истински или митологичен, Златния мъж се превърнал в символ на благоговение за народа на Мустанг — и за голяма част от Непал. Ала в легендите домът на Теуранг бил Ло Мантанг.

— Това определение „животодаряващ“ — включи се Реми, — метафоричен смисъл ли има или буквален?

Дхарел се усмихна отново и сви рамене.

— Както с всяка религиозна история, тълкуванието е в главата на тълкуващия. Мисля, че е разумно да предположим, че по времето на този указ хората са вярвали в буквалния смисъл.

— Какво можете да ни кажете за Пазителите? — попита Сам.

— Били са елитни воини, еквивалент на днешните специални части. Според някои текстове са били обучавани от деца за една-единствена цел: да защитават Теуранг.

— Професор Каалрами спомена една фраза от указа — „според нареждането“, във връзка с плана, който Пазителите е трябвало да изпълнят. Какво мислите?

— Нямам подробна информация за конкретния план — отговори Дхарел, — но доколкото ми е известно, Пазителите са били едва няколко десетки. Всеки от тях е трябвало да напусне града със сандък, който да обърка враговете. Само в един от тях обаче са били разглобените останки на Теуранг.

Сам и Реми се спогледаха.

Дхарел добави:

— Едва няколко души са знаели кой Пазител носи истинския сандък.

Сам попита:

— А другите сандъци?

Дхарел поклати глава.

— Не знам. Може би нищо, а може би копие на Теуранг. Във всеки случай, планът е имал за цел да обърка преследвачите. С най-добрите оръжия и най-бързите коне, Пазителите е трябвало да напуснат града и да се разделят с надеждата да разделят и преследвачите. Пазителят с истинския Теуранг е трябвало да избяга и да го скрие на предварително определено място.

— Бихте ли могъл да опишете тези оръжия?

— Само в най-общи линии: меч, няколко ками и копие.

— Има ли информация дали планът е бил успешен? — попита Реми.

— Не.

— А как са изглеждали сандъците? — попита Реми.

Дхарел взе лист хартия и молив от бюрото и скицира дървен куб, много подобен на онзи от пещерата. Дхарел каза:

— Ако съдя по това, което съм успял да открия, това е най-точното описание, което ще намерите. Твърди се, че сандъкът е бил с изкусна изработка, с надеждата, че всеки път, когато врагът се добере до някой от тях, ще прекара дни или седмици в опити да го отвори.

— И така другите Пазители ще получат повече време — каза Сам.

— Точно така. Пазителите не са имали семейство, нито пък приятели, които враговете да използват срещу тях. Също така от малки са били обучавани да издържат на най-тежките мъчения.

— Невероятна отдаденост — отбеляза Реми.

— Наистина.

— Може ли да опишете Теуранг? — попита Сам.

Дхарел кимна утвърдително.

— Както казах, смята се, че има човекоподобни черти, но иначе прилича на… звяр. Костите били направени от най-чисто злато, а очите от скъпоценен камък.

— Златния човек — каза Реми.

— Да. Ето… Имам една рисунка. — Дхарел се изправи, заобиколи бюрото и затършува из чекмеджетата, а след това се върна при тях с подвързана с кожа книга. Прелисти страниците и спря на една от тях. Обърна книгата и я подаде на Сам и Реми.

След няколко секунди Реми промълви:

— Здрасти, хубавец.

Макар и стилизирана, интерпретацията на художника беше почти същата като гравюрата на щита от пещерата.

Час по-късно Сам и Реми вече бяха в хотела и се обадиха на Селма. Разказаха й за посещението в университета.

— Изумително! — възкликна Селма. — Това е невероятна находка!

— Не можем да се похвалим, че е наша — отвърна Реми. — Подозирам, че Люис Кинг ни е изпреварил. Ако наистина е прекарал десетилетия в търсене на това, всичко е негово — посмъртно, разбира се.

— Значи мислите, че е мъртъв?

— Само предположение — каза Сам. — Ако някой друг беше открил гробницата преди нас, щеше да се разчуе. Щеше да има разкопки и всичко намерено щеше да бъде описано.

Реми продължи:

— Кинг сигурно е изследвал пещерите, поставил е клиновете, открил е гробницата и е паднал, докато се е опитвал да се върне обратно през рова. Ако се е случило това, костите на Люис Кинг са пръснати по дъното на някой от подземните притоци на Багмати. А е бил толкова близо…

— Да не избързваме — намеси се Сам. — Сандъкът като нищо може да е бил една от примамките. Ще си остане важна находка, но не и голямата награда.

— Ще разберем, ако… когато успеем да го отворим — чу се гласа на Селма.

Сам и Реми поговориха още няколко минути с нея и прекъснаха връзката.

— Какво сега? — попита Реми.

— Не знам за теб, но на мен ми дойде до гуша от досадните близнаци Кинг.

— Иска ли питане!

— Търчат подире ни и ни хапят по глезените откакто сме тук. Време е да разменим местата си с тях, а и със самия Кинг старши.

— Тайно наблюдение? — очите на Реми светнаха.

Сам я изгледа и се усмихна несигурно.

— Понякога готовността ти ме плаши.

— Обожавам тайното наблюдение!

— Знам, скъпа. Може би намерихме това, което търси Кинг, а може и да не сме. Да видим ще успеем ли да го убедим, че е у нас. Ще пораздрусаме дървото и ще видим какво ще изпадне.

12.

Катманду, Непал

Селма знаеше, че близнаците наблюдават работата на един от минните концерни на баща си и само за няколко часа успя да се добере до по-подробна информация. Разкопките се водеха от името на един от многото филиали на Кинг и бяха на север от Катманду в долината Лангтанг.

Сам и Реми отново се отбиха в магазина за военна екипировка, прибраха купеното на задната седалка на новонаетия „Рейндж роувър“ и тръгнаха. Беше почти пет. След по-малко от два часа щеше да започне да се мръква, искаха да се отдалечат от близнаците Кинг, колкото се може по-бързо, защото знаеха, че няма да ги оставят на мира.

Мините бяха на около петдесет километра северно от града по права линия. Но по пътя разстоянието беше три пъти по-дълго. В Америка това щеше да бъде една приятна и бърза разходка, но в Непал си беше целодневна одисея.

— Ако съдим по картата — каза Реми, облегнала се назад в седалката до шофьора, — това, което наричат магистрала, е всъщност черен път, малко по-широк и малко по-добре поддържан от пътека. Подминем ли град Трисули Базар, ще се движим по второкласни пътища. Един Бог знае какво значи това.

— Колко път има до Трисули?

— Ако имаме късмет, ще сме там малко преди мръкване. Сам… коза!

Сам вдигна глава — една девойка пресичаше пътя, заедно с козата си, без да обръща внимание на движещата се срещу нея кола. Роувърът спря рязко насред облак кафяв прах. Момичето погледна Сам и Реми, усмихна им се и им махна с ръка. Сам и Рем й отвърнаха.

— Научих си урока — заяви Сам. — В Непал няма пешеходни пътеки.

— А козите имат предимство — добави Реми.

Излязоха от града и поеха през околните хълмове. Терасирани ниви, тучни и зелени на фона на голите, кафеникави склонове обграждаха пътя от двете страни. Вляво по канарите се пенеше река Трисули, пълна с парчета топящ се лед, с цвят на олово. От време на време се виждаха колиби, сгушени край отдалечени дървета. Далеч на север и на запад се извисяваха хималайските върхове като назъбени черни кули в небето.

Два часа по-късно, тъкмо когато слънцето се скриваше зад планините, те спряха в Трисули. Макар да се изкушаваха да прекарат нощта в един от хостелите, Сам и Реми решиха, че е по-сигурно да спят под открито небе. Колкото и малко вероятно да беше близнаците да се сетят да ги търсят тук, Сам и Реми сметнаха, че ще е по-умно да очакват най-лошото.

Като следваше указанията на Реми, Сам излезе от градчето с включени фарове, сви по един тесен път и стигна до нещо, което картата наричаше „крайпътен стоп за пътешественици“. Озоваха се на кръгла поляна, обградена от подобни на юрти палатки. Сам угаси фаровете и двигателя.

— Виждаш ли някого? — попита той, докато се оглеждаше.

— Не. Изглежда всичко това е само за нас.

— Колиба или палатка?

— Ще е срамота да не използваме грозната скърпена от какво ли не палатка, за която платихме толкова пари — каза Реми.

— Това е моето момиче.

Петнайсет минути по-късно, на светлината на челниците си, двамата подготвиха лагера си на няколкостотин метра зад колибите, в малка борова горичка. Докато Реми привършваше с разтягането на спалните чували, Сам накладе огън.

Сам се зарови в хранителните запаси, които носеха, и попита:

— Дехидратирано пиле терияки или… дехидратирано пиле терияки?

— Което се яде по-бързо — отговори Реми. — Копнея да си легна. Ужасно ме боли глава!

— От разредения въздух е. На около три километра надморска височина сме. Утре ще си по-добре.

Сам подготви двете порции за минути. Когато приключиха с вечерята, Сам свари две чаши чай. Седнаха край огъня и се вгледаха в пламъците. Някъде сред дърветата избуха бухал.

— Ако Кинг наистина търси Теуранг, чудя се защо ли му е… — рече замислено Реми.

— Кой знае — отвърна Сам. — А и защо е цялата тази тайнственост? Защо прави тези аматьорски трикове с децата си?

— Той е властен мъж с его колкото Аляска…

— И е побъркан от желание да контролира нещата.

— И това също, да. Може би просто това е стилът му на работа — не вярвай на никого и стискай всичко и всички в железен юмрук.

— Може и да си права. Но каквото и да го движи, не ми се ще да му давам нещо толкова ценно като Теуранг.

Реми кимна.

— Мисля, че Люис Кинг — жив или мъртъв, би се съгласил с нас. Сигурна съм, че би искал артефактът да попадне или Непалския национален музей, или в някой университет.

— Също толкова важно е — добави Сам, — да направим всичко възможно Кинг да си плати за това, че е наредил отвличането на Франк, независимо от извратените му причини.

— Кинг няма да се даде без бой, Сам.

— Нито пък ние.

— Това е мъжът, когото обичам!

На следващия ден Сам и Реми станаха преди зазоряване, закусиха, прибраха багажа и се отправиха на път още преди седем сутринта. Докато се качваха нагоре в планината и подминаваха градче след градче с имена като Бетравати, Манигаун, Рамче и Таре, пейзажът постепенно се смени и зелените терасовидни ниви отстъпиха място на черно-бели възвишения в тесни дефилета и гори. Обядваха набързо и продължиха. Час по-късно стигнаха до разклонението, откъдето трябваше да поемат на север от Бока Джхунда. Сам спря колата и двамата огледаха скептично черния път пред себе си. Малко по-широк от самия роувър и обграден с гъста растителност, той приличаше повече на тунел, отколкото на път.

— Май имам дежа вю — каза Сам. — Не бяхме ли на същия път преди няколко месеца, само че в Мадагаскар?

— Плашещо много си приличат — съгласи се Реми. — Нека проверя отново.

Тя прокара показалец по картата, като от време на време хвърляше око на бележките си. Това е мястото — нямаше съмнение. Според Селма, мината беше на двайсет километра на изток. На няколко километра северно оттук имаше по-голям път, но го използваха само превозните средства от лагера към мината.

— Най-добре е да се вмъкнем през задната врата. Имаш ли обхват?

Реми извади сателитния си телефон и провери гласовите съобщения. Заслуша се, кимна и вдигна пръст.

— Професор Дхарел от университета. Поразпитал е. Явно в Ло Мантанг има местен историк, когото считат за експерт по историята на Мустанг. Съгласил се е да се види с нас.

— Кога?

— Когато отидем.

Сам сви рамене.

— Няма проблем. Ако не ни спипат как влизаме в лагера на Кинг, ще стигнем до Ло Мантанг за три-четири седмици.

Той включи на скорост и натисна педала на газта.

Пътят беше доста стръмен и лъкатушещ. Скоро, въпреки скоростта от петнайсет километра в час, Сам и Реми имаха чувството, че са на влакче в лунапарк. От време на време през листата се мяркаха клисури, бързоструйни реки и назъбени скали. Не след дълго и те се скриха напълно и гората ги погълна.

След близо час и половина Сам направи един особено рязък завой. В мига, в който излязоха от завоя, Реми извика:

— Големи дървета!

— Виждам — отвърна Сам, вече натиснал спирачката.

Пред предното стъкло се изправи стена зеленина.

— Кажи ми, че не е вярно — каза Сам. — Селма е сгрешила?

— Няма начин Селма да е сгрешила.

Двамата излязоха от колата приведени и започнаха да си проправят път през гъстата растителност край роувъра. Едва успяха да се доберат до предната броня.

— Даже и пиколо няма — промърмори Сам.

Реми извика:

— Намерих пътека.

Сам се добра до нея. Както каза Реми, сред дърветата се губеше тясна пътека. Сам извади компаса и Реми свери показанията му с картата.

— Три километра надолу по този път — каза тя.

— Значи в непалски условия ще ни отнеме… десетина дни, плюс-минус.

— Плюс-минус — съгласи се Реми.

Пътеката се спускаше на зигзаг и свършваше край реката. Водата се плискаше бурно в покрити с мъх канари, запращайки пръски, от които Сам и Реми подгизнаха за секунди.

Тръгнаха по пътеката на юг и стигнаха до относително спокойна част от реката, където имаше висящ дървен мост, съвсем малко по-широк от раменете им. Зеленината от двата бряга надвисваше над водата — лиани и клони скриваха другия край на моста.

Сам свали раницата, стисна с двете си ръце въжените перила и опипвайки с крак за цепнатини или охлабени дъски, преди да премести пълната си тежест върху моста. Когато стигна до средата, подскочи, за да изпита здравината му.

— Сам!

— Изглежда достатъчно здрав.

— Не го прави отново! — Реми видя полуусмивката на мъжа си и присви очи. — Ако искаш и аз да скоча…

Той се засмя, обърна се и се върна при нея.

— Хайде, ще ни издържи.

Той метна отново раницата на гърба си и двамата поеха по моста. След две кратки паузи, за да изчакат моста да спре да се клати, стигнаха до другата страна.

През следващия един час вървяха по пътеката, която се виеше нагоре-надолу по залесени склонове и покрай клисури. Накрая дърветата пред тях оредяха. Сам и Реми превалиха едно възвишение и почти веднага чуха дизелови двигатели и бибипкането на камиони.

— Залегни! — изкомандва Сам и падна по корем, като дръпна Реми със себе си.

— Какво? Нищо не видях…

— Точно под нас!

Сам й направи знак да го последва, обърна се наляво и запълзя встрани от пътеката, сред гъсталака. След седем-осем метра спря, погледна назад и сви пръст. Реми допълзя до него. Сам раздели листака с ръка.

Точно под тях имаше ров с формата на топка за американски футбол, дълбок десетина метра, широк двеста и дълъг почти четиристотин. Стените на рова бяха идеално вертикални и черни, сякаш великан беше изрязал земята с формичка за курабийки. В центъра на рова жълти булдозери, камиони и високоповдигачи се движеха напред-назад по добре утъпкани пътища, докато по ръбовете работници с лопати и кирки работеха около хоризонтални шахти. В далечния край на изкопа пръстена рампа водеше до поляна, а оттам — така предполагаха Сам и Реми, до главния обслужващ път. Каравани на строителите и сглобяеми полуцилиндрични временни подслони и складове ограждаха поляната.

Сам оглежда мястото внимателно.

— Виждам пазачи. По дърветата край поляната.

— Въоръжени?

— Да. С автомати. Но не обичайните калашници. Не познавам модела, но е модерен. Не приличат на изследователски разкопки — каза Сам. — С изключение на някои разкопки в банановите републики.

Реми се взираше в отвесния наклон на изкопа.

— Мога да преброя тринайсет… не, четиринайсет странични тунела. Всеки е достатъчно голям, за да мине през него човек.

Булдозерите и камионите като че ли избягваха ръбовете на изкопа. От време на време обаче някой повдигач приближаваше тунел, вдигаше покрити с платнище палета, изкачваше рампата и се скриваше от поглед.

— Дай ми бинокъла — каза Реми.

Сам го извади от раницата си и й го подаде. Тя огледа изкопа и го върна на Сам.

— Виждаш ли третия тунел отляво на рампата? Бързо, преди да го скрият.

— Виждам го.

— Виж сега палетата.

Сам го стори. След няколко секунди свали бинокъла и погледна Реми.

— Какво, по дяволите, е това?

— Не съм специалист — каза Реми, — но съм сигурна, че е амонит — голиат. Вкаменелост като гигантски наутилус[8]. Това не е минен лагер, Сам. Това са палеонтологични разкопки.

13.

Долина Лангтанг, Непал

— Разкопки? — повтори Сам. — Защо Кинг ще прави разкопки?

— Няма как да знаем, но това тук нарушава десетина непалски закона. Те се отнасят много сериозно към палеонтологичните разкопки, особено на вкаменелости.

— Черен пазар? — замисли се на глас Сам.

— И на мен първо това ми хрумна — отвърна Реми.

През последното десетилетие нелегалните разкопки и продажба на вкаменелости се бяха превърнали в голям бизнес, особено в Азия. Китай бе сочен за най-виден нарушител от няколко разследващи органа, но така или иначе нито една държава не бе наложила санкции. Предишната година доклад на Инициативата за устойчиво опазване на околната среда бе изчислил, че от хилядите тонове вкаменелости, продавани на черния пазар, по-малко от един процент са заловени — а от заловените нито един случай не е стигнал до ефективна присъда.

— Има много пари тук — каза Реми. — Частните колекционери са готови да платят милиони за непокътнати изкопаеми, особено от по-лъскавите видове: велосираптор, тиранозавър рекс, трицератопс, стегозавър…

— Милионите са джобни за Кинг.

— Прав си, но няма смисъл да отричаме това, което виждаме с очите си. Това не влиза ли в категорията „можем да упражним влияние“?

Сам се усмихна.

— Определено влиза, но ще ни трябва нещо повече от снимки. Настроена ли си за малко лукаво мошеничество?

— Голям фен съм на лукавото мошеничество.

Сам погледна часовника си.

— Имаме няколко часа до стъмване.

Реми се обърна и извади дигиталния фотоапарат от раницата.

— Ще се възползвам от все още добрата светлина.

Дали беше игра на светлината или пък реален феномен, но сумракът в Хималаите като че ли продължаваше часове. Час след като Сам и Реми се скриха в храсталаците и зачакаха, слънцето започна да се спуска към западните върхове и през следващите два часа двамата наблюдаваха как здрачът се спуска над гората, докато накрая булдозерите и камионите включиха фаровете си.

— Привършват — каза Сам и посочи към разкопките.

По периметъра на изкопа от тунелите наизлизаха копачите и поеха към рампата.

— Работят от сутрин до здрач — отбеляза Реми.

— И вероятно за жълти стотинки — допълни Сам.

— Или за никакви. Може би възнаграждението им е, че остават живи.

Вдясно изпука клонка. Двамата застинаха. Тишина. След това се чуха едва доловими за слуха стъпки — приближаваха. Сам направи жест с хоризонтална длан и двамата с Реми се притиснаха до земята, обърнали лица надясно към звука.

Изминаха десетина секунди.

На пътеката се появи сенчест силует. Облечен с работни дрехи и шапка с широка, мека периферия, мъжът държеше автомат напреки на тялото си. Стигна до ръба на изкопа, спря и погледна надолу. Вдигна бинокъл пред очите си. След цяла минута той смъкна бинокъла, обърна се, слезе от пътеката и се скри от поглед.

Сам и Реми почакаха пет минути и се надигнаха на лакти.

— Видя ли лицето му? — попита тя.

— Бях твърде зает да чакам да стъпи отгоре ни.

— Беше китаец.

— Сигурна ли си?

— Да.

Сам помисли за момент.

— Явно Чарли Кинг си е намерил партньори. Но има и добри новини.

— Какви?

— Не носеше бинокъл за нощно виждане. Сега трябва само да се притесняваме да не се блъснем в някой от тях в тъмното.

— Ти си вечният оптимист — засмя се Реми.

Двамата продължиха да наблюдават и да чакат, не само последните работници да се изкачат по рампата, но и дали няма да се появи още някой патрул или съгледвач.

Час след като нощта се спусна, Сам и Реми решиха, че е безопасно да се приближат. Не носеха въже и затова затърсиха достатъчно дълга и здрава лиана. Привързаха единия й край за ствола на едно близко дърво, а Сам пусна другия край в изкопа.

— Ще трябва да скочим от около три метра.

— Знаех си, че парашутистката ми подготовка ще свърши работа в някой хубав момент — отвърна Реми. — Подай ми ръка.

Преди Сам да възрази Реми вече спускаше краката си през ръба. Той я стисна за дясната ръка, а тя се хвана с лявата за лианата.

— Ще се видим на дъното — каза Реми с усмивка и се спусна. Щом стигна до края на лианата, тя скочи, падна, претърколи се през рамо и се спря на четири крака.

— Фукла — измърмори Сам и я последва. След няколко мига беше до нея, макар да не се бе справил толкова грациозно с претъркулването.

— Упражнявала си се повече от мен.

— Пилатес. Ах, да, и балет.

— Никога не си танцувала балет.

— Танцувах като малка.

Сам измърмори, а тя го целуна по бузата.

— Накъде сега? — попита.

Сам посочи входа на най-близкия тунел на петдесетина метра вляво. Приведени, двамата се затичаха покрай едната страна на изкопа и приклекнаха до входа.

— Ще надзърна — каза Реми и влезе.

След няколко минути се върна.

— Работят по няколко екземпляра, но нищо интересно.

— Продължаваме.

Изтичаха до другия тунел и повториха процедурата. Резултатите бяха същите. Продължиха към третия.

Бяха на три метра от входа, когато в далечния край на изкопа се включиха три индустриални прожектора „Клиг“ и обляха половината място в суха, бяла светлина.

— Бързо! — каза Сам. — Вътре!

Вмъкнаха се светкавично в тунела и паднаха по корем.

— Забелязаха ли ни? — прошепна Реми.

— Ако ни бяха забелязали, щяха вече да стрелят по нас — отвърна Сам. — Така или иначе, скоро ще разберем.

Зачакаха със затаен дъх, готови да чуят как приближават трополящи стъпки или пукота на изстрели, ала не се случи нито едното от двете. Вместо това от района на рампата женски глас извика нещо, което звучеше като команда.

— Разбра ли нещо? — попита Сам. — На китайски ли е?

Реми кимна.

— Пропуснах повечето. Нещо като „доведете го“, мисля.

Двамата пропълзяха няколко сантиметра и надникнаха през входа.

Група от двайсетина работници вървеше надолу по рампата. Обграждаха ги четирима пазачи. Отпред вървеше дребна жена в черно трико. Когато стигнаха до дъното на изкопа, пазачите подредиха работниците в редица, с лице към скривалището на Сам и Реми. Жената продължи да върви.

Сам взе бинокъла и погледна. Свали го и погледна Реми косо.

— Няма да повярваш. Самата тя — каза той. — Жилан Шъ.

Реми започна да снима.

— Не знам дали успях да я хвана — рече тя.

Шъ спря ненадейно, завъртя се към събраните работници и започна да вика и жестикулира бясно. Реми затвори очи, опитвайки се да долови думите.

— Нещо за крадци. Крали от мястото. Липсвали някакви неща.

Шъ млъкна рязко, направи пауза и посочи с пръст един от работниците. Пазачите се нахвърлиха върху него — единият го удари в кръста с приклада на автомата и го просна по лице на земята. Втори пазач го вдигна на крака и го завлачи напред. Спряха на няколко метра от Шъ. Пазачът пусна мъжа, а той падна на колене и заговори бързо.

— Моли се — прошепна Реми. — Имал жена и деца… Откраднал само едно малко парче…

Без предупреждение, Жилан Шъ извади пистолет от колана си, направи крачка напред и застреля мъжа в главата. Той се килна настрани и не помръдна.

Шъ отново заговори. Макар Реми да не превеждаше, нямаше нужда от много въображение, за да стане ясно какво казва „откраднете ли, умирате“.

Пазачите заблъскаха и забутаха работниците обратно по рампата. Шъ ги последва и скоро изкопът отново беше празен, с изключение на трупа. Прожекторите угаснаха.

Сам и Реми мълчаха. Накрая той каза:

— Каквато и симпатия да съм имал към нея, току-що се изпари напълно.

Реми кимна.

— Трябва да помогнем на тези хора, Сам!

— Така е, но тази вечер не можем да сторим нищо.

— Можем да отвлечем Шъ и да нахраним с нея…

— С удоволствие, но едва ли ще успеем да го сторим, без да вдигнем всички на крак. Няма да сме минали и два километра и ще ни хванат. Най-смисленото, което можем да направим, е да разберем какво прави Кинг тук и да го разгласим.

Реми помисли и кимна.

— Снимките няма да са ни достатъчни, трябват ни още доказателства — напомни му тя.

— Съгласен съм. Една от онези каравани там горе трябва да е офис. Ако има документи, там ще ги открием.

След като се увериха, че суматохата е отминала, посетиха всички останали тунели. Сам пазеше да не ги забележи някой, а Реми снимаше.

— Там има екземпляр от каликотериум. Почти непокътнат.

— Какво?

— Каликотериум. Трипръсто копитно животно от ранния плиоцен — бил е нещо средно между кон и носорог с дълги крайници. Измрели са преди седем милиона години. Много са интересни, всъщност…

— Реми…

— Какво?

— Може би по-късно.

Тя се усмихна.

— Да. Извинявай!

— Колко е ценен?

— Гадая, но може би… половин милион долара за добър екземпляр.

Сам огледа рампата и поляната, но всичко беше спокойно, виждаше се само един пазач.

— Нещо ми подсказва, че не се тревожат толкова кой ще влезе, а кой ще се измъкне.

— След видяното, трябва да се съглася. Какъв е планът?

— Ако не си подаваме главите много-много, почти до върха на рампата не би ни видял никой. Спираме там, изчакваме да ни подмине пазачът и тичаме до първата каравана вляво. Вмъкваме се под нея. От там нататък, трябва само да намерим офиса.

— И готово, а?

Сам се усмихна.

— Като да откраднеш вкаменелост от милиардер. — Замълча. — Почти забравих. Може ли да взема за малко фотоапарата ти?

Реми му го подаде. Сам изтича до средата на изкопа и приклекна до трупа. Претършува дрехите на мъжа, обърна го по гръб, снима лицето му и се върна при Реми.

— До сутринта Шъ ще е наредила да заровят тялото — обясни той. — Бихме могли поне да уведомим семейството му.

Реми се усмихна.

— Ти си добър човек, Сам Фарго.

Изчакаха пазача да се скрие от полезрението им и се измъкнаха от тунела, затичаха по протежение на едната стена, докато стигнаха до рампата. Трийсет секунди по-късно лежаха по корем близо до върха.

Сега имаха почти идеален изглед към цялата поляна. От двете й страни бяха разположени общо осем каравани — три вляво и пет вдясно. Прозорците на караваните вляво светеха, а Сам и Реми чуваха гласове отвътре. От петте каравани вдясно най-близките три светеха, а последните две тъмнееха.

Отпред се намираха четири от полуцилиндричните складове — между тях се виеше главният път. Над вратата на всеки от тях светеха жълтеникави натриеви лампи.

— Сигурно там прибират екипировката — предположи Реми.

Сам кимна.

— А ако трябваше да залагам в коя каравана е офисът, бих казал в една от тъмните.

— Съгласна съм. Трудната част ще е да се доберем дотам.

Реми беше права. Не смееха да поемат направо към караваните. Ако се появеше пазачът или някой погледнеше през прозореца, щяха да ги хванат.

— Ще я караме бавно и ще използваме първите три каравани за прикритие.

— А ако офисът е заключен?

— Ще трябва някак да се справим. — Сам погледна колко е часът. — Пазачът трябва да мине всеки момент.

Двайсетина секунди по-късно пазачът се подаде иззад ъгъла на най-близкия склад и пое към тройката каравани вляво. След като огледа всяка от тях с фенер, той прекоси поляната, повтори същото с останалите пет каравани и отмина.

Сам почака още двайсетина секунди и кимна на Реми. Двамата се изправиха, изтичаха по рампата и завиха вдясно към първата каравана. Спряха до задната й стена и приклекнаха, скрити зад един от пилоните, крепящи караваната.

— Виждаш ли нещо? — попита Сам.

— Чисто е.

Изправиха се и се промъкнаха до следващата каравана. Спряха отново, огледаха се и се ослушаха, преди да продължат. Зад третата каравана Сам почука по часовника и произнесе само с устни „пазач“. През стената над главите им се чуваше разговор на китайски и тиха музика, вероятно от радио.

Сам и Реми се долепиха до земята и застинаха. Не чакаха дълго. Точно навреме пазачът се показа на поляната и започна обиколката си. Когато стигна до тяхната каравана, те го изчакаха, без да смеят да дишат, докато лъчът от фенерчето се движеше по земята под караваната.

Лъчът ненадейно спря. Върна се на подпорния пилон, който криеше Сам и Реми, и спря отново. Двамата лежаха един до друг — Сам стисна ръката на Реми за успокоение.

Сякаш след цяла вечност, а най-вероятно след секунди, лъчът се премести. Шумът от стъпки по чакъла стихна. Сам и Реми станаха внимателно на крака и обиколиха караваната. Като се оглеждаха наляво и надясно, те се придвижиха до предната част на караваната и поеха по стъпалата към офиса. Или поне се надяваха да е той.

Сам натисна бравата. Беше отключено. Усмихнаха се облекчено един на друг. Сам открехна вратата и погледна вътре. Отдръпна се, поклати глава и раздвижи безмълвно устни „запаси“.

Преминаха към следващата каравана. За щастие и тази врата беше отключена. Сам надзърна вътре, след което протегна ръка през прага и направи жест на Реми да влезе. Щом прекрачи прага, тя затвори внимателно вратата след себе си.

Задната част на караваната беше пълна с шкафове за папки и рафтове за склад. До вратата стояха чифт боядисани в стоманеносиво бюра с по един стол до тях.

— Време ли е? — прошепна Реми.

Сам погледна часовника и кимна.

Няколко мига по-късно лъчът от фенерчето проблесна през прозорците на караваната и изчезна.

— Търсим всичко, което съдържа някакви подробности — каза Сам. — Имена на фирми, номера на сметки, фактури, декларации… Всичко, което следователите могат да използват.

Реми кимна.

— Трябва да оставим всичко, както е — предупреди тя. — Ако нещо изчезне, знаем кой ще отнесе наказанието.

— Да, куршум. Добра забележка. — Сам погледна часовника си. — Имаме три минути.

Започнаха с шкафовете, като поверяваха всяко чекмедже, всяка папка и лист хартия. Фотоапаратът на Реми побираше хиляди снимки, затова тя снима всичко, което изглеждаше поне донякъде важно, като използваше мъждивата светлина отвън.

Когато наближи краят на третата минута, двамата спряха и застинаха. Пазачът пак премина, огледа и изчезна. Продължиха. Повториха упражнението още четири пъти, докато не се задоволиха със събраното.

— Време е да вървим — каза Сам. — Ще се върнем по стъпките си до роувъра и…

Отвън зави аларма.

Сам и Реми застинаха и тогава той каза:

— Зад вратата!

Притиснаха се към стената. Навън се блъскаха врати, чуваше се шум от забързани стъпки по чакъла, провикваха се хора. Сам попита Реми:

— Виждаш ли нещо?

Тя затвори очи и се вслуша внимателно. Отвори очи.

— Сам, мисля, че са открили роувъра.

14.

Долина Лангтанг, Непал

Преди Сам да успее да отговори, вратата на караваната се отвори. С върха на пръстите си, той спря вратата на няколко сантиметра от лицата им. Един от пазачите влезе и лъчът на фенера му запълзя по стените. Сам видя как мъжът се обръща в тяхната посока и побърза да затвори вратата, като я бутна с хълбок. После направи една крачка напред и нанесе удар с крака в коляното на пазача. Докато мъжът падаше, Сам го хвана за яката, издърпа го напред и удари челото му в ръба на едното бюро. Мъжът простена и се отпусна. Сам го завлече зад вратата. Приклекна и провери пулса му.

— Жив е, но няма да се събуди скоро.

Обърна го по гръб, взе автомата му и се изправи.

Реми няколко секунди се кокореше в съпруга си.

— Ти беше като Джеймс Бонд!

— Чист късмет и стоманено бюро — отвърна той, като се усмихна и сви рамене. — Непобедима комбинация.

— Мисля, че заслужаваш награда.

— После. Ако има „после“…

— Аз лично гласувам да има „после“. Имаш ли план?

— Кражба на автомобил.

Сам се обърна, отиде до най-близкия прозорец на караваната и дръпна завесата.

— Трудничко ще преминем, но мисля, че ще успеем — рече той.

— Провери отпред — каза Реми, — а аз ще се заема със задния прозорец.

Сам отиде до предния прозорец и надникна иззад завесата.

— Пазачите се събират на поляната. Около десетима са. Не виждам жената — дракон.

— Сигурно просто се е отбила да свърши мръсната работа на Кинг.

— Като че ли се опитват да решат какво да правят. След секунда ще знаем дали осъзнават, че им липсва човек.

— Прозорецът е отворен — каза Реми. — До земята са два метра и половина. На около три от караваната има гъсти дървета.

Сам остави пердето да падне.

— По-добре да тръгваме сега, преди да са успели да се организират. — Той свали автомата от рамото си и го разгледа. — Това е последна дума на техниката.

— Можеш ли да си служиш с него?

— Предпазител, спусък, пълнител… дупка, откъдето излизат куршумите. Мисля, че ще се справя.

Сирената замлъкна рязко.

Сам отиде до предната врата и я заключи.

— Това може да ги забави — обясни той.

Хвана най-близкия стол и го сложи под задния прозорец. Реми се качи на стола и скочи през прозореца. Сам я последва.

Скриха се сред дърветата и си запроправяха път към един от складовете. Щом видяха стената му, спряха и се огледаха. В далечината пазачите продължаваха да се надвикват.

Сам и Реми тръгнаха към склада. Сам водеше, стиснал автомата с две ръце. Стигнаха до склада.

Реми прошепна:

— Врата!

Сам кимна. Реми мина напред и двамата се запрокрадваха покрай стената. Реми стигна до вратата и я бутна с рамо. Беше отключена. Надзърна вътре и се отдръпна.

— Има два камиона, паркирани един до друг. Изглеждат военни — зелени, с двойни гуми, с платнени каросерии.

— Кара ли ти се? — попита Сам.

— Защо не.

— Качи се на левия. Ще повредя другия и ще се присъединя към теб. Бъди готова.

— Добре!

Реми отвори вратата достатъчно широко, за да влязат. Бяха на половината път до камионите, когато отвън се чуха стъпки. Сам и Реми спряха до каросерията на десния камион. Сам подаде глава иззад камиона.

— Четирима. Качват се в камионите, по двама във всяка кабина.

— Част от плана им за извънредни ситуации?

— Вероятно — отвърна Сам. — Добре, план Б. Скриваме се при тях.

Почти едновременно шофьорите запалиха двигателите.

Много внимателно, за да не усетят пазачите теглото им, Сам и Реми стъпиха първо върху амортисьорите на машината, а после се вмъкнаха в каросерията. Трансмисията шумно се задейства и камионът потегли. Хванати за ръце, Сам и Реми се препънаха и се проснаха по лице напред.

Камионът, в който се качиха, водеше. Лежаха по корем, а през зеленото платнище на каросерията се процеждаше светлината на фаровете на задния камион. За пръв път от десет минути Сам и Реми си позволиха да дишат спокойно. От двете им страни имаше дървени сандъци с различни размери, закрепени с болтове към каросерията.

— Успяхме! — прошепна Реми.

— Стискай палци!

— Какво значи това?

— Мисля, че това е камион на китайската армия.

— Не намекваш каквото си мисля, че намекваш, нали?

— Точно това намеквам. Вече е ясно, че Кинг е дружка с някого в китайската армия. Пазачите са китайци, както вероятно и оръжията им. И знаем какво има в тези сандъци.

— Колко далеч е границата?

— Трийсет километра, може би четирийсет… На четири часа, плюс-минус.

— Предостатъчно време да се махнем.

— Въпросът е, колко ще се отдалечим от цивилизацията?

— Започваш да ми разваляш доброто настроение — каза Реми и легна на рамото на Сам.

Въпреки че каросерията на камиона не бе най-удобното легло, а пътят беше твърде неравен, приглушеното ръмжене на двигателя унасяше Сам и Реми. Те придремваха в сумрака, а Сам от време не време се разбуждаше, за да погледне часовника си.

След около час ги разбуди скърцането на спирачки. Фаровете на задния камион се уголемиха и станаха по-ярки. Сам седна и насочи автомата към изхода на каросерията. Реми седна до него с въпрос в погледа, ала без да каже и дума.

Камионът забави ход и спря. Фаровете на задния камион угаснаха. Вратите на кабините се отвориха и се затвориха. От двете страни на каросерията захрущяха стъпки. Спряха при изхода от каросерията и пазачите започнаха да разговарят на китайски. Сам и Реми доловиха цигарен дим.

Сам обърна глава и прошепна в ухото на Реми:

— Стой напълно неподвижна!

Тя кимна.

Бавно и внимателно Сам сви ръка под себе си, след това се надигна. Направи две стъпки патешката към изхода на каросерията и завъртя глава, за да чува по-добре. След миг се обърна към Реми и вдигна четири пръста. От другата страна имаше четирима пазачи. Посочи автомата си, след това към тях.

Тя му подаде оръжието. Сам го постави напреки на краката си и притисна длани. Тя кимна. Той й направи жест да залегне и тя го стори.

Сам се увери, че предпазителят на автомата е свален, намести се по-удобно и пое дълбоко дъх, после с лявата ръка стисна плата и го дръпна встрани.

— Горе ръцете! — извика той.

Двамата войници по-близо до амортисьорите се обърнаха и заотстъпваха назад. Блъснаха се в другарите си, които пък се мъчеха да свалят автоматите си.

— Не смейте! — каза Сам и подпря автомата на рамото си.

Въпреки езиковата бариера, войниците схванаха смисъла и застинаха. Сам няколко пъти размаха цевта на автомата, докато мъжете схванаха и какво още иска от тях. Бавно свалиха автоматите си и ги пуснаха на земята. Сам ги накара да отстъпят метър-два назад, след което скочи от каросерията.

— Чисто е — извика той към Реми.

Тя скочи до него.

— Изглеждат ужасени — отбеляза тя.

— Идеално! Колкото по-ужасени са, толкова по-добре за нас. Би ли…

Реми събра автоматите, нарами един, а останалите хвърли в каросерията.

Сам я попита:

— Предпазителят свален ли е?

— Така мисля…

— Превключвателя над спусъка, отдясно.

— Ясно. Свалих го.

Сам и Реми гледаха втренчено с четиримата китайски войници. Десетина секунди никой не продума. Накрая Сам попита:

— Английски?

Войникът най-отдясно каза:

— Малък английски.

— Добре тогава. Вие сте мои пленници.

Реми въздъхна тежко.

— Сам…

— Извинявай. Винаги съм искал да го кажа.

— И когато изпълни мечтата си, какво ще правим с тях?

— Връзваме ги и… О, не. Това не е хубаво.

— Какво? — Реми погледна към съпруга си.

Сам беше присвил очи над главите на войниците, към кабината на втория камион. Тя последва погледа му и видя силует, който внезапно залегна.

— Не сме преброили всички — измърмори Сам.

— Виждам.

— Реми, отиди в кабината на нашия камион. Запали двигателя. Провери…

— Веднага — отвърна тя, обърна се и изтича до предната част на камиона. След няколко секунди двигателят заръмжа. Четиримата войници пристъпваха нервно от крак на крак и се споглеждаха.

— Всички да се качват! — извика Реми през прозореца на кабината.

— Идваме, скъпа! — отвърна Сам, без да се обръща. После извика към войниците: — Мърдайте, мърдайте!

Мъжете се отдръпнаха встрани и позволиха на Сам да се прицели в радиатора на задния камион.

Петият мъж, скрит в кабината на втория камион, ненадейно се показа през прозореца на шофьорското място. Сам видя силуета на автомата му.

— Спри!

Мъжът обаче не го послуша. Сам смени целта си и стреля два пъти през предното стъкло. Войниците се пръснаха и се скриха из храсталаците край пътя. Сам чу изпращяване. Нещо се удари с глух звук в каросерията до него. Той приклекна, залитна встрани, завъртя се и стреля още три пъти, като се надяваше, че този път е уцелил радиатора или двигателя. Обърна се, изтича напред и се качи в кабината на камиона.

— Вече не сме добре дошли — каза той на Реми.

Тя включи на скорост и натисна с всичка сила педала на газта.

След по-малко от стотина метра разбраха, че изстрелите на Сам са отишли напразно. Фаровете на задния камион блеснаха в страничните огледала на камиона.

Четиримата войници изтичаха от храстите и скочиха при петия в кабината. Камионът тръгна напред. Реми извика:

— Тесен мост отпред!

На не повече от сто метра пред тях се виждаше мостът — не просто тесен, а сякаш няма да побере дори камиона им.

— Скоростта, Реми! — предупреди Сам.

— Карам толкова бързо колкото мога.

— Исках да кажа, намали!

— Шегуваш се! Дръж се!

Камионът мина през неравност в пътя, наклони се настрани, подскочи и се тръшна отново на пътя. Мостът едрееше пред тях. Оставаха петдесетина метра.

— О, чудесно! — викна раздразнено Реми. — Трябваше да е от онези.

Макар и по-широк и по-стабилен, мостът беше просто по-едра версия на онзи, който прекосиха пеша по-рано същия ден.

Камионът пак се люшна. Сам и Реми отскочиха от седалките и удариха главите си в тавана на кабината. Реми изсумтя, докато се бореше с кормилото, за да овладее машината.

Мостът бе почти пред тях. В последната секунда Реми наби спирачки. Те изскърцаха зловещо, а камионът спря, обгърнат от облак прах.

Сам дочу тракането на скоростите — съпругата му превключваше на задна.

— Реми, какво си намислила?

— Малко игра на „шубе“, на задна — каза тя с мрачна усмивка.

— Рисковано е…

— За разлика от всичко останало, което правихме тази вечер ли?

— Туш! — предаде се Сам.

Реми отново натисна газта.

Двигателят изстена, набра обороти и камионът потегли назад, първо бавно, но после все по-бързо и по-бързо. Сам погледна в страничното огледало. През облака прах от рязкото спиране просветваха фаровете на втория камион. Сам се подаде през прозореца и даде кратък откос, а след него и втори. Камионът свърна встрани, извън полезрението на Сам.

Без да отделя очи от огледалото, Реми каза:

— Спират… Виждат ни… И те тръгват назад.

През рева на двигателя чуваше пукането на автоматите. Сам и Реми се приведоха. Свела глава под таблото, Реми се наклони встрани за по-добър поглед в страничното огледало. Преследвачите им караха с пълна пара назад, но комбинацията от неочаквания ход на Реми и стрелбата на Сам очевидно бяха притеснили шофьора. Камионът се люшкаше несигурно наляво-надясно, като гумите му ту се качваха, ту слизаха от крайпътните насипи.

— Готов за сблъсък! — извика Реми.

Сам се облегна в седалката и подпря крака на таблото. Миг по-късно камионът рязко спря. Реми отново погледна огледалото.

— Извън пътя са.

— Да не се застояваме — подкани я Сам.

— Ясно!

Реми отново тръгна напред. Мостът отново се показа пред тях.

— Трикът ни не проработи — обяви Реми. — Пак са зад гърба ни.

— Не се отказват, а? Дръж камиона стабилен за малко.

Сам отвори вратата.

— Какво, какво…

— Ще съм отзад, ако ти потрябвам.

Той сложи автомата на врата си и, като се подпираше на вратата, слезе на стъпенката под нея. Със свободната си ръка хвана платнището на каросерията и го дръпна, като изтръгна част от скобите, които го крепяха към рамката на каросерията. Хвана оголената рамка, протегна левия си крак и се прехвърли в каросерията. Пролази до задната й част и отвори прозорчето към кабината.

— Здрасти!

— Ти си здрасти! Дръж се, затварям ти вратата — викна му Реми.

Реми зави рязко вдясно, след това вляво. Отворената врата на Сам се тръшна.

— Какъв е планът ти? — попита Реми.

— Саботаж. На какво разстояние са от нас?

— На петдесет метра. Ще сме на моста след десет секунди.

— Ясно!

Сам отиде в задната част на каросерията. Опипом намери един от останалите автомати. Вдигна го и остави своя, след което набързо събра пълнителите на другите.

— Мост! — извика Реми. — Забавям!

Сам изчака да чуе трополенето на гумите по дъските и се показа през платнището, насочи автомата към дървото и стреля. Куршумите вдигнаха трески във въздуха. Сам се скри, смени пълнителя и отново стреля, този път ту в моста, ту в приближаващия камион, току-що стъпил върху него. Камионът сви вляво, удари се в перилата, но се закрепи. От единия прозорец проблесна оранжев огън. Три куршума се забиха под Сам. Той се хвърли назад в каросерията. Още един залп разпори задната част на платнището и се заби в стената на кабината.

— Сам? — извика Реми.

— Не се получи!

— Разбрах!

— Какво е мнението ти за унищожението на вкаменелости?

— По принцип съм против, но това е специален случай!

— Дай ми малко време!

Реми започна да натиска ту спирачките, ту газта с надеждата да попречи на стрелците да се премерят добре. Сам се обърна по корем, слепешката откри първия ремък, който крепеше сандъците и го отключи. Не след дълго всички ремъци бяха развързани. Той допълзя до задната част на каросерията и свали подвижния капак.

— Пускаме бомбите — викна Сам и избута първия сандък навън.

Сандъкът отскочи от дъските на моста, удари се в бронята на задния камион и се пръсна. Разлетяха се парчета дърво и опаковъчна слама.

— Няма ефект — отбеляза Реми.

Сам подпря с рамо цялата купчина сандъци и сви крака. Натисна рязко.

Сандъците се плъзнаха по дъното на каросерията и заизпадаха един подир друг към преследвачите. Сам не изчака да види резултата от опита си, а веднага се зае с другите сандъци и повтори упражнението.

Чу се скърцане на спирачки и шум от счупено стъкло.

— Стана! — извика Реми. — Спряха!

Сам се поизправи на колене и погледна към съпругата си през прозорчето.

— Но за колко дълго?

Тя му се усмихна.

— Колкото време ще им е нужно, за да разкарат пет-шест сандъка изпод шасито си.

15.

Хотел „Хаят Риджънси“, Катманду, Непал

Сам излезе от банята с кърпа около кръста, като енергично бършеше косата си.

— Яде ли ти се вкусна закуска?

— Прегладняла съм — отвърна Реми.

Тя седеше на масата пред едно огледало и връзваше косата си на конска опашка. Беше се загърнала в една от хотелските кърпи.

— Рум сървис или долу в трапезарията?

— Времето е прекрасно. Да хапнем на балкона.

— Звучи добре. — Сам отиде до масата в ъгъла, вдигна телефона и набра номера на рум сървис. — Бих искал една сьомга с бейгъл, едни яйца бенедикт, купа плодове, филийка квасен хляб и кафе. — Изчака човекът от другата страна да повтори поръчката. Затвори и набра бара. — Бих искал два коктейла „Рамос физ“. Да, „Рамос физ“.

— Знаеш как да глезиш една дама — засмя се Реми.

— Не се обнадеждавай. Барманът не знае как се прави. — Сам опита отново. — Ами „Харви Уолбенгър“? Уолбенгър. Прави се с водка, „Галиано“ и портокалов сок. Нямате „Галиано“, разбирам… — Сам поклати глава и опита отново: — Добре, изпратете бутилка „Вьов Клико“.

Реми се засмя.

— Наистина знаеш как да глезиш една дама.

— Това ли ви е най-доброто? — продължаваше разговора Сам. — Добре, изпратете го добре охладено. — Затвори телефона и се обърна към Реми: — Нямат шампанско. Единственото, което имат, е китайско пенливо бяло вино, останало от някаква политическа конференция.

— Не знаех, че китайците правят пенливи неща. — Реми се усмихна саркастично: — „Това ли ви е най-доброто“?

Сам сви рамене.

— При липса на друго…

Телефонът иззвъня. Сам го вдигна.

— Един момент… — Включи високоговорителя и каза в слушалката: — Добро утро, Руб.

— За вас, може и да е добро утро — отвърна Руб, — но тук е вечер. Чувам, че с невестата се наслаждавате на поредната релаксираща ваканция.

— Всичко е относително, Руб — отговори Реми. — Как са Кати и момичетата?

— Чудесно. Сега са в един „Чък И. Чийз“[9]. Спасихте ме с обаждането си.

— Не искаме да те задържаме — с полуусмивка каза Сам. — Може да поговорим по-късно.

— О, не, приятелю. Няма нищо по-важно от това. Вярвай ми. Добре, разказвайте. В затвора ли сте? Колко местни закона сте нарушили?

— На свобода сме. И не сме нарушили никакви закони, доколкото ми е известно — отвърна Реми. — Ще оставя Сам да ти обясни.

Макар че Селма вече беше дала известна информация на Руб, Сам започна от самото начало, от посещението на Жилан Шъ на лодката им край Пулау Легунди и завърши с бягството от тайните разкопки на Кинг.

Предната вечер, след като оставиха преследвачите си на моста, Сам кара в мрака, като търсеше ориентири, които Реми да свери с картата. След няколко часа безплодни завои и задънени пътища, най-после прекосиха един познат проход — Лауребина, а не след дълго спряха в покрайнините на Пхеда, на трийсет километра на изток от лагера. Както очакваха, поселището беше мрачно и безжизнено, с изключение местната кръчма — порутено здание с ламаринен покрив.

След като преодоляха езиковата бариера, успяха да се споразумеят със собственика. Оставиха камиона и взеха колата му — трийсетгодишно „Пежо“ в оранжево и сиво. Точно преди съмване спряха на паркинга на „Хаят Риджънси“.

Руб изслуша историята на Сам, без да продума. Накрая попита:

— Нека съм сигурен, че съм разбрал — вмъкнали сте се в лагера на Кинг, станали сте свидетели на убийство, предизвикали сте пълен хаос сред пазачи от китайската армия, откраднали сте един от камионите им, по случайност натоварен с вкаменелости за черния пазар, които след това сте използвали като снаряди срещу преследвачите си. Добре ли съм разбрал?

— Като цяло, да — съгласи се Сам.

Реми добави:

— Имаме и около трийсет гигабайта снимки.

Руб въздъхна.

— Знаете ли аз какво направих снощи? Пребоядисах голямата баня. Вие двамата сте… Добре, изпратете ми информацията.

— Вече я изпратихме на Селма. Свържи се с нея и ще ти даде линк към безопасен сайт за съхраняване на данни.

— Добре. Знам, че шефовете ми в Лангли ще се заинтересуват от китайския елемент и със сигурност ще се намери някой от ФБР, който ще полюбопитства за операцията на Кинг с вкаменелостите. Не мога да обещая, че каквото и да било от това ще доведе до значителен краен резултат, но ще видя какво мога да направя.

— Това е достатъчно — каза Сам.

— Повече от петдесет процента е вероятността, Кинг вече да е наредил да затворят обекта. Сигурно вече е изоставена дупка насред гората.

— Знаем.

— А приятеля ви Олтън?

— Надяваме се, че сме открили това, което търси Кинг — отвърна Реми. — Поне достатъчно, за да му привлечем вниманието. След малко ще му се обадим.

— Крал Чарли е боклук — предупреди ги Руб. — Всякакви хора са се опитвали да го спипат с ръце в меда и всички са мъртви или съсипани, а той се държи.

— Нещо ни подсказва, че това, което имаме, е изключително важно за него — каза Реми.

— Този Теурок…

— Теуранг — поправи го Реми. — Златния човек.

— Да. Това е риск. Ако грешите и Кинг не го е грижа за това нещо, ви остават само обвиненията в търговия с вкаменелости на черния пазар — и както казах, няма гаранция, че на него му пука от това.

— Знаем — включи се отново Сам.

— Но въпреки това ще хвърлите заровете?

— Да — отвърна Реми.

— Направо съм шокиран… Между другото, преди да забравя: научих още нещо за Люис Кинг. Предполагам, че и двамата сте чували за Хайнрих Химлер?

— Нацистът — психопат и най-добър приятел на Хитлер? Май сме го чували — рече Сам.

— Химлер и повечето от висшия ешелон на нацистката партия са били обсебени от окултното, особено във връзка с чистата арийска раса и Хилядагодишния райх. Химлер е бил най-заинтригуван. През трийсетте и през цялата Втора световна война, той е финансирал няколко научни експедиции до най-тъмните кътчета на света, за да открие доказателства в полза на нацистките претенции. Една от експедициите, организирана през 1938 г., точно преди началото на войната, е била изпратена в Хималаите в търсене на доказателство за арийския произход. Искате ли да познаете как се е казвал един от водачите й?

— Люис Кинг — изстреля Реми.

— Или, както е бил познат тогава, професор Кьониг.

Сам попита:

— Бащата на Чарли Кинг е бил нацист?

— И да, и не. Източниците ми твърдят, че вероятно се е присъединил не защото е вярвал, а защото така му е било по-удобно. По онова време, ако искаш пари от правителството, е трябвало да си член на партията. Има много истории за учени, които са се включвали в проучването на нацистки теории, само за да могат неофициално да се занимават със свои проекти. Люис Кинг е отличен пример за това. Според всички източници той е бил отдаден на работата си археолог. Не го е било грижа за арийската кръв изобщо.

— Защо е отишъл на онази експедиция?

— Не знам, но онова, което сте открили в пещерата — този Златен човек или както се казва — е доста добър отговор на въпроса ти. Изглежда, че скоро след като имигрира в САЩ, Люис Кинг е започнал да обикаля света.

— Може нещо по време на експедицията да е събудило интереса му — замисли се Сам.

— Нещо, което е искал да скрие от нацистите — продължи мисълта му Реми. — Запазил го е в тайна, изчакал е войната да свърши и е продължил сам след това.

— Въпросът е — каза Руб, — защо Чарли Кинг продължава нещо, което е правил баща му? Доколкото знаем, той никога не е проявявал интерес към работата на баща си.

— Може би причината е Теуранг — каза Сам. — Възможно е за Чарли Кинг той да е просто поредната антика за продан.

— Може и да си прав. Ако описанието на това нещо е точно, то би струвало цяло състояние.

Реми попита:

— Руб, имаме ли информация дали обвиненията срещу Люис в подкрепа на нацизма са се отразили по някакъв начин върху живота на сина му?

— От това, което открих, смятам, че не са. А и успехът му в бизнеса говори сам за себе си. Като се има предвид колко е безскрупулен, съмнявам се, че някой ще има смелостта да спомене тази подробност от живота на семейството му.

— Това ще се промени — заяви Сам.

— Време е крал Чарли да напусне удобната си зона.

Сам и Реми пожелаха приятен ден на Руб и затвориха телефона. Няколко минути обсъждаха стратегията си, след което Сам потърси Кинг по пряката линия. Кинг вдигна още на първото позвъняване.

— Кинг.

— Господин Кинг, Сам Фарго е.

— Чудех се кога ще ти щукне да ми звъннеш. Хубавата ти жена с теб ли е?

— Жива и здрава е, да — отвърна Реми.

— Изглежда партньорството ни среща пречки — каза Кинг. — Хлапетата ми казват, че не искате да играете в техния отбор.

— О, играем — отвърна Реми. — Просто играем различна игра от вас. Чарли, ти ли нареди да отвлекат Франк Олтън?

— Да го отвлекат? Че кой би го отвлякъл?

— Това не е отговор на въпроса ми — контрира го Сам.

— Изпратих Франк Олтън да ми свърши работа. Явно е ядосал неподходящи хора. Нямам представа къде е.

— Още един отговор, който не е отговор — каза Сам. — Добре, продължаваме. Трябва само да слушаш. Имаме каквото търсиш…

— И какво е то?

— Не ме слушаш. Имаме каквото търсиш… онова, в чието търсене е минал целият живот на баща ти. И, както сигурно вече знаеш, посетихме и концентрационния ти лагер в долината Лангтанг.

— Нямам представа за какво говориш.

— Имаме хиляди снимки — най-вече на документи от караваната — офис, както и няколко на жена ти, или на наложницата ти, или както я наричаш, когато сте сами в гълфстрийма ти. По една случайност, докато снимахме, тя уби един от работниците ти. Имаме и негова снимка.

Десет дълги секунди Чарли Кинг не отвърна нищо. Накрая въздъхна.

— Мисля, че говориш пълни глупости, Сам, но явно нещо те е развълнувало. Слушам те.

— Всичко по реда си, Чарли. Пусни Франк…

— Казах ти, че не съм…

— Млъкни! Освободи Франк Олтън! Когато той ни се обади и ни каже, че е в безопасност, невредим и в дома си, ще се срещнем с Ръсел и Марджъри и ще се споразумеем.

— Кой сега говори празни приказки? — попита Кинг.

— Това е единствената сделка, която можем да ти предложим — отговори Сам.

— Извинявай, друже, но ще ти откажа. Мисля, че блъфираш.

— Както искаш — каза Сам и затвори.

Остави телефона на масичката за кафе. Двамата с Реми се спогледаха. Тя попита:

— И сега?

— Шейсет на четирийсет, че ще звънне след по-малко от минута.

Тя се усмихна.

— Не смея да се обзаложа.

След четирийсет секунди телефонът иззвъня. Сам вдигна на третото иззвъняване. Чарли Кинг каза:

— Добър покерджия ще излезе от теб, Сам Фарго. Радвам се, че стигнахме до съгласие. Ще се обадя и ще видя какво мога да разбера за Франк Олтън. Не мога да обещая нищо, разбира се, но…

— Ако не го чуем в следващите двайсет и четири часа, сделката отпада.

Чарли Кинг отново замълча.

— Дръжте телефона си под ръка — заяви накрая той.

Сам прекъсна връзката. Реми попита:

— Ами ако Кинг мисли, че доказателството е у нас?

— Не е толкова наивен.

— Мислиш ли, че ще изпълни своята част от сделката?

Сам кимна.

— Кинг е достатъчно умен, за да се замесва пряко в подобно нещо. Които и да са отвлекли Франк, са били маскирани и със сигурност всички следи, които водят до Кинг, са били заличени, така че той няма нищо за губене.

— Защо тогава си толкова притеснен? — попита Реми.

— Така ли ти се струва?

— Присвил си очите си по онзи начин…

Сам се поколеба.

— Кажи ми, Сам!

— Току-що се изправихме срещу един от най-богатите хора в света, който на всичкото отгоре е социопат, луд по пълния контрол и е стигнал дотук, като е размазвал враговете си. Той ще пусне Франк, но нещо ми подсказва, че в момента седи в кабинета си и планира как да ни отмъсти.

Хюстън, Тексас

На дванайсет хиляди километра Чарлс Кинг правеше точно това.

Щом тръшна гневно телефона, той закрачи бесен из кабинета си, гледайки право пред себе си. Само че не виждаше нищо, освен собствената си ярост. Без да спира да си мърмори под нос, Кинг застана до прозореца и се взря в града. Слънцето залязваше.

— Добре, Фарго! — процеди той. — Спечелихте рунда! Наслаждавайте се! Защото това няма да се повтори! — Отиде до бюрото си и натисна с яд бутона за връзка със секретарката си. — Марша, свържи ме с Ръсел и Марджъри!

— Да, господин Кинг, един момент. — Изминаха трийсет секунди, след което се чу: — Тате…

— Млъкни и слушай. Марджъри там ли е?

— Тук съм, тате.

— Жилан?

— Да, господин Кинг.

— Какво, да ви вземат мътните, мислите, че ги вършите там, идиоти такива!? Фарго току-що ми се обадиха и ме направиха на мат и маскара. Казват, че имат снимки, на които Жилан убива някакъв местен на обекта в Лангтанг. Какво е станало там?

Ръсел отвърна:

— Тази сутрин ми се обади шефът на сигурността на обекта. Каза, че намерили подозрителен автомобил и вдигнали тревога. Открили един мъж в безсъзнание, но нищо не липсвало.

— Как се оказал в безсъзнание?

— Не са сигурни. Може да е паднал.

— Глупости! Имаме ли предстоящи доставки?

— Два камиона — отговори Марджъри. — Още щом вдигнали тревога, хората на полковник Жу ги евакуирали. Стандартна процедура е, тате.

— Не ми обяснявай кое какво е, момиченце! Камионите пристигнали ли са на мястото за прехвърляне?

Ръсел каза:

— Още не сме получили потвърждение, но като се имат предвид възможните забавяния…

— Гадаеш! Не гадай! Вдигни телефона и намери тия камиони!

— Да, тате.

— Жи, каква е тая работа с убийството? Вярно ли е?

— Да. Хванали един работник да краде. Трябваше да дам пример за назидание на останалите. Вече са се отървали от тялото.

Кинг направи кратка пауза и изсумтя.

— Добре тогава. Добра работа. А вие, двамата кретени… Фарго ми казаха, че Златният човек е у тях.

— Как така? — възкликна Марджъри.

— Сигурно лъжат — намеси се Ръсел.

— Може, но тези неща са им специалността. Затова ги доведохме. Явно сме ги подценили. Реших, че Олтън ще е достатъчен, за да са послушни.

Марджъри каза:

— Не бъди строг към себе си, тате.

— Млъкни! Трябва да приемем, че казват истината. Искат да пуснем Олтън. Има ли начин да е видял нещо или да е разпознал някого?

Жилан отвърна:

— Проверих положението, когато пристигнах, господин Кинг. Олтън не знае нищо.

— Добре. Отиди и го „спаси“. Нахрани го и го качи на гълфстрийма. Фарго казаха, че щом Олтън си е у дома, ще се срещнат с Ръсел и Марджъри и ще говорят с тях за онуй нещо.

— Не можем да им имаме доверие, тате — каза Ръсел.

— Знам, глупчо! Просто качете Олтън на самолета и оставете другото на мен. Фарго искат да се бият без ръкавици. Тогава, нека видят какво е бой без ръкавици.

16.

Селцето Джомсом, Дхавалагири, Непал

Едномоторният самолет „Пайпър къб“ рязко се наклони и се спусна от височина един километър. Седнали един срещу друг, Сам и Реми наблюдаваха как подобните на креда скални възвишения се издигат и като че ли поглъщат самолета, докато машината захождаше към пистата. Над и зад възвишенията се извисяваха мрачните, покрити със сняг, върхове на планинските вериги Дхавалагири и Нилгири.

Макар да напуснаха Катманду час по-рано, все още бяха едва в началото на пътешествието си — останалата част щеше да им отнеме още дванайсет часа път. Както с всичко друго в Непал, разстоянията на картата не значеха нищо. Крайната им цел бе Ло Мантанг, някогашната столица на кралство Мустанг. Намираше се само на двестатина километра северозападно от Катманду, но бе недостъпна по въздух. Затова наеха самолет до Джомсом на сто и осемдесет километра източно от Катманду по права линия. След това щяха да се придвижат на север по долината на река Кали, докато стигнат на осемдесет километра от Ло Мантанг. Там щеше да ги чака местната свръзка на Сушант Дхарел — преподавателят от университета.

Сам и Реми се радваха да избягат от оживлението на Катманду, както и да се отдалечат от властта на клана Кинг.

Самолетът продължи да се спуска и да намалява скоростта. Реми изгледа съпруга си въпросително. Той се усмихна и каза:

— Къса писта. Или трябва да намали още оттук, или да набие спирачки, когато слезем.

— Страхотно…

Колесникът срещна асфалта с писък и приглушен трясък. Не след дълго самолетът рулираше към няколко сгради в южния край на пистата. Самолетът спря, а двигателят угасна. Сам и Реми взеха раниците си и се отправиха към отворената врата. Един мъж от персонала, облечен в син гащеризон, се усмихна и посочи стълбичката. Реми слезе, последвана от Сам.

Двамата закрачиха към терминала. Няколко кози хрупаха покафенялата трева до хангара. Зад тях по един черен път се влачеше стадо якове, карано от възрастен пастир с червена шапка без периферия и зелени панталони. От време на време той плесваше някой отклонил се от пътя як и мърмореше нещо.

Реми загърна яката на анорака си и каза:

— Мисля, че климатът тук може да мине за хладен.

— Щях да кажа „освежаващ“ — отвърна Сам през смях. — Над три хиляди метра надморска височина сме и има много по-малко прикритие.

— И много повече вятър.

Сякаш за да потвърди думите на Реми, по пистата мина мощен въздушен порив. За няколко секунди двамата бяха обгърнати от облаци прах. След това отново всичко се проясни. Летището отвсякъде бе обградено от над стометрови сивкавокафяви скали, набраздени дълбоко от върха до основата, сякаш от великански пръсти. Загладени от времето и ерозията, скалите изглеждаха почти като направени от човешка ръка — като стените на древна крепост.

Зад тях се чу глас:

— По-голямата част от Мустанг изглежда така. Поне по-ниските части.

Сам и Реми се обърнаха. Двайсет и няколкогодишен мъж с рошава руса коса се усмихваше дружелюбно, после попита:

— За пръв път ли идвате?

— Да — отвърна Сам. — Но не и ти, обзалагам се.

— За пети път съм тук. Пристрастен съм към преходите, така да се каже. Джомсом е нещо като отправна точка за всички преходи в района. Аз съм Уоли.

Сам представи себе си и Реми и тримата продължиха към терминала. Уоли посочи няколко групи хора по края на пистата. Повечето носеха анораци в ярки цветове и подпираха големи туристически раници.

— Другари по пътешествия? — попита Реми.

— Да. Има доста познати лица. Може да се каже, че сме част от местната икономика. Преходите поддържат мястото живо. Не може да отидеш никъде без водач.

— А ако човек предпочита да е сам?

— Тук е разположена рота на непалската армия. Нещо като е рекет е, всъщност, но не можем да ги виним. Ако докажеш, че знаеш какво правиш, повечето водачи гледат да не ти се пречкат.

От една група наблизо се обади жена:

— Ей, Уоли, тук сме!

Уоли се обърна, махна й и попита Сам и Реми:

— Накъде сте?

— Ло Мантанг.

— Яко място! Направо е средновековно, човече! Като машина на времето е. Имате ли си водач?

Сам кимна.

— Приятел от Катманду ни осигури.

Реми попита:

— Колко път има дотам? Според картата е на…

— Карти! — Уоли се изсмя. — Не че са напълно безполезни, но теренът тук е като смачкан вестник, пригладен на две на три. Всичко се променя. Един ден ще преминеш през хубав, равен район, а на следващия е затрупан от свлачище. Водачът ви вероятно ще следва пролома на река Кали Гандаки — сигурно вече е пресъхнал, така че… около сто километра. Поне дванайсет часа с кола.

— Което значи цяла нощ.

— Да. Питайте водача си. Сигурно ще подготви палатка или ви е резервирал колиба за преходи. Има какво да се види. Пътеката следва пролома на Кали Гандаки — най-дълбокият в света. От едната страна са планините Анапурна, от друга Дхавалагири. Между тях са осем от двайсетте на високи планини в света! Пейзажът е като смесица от Юта и Марс, човече! Само ступите и пещерите са…

Жената пак подвикна:

— Уоли!

Той каза на Сам и Реми:

— Хей, трябва да тръгвам! Радвам се, че се видяхме. Пътувайте гладко. И се пазете от затлачищата след здрачаване!

Сбогуваха се и Уоли пое към групата си.

Сам се обади:

— Затлачища?

— Водачът ще ви каже! — извика през рамо Уоли.

Сам се обърна към Реми:

— Ступи?

— Тук са най-познати като „чортени“. На практика мощехранителници — здания като могили, пазещи будистки артефакти.

— Колко са големи?

— От размерите на градинско джудже до такива на катедрала. Една от най-големите е в Катманду, всъщност — Будханат.

— Куполът с всички онези молитвени флагчета?

— Същият. В Мустанг има още много, най-вече от малките. Според някои преброявания са между хиляда и три хиляди, и то само по поречието на Кали Гандаки. Допреди няколко години Мустанг е бил почти затворен за туристи, за да не бъде осквернен.

— Фарго! — викаше мъжки глас. — Фарго!

Един плешив непалец на четирийсет и няколко години си проправи път през тълпа туристи и изтича до тях.

— Фарго, да?

— Да — отвърна Сам.

— Аз съм Басанта Туле — каза мъжът на приличен английски. — Аз съм водачът ви, да?

— Приятел на Прадхан ли си? — попита Реми.

Мъжът присви очи.

— Не знам кой е той. Помоли ме господин Сушант Дхарел да се срещна с вас. Очаквахте друг? Ето, имам идентификация… — Туле посегна към един от джобовете на якето си.

— Не, няма проблем — отвърна Сам с усмивка. — Радвам се да се запознаем.

— И аз. Ето, нека взема това.

Туле грабна раниците им и с глава посочи терминала.

— Автомобилът ми е натам. Последвайте ме, ако обичате.

Сам каза на Реми:

— Много хитро, госпожице Бонд.

— Параноична ли ставам на дърти години?

— Не, само по-хубава. Хайде, да го настигнем, преди да сме го изгубили от поглед.

След кратка спирка пред митническото бюро, за да задоволят неофициалните, но твърди претенции на Мустанг към полуавтономия, Сам и Реми намериха Туле на тротоара до една „Тойота Ленд Крузър“. Предвид десетината на практика идентични автомобили, всеки с лого на различни туроператори, явно тойотите бяха местният избор за пресечени местности. Туле им се усмихна, набута останалата част от багажа на Сам в багажника на тойотата и го затвори.

— Организирал съм престой за през нощта — рече Туле.

— Не тръгваме ли веднага за Ло Мантанг? — попита Реми.

— Не, не! На нещастие е да започваме пътуваме по това време на деня. По-добре утре сутрин. Ще ядете и ще си почивате и ще се насладите на Джомсом, и тогава ще тръгнем още по зазоряване. Елате, елате.

— Бихме предпочели да тръгнем сега — каза Сам, без да помръдва.

Туле направи пауза. Присви устни, замислен, след което каза:

— Вие избирате, разбира се, но до утре сутрин няма да разчистили свлачището.

— Какво свлачище?

— Между тук и Кагбени. Няма да можем да напреднем повече от няколко километра по долината. Да не забравяме и задръстването. В Мустанг сега има много туристи. По-добре да изчакаме до утре сутрин, да? — Туле отвори една от задните врати на тойотата и направи жест към задната седалка.

Сам и Реми се спогледаха, свиха рамене и влязоха.

След десет минути тойотата криволичеше по тесните улици. Туле спря пред някаква сграда на няколко километра югоизточно от пистата. С кафяви букви на жълт фон пишеше: „Гостилница Муунлайт. Вани — Отделни бани — Общи бани“.

С усмивка и повдигната вежда Реми каза:

— Като че ли баните са голямата атракция на Джомсом.

— И двуцветната архитектура — добави Сам.

От предната седалка се обади и Туле:

— Джомсом предлага най-добрите места за отсядане в района.

Излезе и побърза да отвори вратата на Реми. Подаде й ръка, тя благосклонно я пое и излезе, последвана от Сам.

Туле каза:

— Ще взема багажа ви. Влезте вътре. Мадам Рожа ще ви помогне.

Пет минути по-късно Сам и Реми бяха в кралския апартамент на гостилницата, с двойно легло и всекидневна пълна с плетени мебели. Както мадам Рожа бе обещала, банята им беше част от апартамента.

— Ще се върна да ви взема в единайсет утре сутрин, да? — Туле каза от прага.

— Защо толкова късно?

— Заради свлачището ще има…

— … задръстване — довърши Сам. — Благодаря, господин Туле. Ще се видим утре.

Сам затвори вратата. От банята Реми се обади:

— Сам, виж това!

Реми не отлепяше очи от огромната медна вана.

— Това е „Бийзли“!

— Мисля, че обичайната дума е „вана“, Реми.

— Много смешно. Бийзлитата са редки, Сам. Последната е била направена в края на деветнайсети век. Имаш ли представа колко струва това?

— Не, но нещо ми подсказва, че ти имаш.

— Дванайсет хиляди долара, плюс-минус! Това е съкровище, Сам!

— И е с размерите на лек автомобил. Не си и помисляй да я взимаш.

Реми откъсна поглед от ваната и го премести към Сам.

— Големичка е, нали?

Сам отвърна на усмивката й.

— Определено!

— Искаш ли да ме пазиш да не се удавя?

— На вашите услуги, мадам!

Час по-късно, чисти и доволни, те се настаниха във всекидневната. През балкона в далечината се виждаха върховете на Анапурна.

Сам погледна телефона си.

— Гласово съобщение. — Изслуша го, намигна на Реми и набра номера, от който беше съобщението. По високоговорителя се чу гласът на Селма:

— Къде сте?

— В земите на плетена мебел и мед — отвърна Сам.

— Моля?

— Нищо. Имаш ли добри новини за нас?

— Секунда.

След малко се чу мъжки глас. Франк Олтън.

— Сам, Реми… Не знам как го направихте, но ви дължа живота си.

— Нищо такова! — отвърна Реми. — В Боливия спаси нашите няколко пъти.

— Добре ли си? — включи се Сам.

— Малко съм поочукан, но нищо сериозно.

— Видя ли се с Джуди и децата?

— Да, още щом се прибрах.

— Селма, как вървят нещата?

— Ужасно!

— Радвам се да го чуя.

Въз основа на здравословен респект към властта на Чарли Кинг, а и на доза параноя, Сам и Реми бяха въвели правило — ако Селма или който и да било в щаба им се намира в някаква опасност, отговор, различен от „ужасно“, щеше да е сигнал за това.

— Франк, какво можеш да ни кажеш? — попита Реми.

— Боя се, че не повече от това, което знаете. Селма ми сподели последните новини. Макар да съм съгласен, че Кинг е змия и крие неща от вас, нямам доказателство, че стои зад отвличането ми. Някой ме повали и ме отвлече от улицата. Не ги видях. Не мога да ви кажа къде ме държаха. Когато се събудих, ми сложиха превръзка, докато отново не ме изкараха от микробуса. Когато махнаха превръзката, стоях пред стълбичката на гълфстрийма.

— И като си говорим за страшни и необясними неща, срещна ли се с близнаците Кинг?

— О, тези двамата. Чакаха ме на летището. Сякаш участвах в римейк на „Семейство Адамс“. Подозирам, че бяха отрочета на Кинг и жената — дракон?

— Да — отвърна Сам. — Какво е мнението ти за Люис Кинг?

— Сто към едно, че е мъртъв от десетилетия. Мисля, че е бил просто примамка за вас двамата.

— И ние така мислим — съгласи се Реми. — Още си изясняваме подробностите, но мислим, че има нещо общо със стара хималайска легенда.

— Златния човек — каза Франк.

— Точно така, Теуранг.

— От малкото, което успях да разбера, преди да ме отвлекат, това е търсел Люис Кинг, когато е изчезнал.

— Бил е обсебен. Но не знам истинско ли е това чудо, или не.

— Мислим, че е — отвърна Франк. — Утре ще се видим с един човек в Ло Мантанг. Ако имаме късмет, той ще може да ни даде допълнителна информация.

17.

Клисура Кали Гандаки, област Дхавалагири, Непал

За четвърти път в рамките на последния един час Басанта Туле спря тойотата и гумите с дълбоки грайфери изхрущяха по чакъла, покриващ долината. Отгоре небето беше безоблачно и синьо. Хладният въздух беше напълно неподвижен.

— Още ступи — обясни Туле, като сочеше през страничния прозорец. — Там… и там. Виждате.

— Виждаме — каза Сам.

Двамата с Реми гледаха през отворения прозорец от неговата страна. Малко след като тръгнаха от Джосом, направиха грешката да демонстрират интерес към ступите. Оттогава Туле превърна в своя мисия да им посочи всяка ступа, край която минават. За един час бяха изминали по-малко от три километра.

От учтивост Сам и Реми слязоха, разходиха се и поснимаха. Никоя от ступите не бе по-висока от метър — метър и половина, но все пак бяха впечатляващи — миниатюрни храмове, боядисани в снежнобяло, подредени по върховете на хребетите над клисурата, като мълчаливи стражи.

Върнаха се в тойотата и отново тръгнаха. Дълго време не продумаха, преди Реми да започне:

— Къде е свлачището?

Последва дълга пауза.

— Подминахме го преди известно време — отговори Туле.

— Къде?

— Преди двайсет минути… чакълестия склон до канарата, която видяхме. Не се иска много да блокира пътя, разбирате.

След още една почивка за обяд — и поредното спиране за ступи, което Сам и Реми тактично обявиха, че ще е последното им, продължиха на север, следвайки лъкатушещия път на Кали Гандаки и подминавайки няколко села, близнаци на Джомсом. От време на време мярваха туристи на преход из подножията на планините, приличащи на мравки на фона на огромните колоси.

Малко след пет навлязоха в по-тясна част на дефилето. Отвесните скали на двайсет метра над тях се събраха и слънчевата светлина намаля. Въздухът, който влизаше през прозореца на Сам, ставаше все по-студен. Накрая, след като забавиха до скоростта на ходещ човек, Туле премина през скален свод, едва достатъчно широк за тойотата, а след това в криволичещ тунел. Гумите се плискаха в поточе и звукът отекваше от скалните стени.

След още двайсет метра стигнаха до издължено равно пространство, петнайсетина метра широко и дълго около четиристотин. В северния край имаше отвор. Вдясно реката ромолеше през подкопана от нея част от скалата.

Туле сви наляво, направи широк завой, така че тойотата сочеше обратно натам, откъдето бяха дошли, и след това удари спирачки.

— Ще лагеруваме тук. Ще сме защитени от вятъра.

— Защо толкова рано?

Туле се обърна и им се усмихна широко.

— Тук нощта и температурите падат бързо. Най-добре да вдигнем заслоните и да накладем огън преди стъмване.

Тримата бързо се справиха с двете старички палатки с навес. Вътре сложиха матраци и спални чували за минусови температури. Докато Туле палеше малък огън, Сам запали три керосинови мангала по края на лагера им. Реми реши да пообиколи дефилето с фенерче. Туле беше споменал, че туристи са виждали следи от Канг Адми в този район. Така местните наричаха йети, хималайската версия на Голямата стъпка. В превод означаваше „снежен човек“. Макар да не вярваха сляпо в легендите за странното човекоподобно същество, семейство Фарго се бяха натъквали на твърде много необичайни неща при пътуванията си и затова не отричаха категорично възможността то да съществува. Ето защо Реми реши да задоволи любопитството си.

След двайсет минути тя се показа между два светещи мангали. Сам й подаде вълнена шапка и попита:

— Извади ли късмет?

— Дори един отпечатък от пръст не видях — отвърна Реми през смях, докато прибираше няколко медночервеникави кичура под шапката.

— Не изоставяйте надеждата — включи се Туле до огъня. — Може да чуем зова на звяра през нощта.

— И за какво по-точно да се ослушваме? — попита Сам.

— Зависи от човека, да? Като дете го чух само веднъж. Звучеше като… наполовина човек, наполовина мечка. Една от тибетските думи за йети всъщност е „Мех-тех“ — човек-мечка.

— Господин Туле, това ми звучи като история, измислена специално за туристи — каза Реми.

— Не е така, госпожо! Чух го! Познавам хора, които са го виждали. И такива, които са попадали на следите му. С тези две очи съм виждал як, чиято глава беше…

— Разбрахме — прекъсна го Реми. — Е, какво ще вечеряме?

Приготвиха вечеря от пакетирани и дехидратирани полуфабрикати, които след заливането им с вряла вода се превърнаха в някакво подобие на гулаш. Сам и Реми бяха опитвали и по-лоши неща. Щом приключиха, Туле изкупи ужасната вечеря с димящи купи тонгба — леко алкохолен непалски чай от просо. Тримата отпиваха с удоволствие от горещата течност и гледаха как нощта обгръща дефилето. Поседяха още трийсетина минути навън, после намалиха светлината на мангалите и да се прибраха по палатките.

Бързо се вмъкнаха в спалните си чували и Реми зачете на айпада си един пътеводителите, които си бе свалила предварително. Сам се съсредоточи върху една карта на района, която разучаваше под светлината на фенерчето.

Реми прошепна:

— Сам, помниш ли какво каза Уоли от летището за онези „затлачища“? Така и не питахме Туле.

— Утре.

— Мисля, че сега ще е по-добре — отвърна тя и подаде на Сам айпада, като му посочи част от текста.

Сам зачете:

— Неофициално познати като „затлачища“, тези по-тесни дефилета по протежението на клисурата Кали Гандаки, са доста коварни през пролетта. Нощем разтопените ледове от планините често предизвикват внезапни наводнения, стигащи до височина от…

Сам спря да чете, върна айпада на Реми и прошепна:

— Опаковай багажа. Само най-важното. Тихо. — После се провикна: — Господин Туле?

Нямаше отговор.

— Господин Туле?

След няколко секунди чуха тътрещи се по чакъла ботуши.

— Да, господин Фарго?

— Кажете ни за „затлачищата“.

Дълга пауза.

— Хм… Не познавам тази дума.

Още тътрене и ясното прищракване на една от отварящите се врати на тойотата.

Сам бързо се измъкна от спалния чувал. Наметна якето си и тихо отвори ципа и на палатката. Изпълзя, огледа се наляво и надясно и се изправи. На десетина метра се открояваше силуетът на Туле, който тършуваше нещо вътре в тойотата. Сам тръгна на пръсти към колата. Беше на шест-седем метра, когато рязко спря и се ослуша.

Първо слабо, след това все по-отчетливо се чуваше прииждаща вода. В другия край на дефилето потокът се пенеше и плискаше в скалата.

Зад Сам някой изшътка — Реми надзърташе от палатката. Тя вдигна палец, а Сам отвърна със знак: Чакай!

Той продължи да се промъква към тойотата. Щом се приближи на по-малко от три метра, той се приведе и се примъкна до задната броня. Спря и надникна към отворената шофьорска врата.

Туле все още ровеше в тойотата. Виждаха се само краката му. Между двамата мъже имаше около метър и половина разстояние. Сам понечи предпазливо да се приближи иззад гърба на Туле, но в този момент той се обърна рязко. Стискаше револвер.

— Спрете, господин Фарго!

Сам спря.

— Изправете се! — Спънатата реч на Туле беше изчезнала и сега акцентът му почти не личеше.

Сам се изправи и каза:

— Нещо ми подсказва, че трябваше да проверим идентификацията ти, когато ни предложи.

— Щеше да е мъдро.

— Колко ти платиха?

— За богаташи като вас със съпругата ви, жълти стотинки. За мен, петгодишна заплата. Повече ли искате да ми предложите?

— Ще помогне ли?

— Не. Ясно ми казаха какво ще се случи с мен, ако ги предам.

С ъгълчето на окото си Сам виждаше, как потокът набъбва, а шумът от прииждащи водни талази се усилва.

— Къде е истинският Туле? — попита Сам.

— На половин метър от вас.

— Убил си го.

— Беше част от задачата. Когато водата се оттегли, ще го открият заедно с вас и съпругата ви, със смазана от скала глава.

— Ще открият и теб.

— Моля?

— Освен ако нямаш резервна жица за запалване на двигателя — отвърна Сам и потупа джоба на якето си.

Туле инстинктивно стрелна поглед към вътрешността на тойотата. Сам очакваше тази реакция и скочи към Туле, още докато говореше. Беше във въздуха, с ръце на трийсет сантиметра от него, когато мъжът се обърна, замахна с цевта на револвера си, удари Сам по челото и го разкървави. Сам падна на колене, останал без дъх.

Туле пристъпи напред и замахна с крак. Сам се приготви за удара и се отдръпна колкото можа. Ботушът на Туле го улучи в ребрата и го повали по гръб.

— Сам! — извика Реми.

Той обърна глава: Реми тичаше към него.

— Вземи багажа! — изхриптя Сам. — Последвай ме!

— Да те следвам? Къде?

Двигателят на тойотата забоботи.

Сам се претърколи по корем, застана на колене и се изправи. Стигна с препъване до близкия мангал. През пелената от болка видя шестметрова водна вълна да приижда през теснината в дъното на откритото пространство. Сам грабна мангала с лявата си ръка и затича към колата.

Туле включи на скорост, а изпод гумите на тойотата захвърчаха камъчета и се пръснаха по краката на Сам. Той не им обърна внимание и продължи напред. Докато тойотата набираше скорост, Сам скочи.

Левият му крак попадна върху задната броня, а дясната му ръка — върху рамката на покрива.

Тойотата се устреми напред и поднесе върху чакъла. Сам се люшна наляво, а после надясно. Успя да се задържи и да се придърпа по-близо до багажника. Туле изправи тойотата и ускори към изхода на дефилето на двайсетина метра напред. Сам захапа дръжката на мангала и завъртя копчето за контрол на пламъка. Огнените езици запламтяха буйно. Сам отново стисна мангала с лявата си ръка.

— Една възможност — каза си той.

Пое си дъх и метна мангала като граната. Той се завъртя над покрива на тойотата, падна върху предния капак и се пръсна. По предното стъкло се разпиля горящ керосин.

Ефектът бе незабавен и драматичен. Паникьосан от огнената вълна пред себе си, Туле завъртя кормилото първо наляво, после надясно, а колата се изправи на две гуми. Сам не успя да се задържи и полетя. Земята бясно се носеше към него. В последния момент той се сви на кълбо. Падна на хълбок и се претърколи. Зашеметените му сетива първо регистрираха глух трясък, а след това шум от строшено стъкло и скърцане на метал. Тойотата се беше забила в тесния скален свод.

Чуха се стъпки, а след това гласът на надвесената над него Реми:

— Сам… Сам! Ранен ли си?

— Не знам… Май не…

Сам докосна челото си и погледна кръвта по ръката си.

— Повърхностна рана — измърмори той. Грабна шепа пръст и покри раната с нея.

— Сам, какво пр…

— Ето, оправих я.

— Нещо счупено?

— Не усещам. Помогни ми да стана.

Реми го подхвана и се изправиха заедно.

Сам попита:

— Къде е…

В отговор на въпроса му водата намокри стъпалата им и след секунди вече стигаше до глезените им.

— Говорим за вълка… — започна Сам.

Обърнаха се едновременно. Водата прииждаше от северния край на дефилето.

— Студено е.

— Слаба дума — отвърна Сам. — Багажа?

— Всичко смислено е в раницата ми. — Реми завъртя едното си рамо, за да може той да види раницата. — Мъртъв ли е?

— Или е мъртъв, или е в безсъзнание. Ако не беше, вече щеше да стреля по нас. Трябва да запалим колата. Тя е единственият ни шанс да изпреварим наводнението.

Затичаха към тойотата. Реми водеше, а Сам накуцваше след нея. Тя забави ход, когато стигна до задната част на автомобила, промъкна се до вратата на шофьора и погледна.

— В безсъзнание е.

Сам се дотътри. Двамата с Реми отвориха вратата и извлачиха Туле. Той падна във водата.

На незададения въпрос на Реми Сам отвърна:

— Сега не можем да мислим и него. След минута всичко ще е под водата.

Реми влезе в тойотата и се плъзна на седалката до шофьора. Сам се намести зад волана. Завъртя ключа — стартерът прищрака, но не запали.

— Хайде… — промърмори Сам.

Отново завъртя ключа. Двигателят изпращя и отново спря.

— Още веднъж — каза Реми, усмихна му се и му показа стиснатите си палци.

Сам затвори очи, пое дълбоко дъх и отново завъртя ключа.

Стартерът отново прищрака, двигателят се изкашля веднъж, втори път и зарева.

Сам тъкмо щеше да превключи на скорост, когато усетиха как тойотата се накланя напред. Реми се обърна и видя, че водата вече стига до вратата.

— Сам…

— Виждам!

Той превключи на задна и натисна газта. Тойотата започна лека-полека да се придвижва назад, а панелите между задните врати и багажника простъргаха в скалата.

Напорът на водата отново ги избута напред.

— Губя тяга — каза Сам, разтревожен, че надигащият се прилив ще удави двигателя.

Той отново натисна газта и усетиха как гумите намират опора, само за да я загубят отново.

Сам удари волана.

— По дяволите!

— Плаваме — отбеляза Реми. Още докато го изричаше, водата изтика предния капак на тойотата още по-навътре в отвора. Автомобилът започна да се накланя напред, а приливът избута задната му част нагоре.

Сам и Реми останаха безмълвни за миг, докато водата шумеше около колата. Тойотата продължаваше да се накланя.

— Колко време можем да издържим във водата? — попита Реми.

— Ако налягането не ни смачка ли? Около пет минути. След това губим контрол над крайниците си и потъваме.

През вратите започна да се процежда вода.

Реми каза:

— Ами, нека не го правим така тогава.

— Нека… — съгласи се Сам и затвори очи. След миг викна: — Лебедките! Имаме по една на всяка броня.

Той разгледа таблото. Намери копче, на което пишеше „Задна част“ и го превключи на позиция „неутрално“. След това се обърна към Реми:

— Когато ти кажа, премести копчето на „включено“.

— Мислиш, че ще е достатъчно силно, за да ни извлачи?

— Не — отвърна Сам. — Трябва ми челник.

Реми намери един в раницата си. Сам го намести на главата си, бързо я целуна по бузата, след което се покатери през предната седалка, като се държеше за облегалката за глава, а после и през задната и се озова в багажника на тойотата. Отключи стъклената преграда, отвори я и, опрян на задната седалка, изрита преградата, докато цялото парче стъкло не изхвърча във водата. Водата се пенеше под шасито на колата. Около него се носеше леденостудена мъгла.

Реми се обади:

— Двигателят умря.

Сам се наведе напред и хвана куката на лебедката с двете си ръце. Започна да обира въжето.

Лебедката замръзна.

— Ела при мен!

Реми пропълзя през предната седалка, взе раницата, подаде я на Сам, хвана се за ръката му и бързо се озова при него.

— Не! — извика тя.

— Какво?

Сам погледна надолу. Лъчът на челника му осветяваше призрачнобяло лице, покрито с найлона.

— Съжалявам — каза Сам. — Забравих да ти кажа. Запознай се с истинския господин Туле.

— Клетият!

Тойотата се разтресе, плъзна се встрани на метър-два и спря, здраво хваната в скалния свод и изправена на нос.

Реми откъсна поглед от лицето на мъртвеца и рече:

— Предполагам, че пак ще се катерим.

— Ако имаме късмет.

Сам погледна през вирната задна част на колата. Водата вече покриваше задните гуми.

— Колко остава? — попита Реми.

— Две минути. Помогни ми!

Той се обърна настрани и Реми му помогна да сложи раницата. След това преметна крак през задната част на колата и бавно се изправи, разперил ръце. Когато възстанови равновесието си, той освети с челника скалната стена до тойотата.

Лъчът я обходи три пъти, преди Сам да открие каквото му трябва: отвесен процеп, широк около пет сантиметра, на пет метра над тях и на около метър встрани. Над него поредица от удобни хватки водеха до върха на скалата.

— Добре, подай я — каза Сам.

Реми му подаде куката. Той се приведе да я вземе, подхлъзна се и падна на коляно, ала успя да си върне равновесието и отново се изправи. Хвана се с лявата ръка за багажната рамка на тойотата.

— Дръж ги, каубой! — с окуражителна усмивка рече Реми.

Сам развъртя куката като ласо и я хвърли. Тя се удари в скалата, плъзна се край процепа и падна във водата.

Сам я изтегли и опита отново. Пак пропусна.

Ледената вода вече покриваше бронята и се плискаше на сантиметри под него.

Сам отново хвърли куката. Този път тя се вмъкна в процепа и за миг се зацепи, преди отново да падне.

— Четвъртият път е на късмет, нали така?

— Мисля, че не е точно така приказката…

— Хайде де, Фарго!

Сам се позасмя.

— Добре, добре.

Той застина за миг в опит да се абстрахира от водата и блъскането на сърцето си. Затвори очи, концентрира се, отвори очи и отново завъртя куката над главата си. Хвърли я.

Куката се понесе нагоре, удари се в скалата и се плъзна към процепа. Сам осъзна, че се движи твърде бързо. Когато куката почти беше подминала процепа, той рязко дръпна въжето встрани. Острието отскочи като нападаща змия и куката заседна точно там, където трябваше.

Сам подръпна леко. Въжето държеше. Подръпна отново. Куката се изплъзна леко, но отново захапа. После Сам лека-полека я премести така, че да се забие още по-дълбоко.

— Еха! — извика Реми.

Сам протегна ръка, за да помогне на жена си да стигне до него. Водата вече се изливаше в тойотата. Реми кимна към трупа на господин Туле.

— Едва ли бихме могли да го вземем със себе си…

— Да не насилваме късмета си — отвърна Сам. — Но ще го добавим към списъка с престъпления, за които трябва да отговарят Чарли Кинг и злите му издънки.

Реми въздъхна и кимна.

Сам направи галантен жест към въжето.

— Първо дамите!

18.

Ло Мантанг, Мустанг, Непал

Сам и Реми се покатериха върху скалата. За техен късмет успяха да спрат на стоп един пикап и двайсет часа след това озоваха на едно разкаляно разклонение на черен път.

Шофьорът, Мукти, непалец с разстояние между предните зъби и подстриган по войнишки, им каза „Ло Мантанг“ и посочи към северния път.

Сам разтърси леко Реми, за да я събуди. Тя се понадигна от чувала с храна за кози и срещна ослепителната усмивка на Сам, който й рече:

— У дома е най-добре.

Тя изстена и седна, като не спираше да се прозява.

— Сънувах странен сън. Нещо като онзи филм, „Посейдон“, но бяхме в „Тойота ленд круизър“.

— Реалността е по-странна от измислицата.

— Пристигнахме ли?

— Повече или по-малко.

Сам и Реми благодариха на шофьора и слязоха. Пикапът сви по южното разклонение и се скри зад завоя.

— Жалко, че не знаем езика — каза Реми.

Сам и Реми поназнайваха няколкото думи и фрази на непалски, но те бяха напълно недостатъчни, за да кажат на шофьора, че на практика е спасил живота им. Човекът сигурно си мислеше, че се е натъкнал на двойка заблудени чужденци. Снизходителната му усмивка им беше подсказала, че сигурно често му се случва.

Изтощени, но за щастие живи и сухи, Сам и Реми стояха в покрайнините на крайната си цел.

Древната столица на някога голямото кралство Мустанг днес беше малко селце, разположено на не повече от два и половина квадратни километра. Обграждаше го висока стена от различни по форма и големина камъни и тухли, споени със смес от слама и глина, стените на повечето сгради също бяха от глина и тухли, боядисани в мръсно бяло и със сламени покриви. Четири от тях се издигаха над останалите — кралският дворец и храмовете Чиоди, Чампа и Тугчен със своите червени покриви.

— Най-после цивилизация — отбеляза Реми.

— Всичко е относително — съгласи се Сам.

Сякаш дни наред се бяха лутали в пущинаците на Мустанг и сега, средновековният на вид Ло Мантанг им изглеждаше почти като метрополис.

Сам и Реми закрачиха към главната порта. На половината път едно около десетгодишно момче изтича до тях.

— Фарго? Фарго?

Сам вдигна ръка в поздрав и каза на непалски:

— Здравей, да, ние сме.

С грейнала усмивка момчето спря пред тях.

— Ела, да? Ела?

— Добре — отвърна Реми.

Момчето ги поведе по тесните улици на градеца под любопитните погледи на стотици жители. Внезапно спря пред дебела дървена врата. Почука два пъти и каза: „Фери ветаунло“, след което изчезна в една странична уличка.

Отвътре се чуха стъпки, вратата се отвори и се показа крехък на вид мъж на поне шейсет години с дълга сива коса и брада и загоряло, набръчкано лице. За изненада на Сам и Реми мъжът заговори с акцент на британски благородник:

— Добро утро. Сам и Реми Фарго, предполагам?

След няколко секунди колебание Сам рече:

— Да. Добро утро. Търсим господин Карна. Сушант Дхарел от университета в Катманду ни изпраща.

— Разбира се.

— Моля? — изненада се Реми.

— Аз съм Джак Карна. Къде са ми обноските? Моля, влезте.

Мъжът се отмести и Сам и Реми влязоха. Подобно на външните стени и вътрешните бяха измазани с глина, а подът бе покрит със стар, но добре почистен дървен паркет. Няколко тибетски черджета създаваха чувство за уют, а по стените се виждаха гоблени и ламинирани парчета пергамент. По западната стена, под плътни прозорци имаше удобно място за сядане с възглавници и ниска масичка за кафе. Пред източната стена се мъдреше тумбеста печка. От стаята към спалнята водеше къс коридор.

Карна каза:

— Тъкмо щях да пратя хора да ви търсят. Изглеждате поочукани. Добре ли сте наистина?

— Имахме лека засечка в плановете — каза Сам.

— Очевидно сте имали, да. Преди няколко часа разбрах. На юг оттук няколко туристи на преход открили смачкан автомобил в едно от затлачищата. Боях се от най-лошото. — Преди да отвърнат, Карна ги поведе към възглавниците. — Чаят е готов. Дайте ми само минутка.

След няколко минути той постави сребърен сервиз, както и чиния, отрупана с кифлички и сандвичи с краставица. Карна наля чай и седна срещу тях.

— Така, а сега ми разкажете историята си — подкани ги той.

Сам описа пътешествието им, като започна с пристигането им в Джомсом и завърши с пристигането им в Ло Мантанг. Нарочно пропусна да спомене намесата на Кинг в опита да бъдат убити. Карна не задаваше въпроси и не реагираше, с изключение на няколко пъти, когато повдигна вежди.

— Изумително! — каза той накрая. — И нямате представа как се е казвал този мним водач?

— Не — каза Реми. — Той бързаше.

— Мога да си представя. Избягали сте като в холивудски филм.

— Нищо ново за нас.

Карна се позасмя.

— Преди да продължа, ще трябва да уведомя местните брамини — съвета, какво се е случило.

— Нужно ли е? — попита Сам.

— Нужно е, а и полезно за вас. Сега сте в Ло Мантанг, господин и госпожо Фарго. Може да сме част от Непал, но сме автономни. Не се бойте, няма да носите отговорност за случилото се, а ако съветът не го счете за абсолютно необходимо, непалското правителство няма да бъде замесено. Тук сте в безопасност.

Сам и Реми обмислиха думите му и се съгласиха.

Карна взе от пода до възглавницата си едно месингово звънче и го удари. След десетина секунди момчето, което ги посрещна пред стените на града, се появи от един коридор, спря пред Карна и се поклони отривисто.

Карна и момчето говориха половин минута на нещо, което приличаше на скорострелен лова. Момчето зададе въпрос, поклони се отново и излезе.

Карна каза:

— Не се бойте. Всичко ще е наред.

— Простете ни — започна Реми, — но любопитството ще ни убие, акцентът ви е…

— Оксфордски, от начало до край. Всъщност съм британец, макар че не съм си бил вкъщи от… петнайсет години, горе-долу. Това лято станаха трийсет и осем години, откакто живея в Мустанг. Повечето от тях — в тази къща.

— Как се озовахте тук? — попита Сам.

— Дойдох като студент. Най-вече антропология, но и още няколко странични области на интерес. През 1973 г. прекарах тук три месеца и се върнах у дома. След по-малко от две седмици осъзнах, че Мустанг е влязъл под кожата ми, както се казва, затова се върнах и останах. Местните свещеници смятат, че съм един от тях — прероден, разбира се. — Господин Карна се усмихна и сви рамене. — Кой може да каже? Но несъмнено никъде другаде не съм се чувствал у дома си.

— Страхотно! — възкликна Сам. — И с какво се занимавате?

— Може да се каже, че съм нещо като архивар и историк. Основният ми интерес и задача е да документирам историята на Мустанг. Само че не тази, за която четете в Уикипедия. — Той забеляза обърканото изражение на Реми и продължи: — Да, знам какво е Уикипедия. Имам сателитен интернет. Изумително, нали, като се има предвид колко е откъснато мястото.

— Изумително! — съгласи се Реми.

— Освен това от почти дванайсет години пиша книга, която с малко късмет ще се превърне в изчерпателна история на Мустанг и Ло Мантанг. Тайна история, така да се каже.

— Това обяснява защо Сушант е смятал, че трябва да се видим точно с вас — каза Сам.

— Вероятно… Той ми каза, че се вълнувате особено много от легендата за Теуранг, Златния човек.

— Да — отвърна Реми.

— Само че не ми каза защо. — Карна внезапно стана сериозен и се взря в Сам и Реми. Преди да отвърнат, той продължи: — Моля, разберете ме. Не искам да ви обидя, но репутацията ви върви пред вас. Вие сте професионални търсачи на съкровища, нали?

— Не е определението, което харесваме — отговори Сам, — но на практика е вярно.

Реми добави:

— Нищо от намереното не пазим за себе си. Всички финансови облаги отиват за фондацията ни.

— Да, прочетох. Репутацията ви всъщност е доста добра. Но, вижте, бедата е, че и преди съм имал посетители. Хора, които търсеха Теуранг за, боя се, нечисти цели.

— Тези хора не бяха ли млад мъж и жена? — попита Сам. — Руси близнаци с азиатски черти?

Карна повдигна лявата си вежда.

— Право в десетката. Бяха тук преди няколко месеца.

Сам и Реми се спогледаха. Без да си кажат каквото и да било и за двамата беше ясно, че могат и трябва да вярват на Карна. Намираха се на едно от най-отдалечените места, на което някога са били, а Чарлс Кинг ясно им беше показал, че играта загрубява. Имаха нужда не само от познанията на Карна, но и от съюзник.

— Казват се Ръсел и Марджъри Кинг. Баща им е Чарлс Кинг…

— Крал Чарли — прекъсна ги Карна. — Четох статия за него в „Уолстрийт джърнъл“ миналата година. Каубой си пада, доколкото разбрах. Недодяланик, нали не греша?

— Много могъщ недодяланик.

— Защо иска да ви убие?

— Точно защо — не сме сигурни. Но сме убедени, че търси Теуранг.

Сам разказа каква е връзката им с Чарлс Кинг. Не пропусна нищо. Обясни на Карна какво знаят, какво подозират и какво им е неизвестно.

— Е, една от мистериите мога да разкрия веднага — отвърна Карна. — Тези зли близнаци, децата на Кинг, явно са ми се представили с фалшиви имена. Но по време на посещението си споменаха Люис „Були“ Кинг. Когато им казах каквото ще кажа и на вас, не изглеждаха шокирани или тъжни.

Странно, като знам вече кои са.

— Какво им казахте?

— Че Люис Кинг е мъртъв от 1982 г.

19.

Ло Мантанг, Мустанг, Непал

Сам и Реми не продумаха. Накрая Реми наруши тишината:

— Как стана?

— Падна в един процеп на около петнайсет километра оттук. Помогнах да го извадят. Погребахме го в местното гробище.

— И казахте това на близнаците? — попита Сам.

— Да. Бяха… разочаровани, предполагам. Сега, като ми казахте кои са, ми се струва доста коравосърдечно от тяхна страна, не мислите си?

— Типично за семейния характер — отвърна Реми. — Казаха ли ви защо го търсят?

— Бяха доста уклончиви, поради което аз си намерих извинение да прекратя срещата ни. Разбрах само, че търсят Кинг и се интересуват от Теуранг. Не ми хареса видът им. Добре, че усетът ми се е оказал верен. Изглежда Чарлс Кинг е знаел за смъртта на баща си, когато се е свързал с вас.

— Знаел е го е също и когато е наел Олтън — добави Сам. — Сведенията за снимката, на която се вижда Люис, са били поредната лъжа.

— С цел да ви замеси в лова на Златния мъж — каза Карна. — Изглежда не премисля нещата кой знае колко, а? Очаквал е, че ще дойдете да търсите приятеля си, след това ще се заемете с търсенето на Теуранг, без да подозирате нищо, и ще отведете близнаците право при него.

— Така изглежда — каза Реми.

— По-важният въпрос е — започна Карна — защо Теуранг е толкова важен за Кинг. Нали не мислите, че е прикрит нацист и че е решил да довърши бащината си експедиция?

— Не мислим — каза Сам. — Започваме да се чудим това мания ли е или е просто странично занимание, подобно на участието му в черната търговия с вкаменелости. Така или иначе, Кинг са отвличали и убивали заради Теуранг.

— А също и „поробвали“ — добави Реми. — Хората на разкопките не могат да идват и да си отиват, когато си поискат.

— Това също. Независимо от мотивите на Кинг, не можем да позволим Златния човек да попадне в ръцете му.

Карна взе чашата чай и я вдигна за поздрав.

— Решено е тогава — във война сме със семейство Кинг. Един за всички?

Сам и Реми едновременно вдигнаха чашите си.

— И всички за един!

— Кажете ми повече за погребалната камера, която сте открили — помоли Карна. — Не пестете нищо.

Реми описа накратко нишата от пещерата в клисурата Чобар, след това взе айпада от раницата си и отвори снимките, които направи там.

Подаде айпада на Карна. Запленен от устройството, той го премята из ръцете си около минута, поигра си с интерфейса. После вдигна поглед и каза:

— Определено трябва да си взема едно от тези. Така… да видим… — През следващите десет минути той разглежда снимките на Реми, увеличава разделителната способност и сменя фокуса, като си мърмореше под нос „чудодейно“ и „невероятно“. Накрая върна айпада.

— Направили сте епохално откритие! — заяви Карна. — Не знам дали светът би могъл да осъзнае значимостта му, но жителите на Мустанг и Непал със сигурност ще разберат. Открили сте лобното място на Пазител. Четирите символа на кутията… имате ли по-ясни снимки?

— Не, съжалявам — отвърна Реми.

— Къде е кутията сега?

— В Сан Диего, при Селма, специалистът ни по проучванията — отговори Сам.

— О, божичко! Тя…

— Напълно можем да й се доверим — каза Реми. — Опитва се да я отвори внимателно, без да я повреди.

— Отлично! Може да съм й от помощ.

— Знаете ли какво има вътре?

— Може би. Скоро ще стигнем и дотам. Какво ви каза Сушант за Пазителите и Теуранг?

— Даде ни общ поглед върху нещата — каза Реми, — но уточни, че вие сте експертът.

— Това е вярно. Е, Пазителите са се грижели за Теуранг. Тази чест е била предавана от баща на син. От шестгодишни момчетата били подготвяни за една-едничка задача. Декретът Химаншу от 1421 г. е четвъртият държавен акт, който позволява Теуранг да бъде изнесен от Ло Мантанг. Предните три пъти, всички преди нашествие, са завършили успешно и Теуранг отново е бил връщан в столицата. Нашествието през 1421 г. обаче било различно.

Тогавашният главнокомандващ на армията, Долма, убедил краля и съветниците му, че този път положението е различно. Бил сигурен, че ще сложи началото на края на Мустанг. Да не говорим за пророчеството.

— Пророчество? — попита Сам.

— Да. Ще ви спестя детайлите, които са най-вече будистка митология и нумерология, но пророчеството твърдяло, че ще настъпи време, когато кралство Мустанг ще падне и единственият начин да се надигне отново е Теуранг да бъде върнат в родното си място.

— Тук? — попита Реми. — Поне Сушант ни каза така.

— Скъпият ми приятел греши. Популярната история на Мустанг и Теуранг е пълна с неясноти. Първо трябва да разберете нещо много важно — хората от Мустанг никога не са смятали Златния човек за своя собственост, а по-скоро за нещо, за което трябва да се грижат. Сушант как точно ви описа Златния човек?

— Как изглежда ли?

— Не… какво представлява.

— Мисля, че използва думата „животодаряващ“.

Карна помисли за миг и сви рамене.

— Да, като метафора, може би… Госпожо Фарго, вие имате антропологически познания, нали?

— Да.

— Добре, добре. Дайте ми миг. — Карна се изправи и се скри в страничния коридор. Чуха как се разместват книги и Карна се върна с два подвързани с кожа тома и дебел кафяв плик от опаковъчна хартия. Седна, прелисти книгите, докато не откри страниците, които му трябваха, след което ги постави с лицето надолу на пода.

След това заговори бавно:

— Кралство Мустанг никога не се е отличавало с величие. Дори архитектурата в кралството била целесъобразна и скромна — също като хората, които обаче преди векове в много отношения били много по-просветени от западните си съвременници.

Карна се обърна към Реми и я попита:

— Какво знаете за Арди?

— Палеонтологическата находка?

— Да.

Реми се замисли.

— Отдавна не съм чела за нея, но ето какво помня — така е бил кръстен вкаменен женски скелет на четири и половина милиона години, открит в Етиопия. Ако не се лъжа, научното му название е Ардипитек рамидус. Макар че находката е в центъра на множество дебати, повечето учени са на мнение, че Арди е нещо като липсващото звено в човешката еволюция — мост между висшите примати и човеците.

— Много добре. А характеристиките му?

— Скелет, подобен на скелета на лемур, но с човешки характеристики: ръце, способни да държат, противопоставени на пръстите палци, къси крайници. Пропускам ли нещо?

— Великолепно го описахте — отвърна Карна. Отвори плика, извади една цветна снимка и я подаде на Сам и Реми. — Това е Арди.

Точно както Реми го беше описала, вкамененият скелет лежеше обърнат на една страна в пръстта, приличаше на кръстоска между лемур и маймуна.

— А сега — каза Карна, — ето една популярна илюстрация на Теуранг.

Подаде им разпечатка на цветна рисунка на създание, подобно на горила, с огромни ръце и тумбеста глава. Устата беше голяма и пълна с остри зъби, а от нея се подаваше дълъг език. Кракът беше само един, с ципи между пръстите.

— Забелязвате ли прилики с Арди? — попита Карна.

— Никакви — отвърна Сам. — Прилича на анимационна рисунка.

— Да, защото илюстрира легендата за първия крал на Тибет, Ниатри Ценпо, за когото се твърди, че произхожда от Теуранг. В Тибет през хилядолетията Теуранг се е превърнал в нещо като страшилище. Версията в Мустанг обаче е много по-различна.

Карна взе една от книгите и я подаде на Сам и Реми.

На страницата се виждаше силно стилизирано изображение в будистки стил, но създанието не можеше да се сбърка.

— Арди? — възкликна Реми.

— Да — каза Карна. — Това, според мен, е най-точното представяне на Теуранг. Господин и госпожо Фарго, това е Златният човек.

Сам и Реми замълчаха, взряха се в рисунката и се опитваха да осмислят думите на Карна.

— Да не ни би да се опитвате да ни кажете, че това създание е било…

— Живо в средновековен Мустанг? Не, разбира се, че не. Подозирам, че Теуранг е далечен братовчед на Арди, навярно много по-късно липсващо звено, но със сигурност на милиони години. Имам и други рисунки, където Теуранг е с всички характеристики на Арди: ръце, способни да държат, противопоставени на пръстите палци… Други рисунки пък показват лицето му.

— Защо се нарича Златния човек? — попита Сам.

— Според легендата, когато бил изложен в Кралския дворец в Ло Мантанг, Теуранг бил сглобен и оформен така, че приличал на човек. През 1315 г., малко след основаването на кралството, първият владетел Аме Пал решил, че видът на Теуранг не е достатъчно внушителен. Позлатили костите му, а очните кухини украсили със скъпоценни камъни, както и върховете на пръстите. Зъбите, повечето от които били здрави, били покрити със златен лист.

— Сигурно е бил страхотна гледка — отбеляза Реми.

— „Безвкусица“ е моят термин — отвърна Карна, — но кой съм аз да споря с Аме Пал?

Реми попита:

— Да не би да намеквате, че хората тук са развили теорията за еволюцията преди Дарвин?

— Теория — не, вярване — да. За трийсетте си години тук, намерих текстове и рисунки, от които става ясно, че жителите на Мустанг твърдо са вярвали, че човекът е произлязъл от други създания и по-точно от примати. Мога да ви покажа пещерни рисунки, на които е изобразен ходът на еволюцията. И по-важното, въпреки популярните схващанията, Теуранг е бил почитан не в религиозен смисъл, а в исторически.

— Откъде се е появила легендата? — попита Сам. — Къде и кога са открили Теуранг?

— Никой не знае, или аз поне не съм открил някаква информация за това. Надявам се, преди да умра, да успея да отговоря на този въпрос. Може би вашето откритие ще се окаже изгубеното парче от пъзела.

— Мислите ли, че в кутията, която открихме, е Теуранг?

— Не, освен ако не е станала ужасна грешка. Едно от уменията, които Пазителите е трябвало да усвоят, е било ориентиране по звездите. Не, сигурен съм, че сте открили Пазителя там, защото там му е било наредено да отиде.

— Какво тогава мислите, че има вътре?

— Или нищо, или следа към рожденото място на Теуранг, където е трябвало да бъде занесен през 1421 г.

— Каква следа? — попита Реми.

— Диск от злато, около десет сантиметра в диаметър, гравиран със символи. Когато се използва заедно с още два диска и специална карта, той сочи мястото, където трябва да е Теуранг.

— Нищо друго ли не знаете? — попита Сам.

— Знам как се казва мястото.

— Как?

— Древният превод е малко сложен, но бихте познали популярното му название — Шангри-Ла.

20.

Ло Мантанг, Мустанг, Непал

Карна се засмя:

— Май мислите, че ви поднасям?

— Не ни приличате на такъв човек — каза Сам, — но трябва да признаете, че Шангри-Ла си е измислица.

— Така ли? Какво знаете за това място?

— Това е утопия. Хората си го представят като долина някъде в Хималаите, пълна с абсурдно щастливи и безгрижни хора.

— Сам, забрави да кажеш и „безсмъртни“ — добави Реми.

— Да, извинявай. И безсмъртни.

— Така я описва Джеймс Хилтън през 1933 г. в романа си „Изгубеният хоризонт“. Поредният пример за това как популярната култура идеализира и изкривява една пленителна и може би вярна история.

— Слушаме ви с внимание — каза Реми.

— В повечето азиатски култури човек може да открие трошички информация за Шангри-Ла. Тибетците го наричат Нге-Беюл Кимпалунг. Вярват, че е в района Макалу-Барун или в планините Кунлун, или — това е последният кандидат, древният град Цапаранг в Западен Тибет. Няколко места в Индия също се борят за тази чест, както и десетки места в Китай, включително Юннан, Съчуан, Джондиан… Добавете Бутан и долината Хунза в Северен Пакистан. Стигнахме до най-интересната част — както знаете, нацистите са се прехласвали по окултното. Една от целите на експедицията, в която е участвал Люис „Були“ Кинг през 1938 г. била да открие Шангри-Ла. Били сигурни, че това е домът на древна господарска раса, арийци, неповлияни от времето и генетичните примеси.

— Не знаехме… — каза тихо Реми.

— Може би крал Чарли не търси Теуранг, а Шангри-Ла — предположи Карна.

— Всичко е възможно — отвърна Сам. — Но Кинг не ми прилича на човек, който вярва в свръхестественото, било то с реални корени или не. Ако не може да го докосне, да го види, да го помирише…

— Или да го продаде… — добави Реми.

— … тогава не го интересува — довърши Сам. — Какво мислите вие? Предполагам, смятате, че е реално място? От всички възможности, коя ви се струва най-подходяща?

— Нито една от тях. Проучванията и инстинктът ми подсказват, че за хората на Мустанг Шангри-Ла е представлявал извор — едновременно рождено място и място за вечен покой на Теуранг, когото са смятали за свой предтеча. Подозирам, че това, което днес наричаме Шангри-Ла е там, където Теуранг е бил открит. Не мога да кажа колко отдавна, но това е мнението ми.

— А ако трябва да заложите на конкретно място? — попита Реми.

— Мисля, че тибетската етимология предлага отговора: „шанг“, което се произнася още „цанг“, в комбинация с „ри“ значи планина, а „ла“ значи проход.

— Значи, прохода на планината Цанг.

— Не съвсем. На кралския диалект на Мустанг „ла“ значи още и клисура или каньон.

— Каньонът Ярлунг Цангпо! — възкликна Сам. — Това е обширна територия. Колко беше дълга реката, която тече през него? Двестатина километра?

— Повече — рече Карна. — Той е по-голям от вашия Гранд каньон. А планините са гъсто залесени. Част от най-обезсърчаващия терен в света.

— Ако сте прав за местоположението и за легендата — каза Реми, — нищо чудно, че точното място е останало тайна толкова време.

Карна се усмихна.

— Тримата заедно може би сме по-близо до това да намерим Шангри-Ла, както и Златния човек, отколкото всеки друг човек досега.

— Може би — отбеляза Сам, — но все още не сме намерили нищо. Казахте, че са ви нужни и трите диска. Да кажем, че кутията при Селма съдържа един от тях. Нужни ни са още два.

— И картата — допълни Реми.

— Тя е най-малкият ни проблем — каза Карна. — Открил съм четири претендента за истинската карта и поне един от тях ще ни свърши работа. Колкото до другите два диска… Какво ще кажете за Балканите?

Сам и Реми се спогледаха.

— Веднъж ядохме развалено агнешко в България, но иначе нямаме нищо против — каза Реми.

— Радвам се да го чуя — усмихна се лукаво Карна.

— Това, което ще ви кажа, не съм споделял с другиго. Въпреки уважението, с което се ползвам тук, не съм сигурен как хората от моята втора родина биха реагирали на теорията ми.

— Събудихте любопитството ни — каза Сам.

— Преди три години открих текстове, които мисля, че са били писани от личния секретар на краля в седмиците преди нашествието през 1421 г.

— Какви текстове?

— Нещо като личен дневник. Кралят, разбира се, е бил наясно с размерите на нахлуващата вражеска армия и е бил съгласен с пророчеството за предстоящата гибел на Мустанг. Освен това се съмнявал дали Пазителите ще успеят да изпълнят задълженията си. Изглежда е имал чувството, че шансовете им са незначителни. И бил убеден, че някой от близкото му обкръжение е предател и дава информация на врага. Тайно възложил на най-елитния сред Пазителите — мъж, познат като Дакал, задачата да пренесе Теуранг в Шангри-Ла. В два от трите сандъка, уж съдържащи дисковете, той поставил два фалшификата. Само в един сандък дискът бил истински.

— А двата истински диска? — попита Реми.

— Дал ги на двама православни свещеници.

Последните думи на Карна бяха толкова изненадващи, че Фарго бяха сигурни, че не са чули добре.

— Моля? — рече невярващо Сам.

— Година преди нашествието Ло Мантанг бил посетен от двама свещеници от Източната православна църква.

— Било е през петнайсети век — каза Реми. — По онова време най-близкото средище на Православната църква е било… — тя сви рамене, като не успя да се сети как да продължи.

— На територията на съвременен Узбекистан — помогна й Карна. — На повече от две хиляди километра оттук. И за да отвърна на незададения ви въпрос, не, не съм срещал в нито една църковна история да се споменават православни мисионери толкова на изток. Но имам нещо по-добро, скоро ще стигна и до него. Както пише в дневника на краля, той посрещнал мисионерите и скоро те станали негови приятели. Няколко месеца след като свещениците пристигнали, някой се опитал да убие краля. Свещениците му помогнали. Единият дори бил ранен. Кралят се убедил, че тези двама чужденци са част от пророчеството, изпратени, за да може някой ден Теуранг отново да се върне в Ло Мантанг.

— Затова им дал по един диск и ги върнал по родните им места — предположи Реми.

— Точно така.

— Моля ви, кажете ми, че сте открил нещо за тях — каза Сам.

Карна се усмихна.

— Открих. Отец Бесим Мала и отец Матей. И двете имена фигурират в архивите на Православната църква от петнайсети век. И двамата били изпратени в Самарканд, Узбекистан, през 1414 г. След смъртта на Чингис хан, отслабването на Монголската империя и възхода на Тамерлан, Православната църква искала да вкара неверниците в християнската вяра, така да се каже.

— Какво се е случило с безстрашните свещеници? — попита Реми.

— Мала умрял през 1436 г. на албанския остров Сазани, а Матей — шест години по-късно в София, България.

— Времето се връзва — каза Сам. — Ако са тръгнали от Ло Мантанг през 1421 г., година и нещо след това ще да са се върнали на Балканите.

Сам и Реми потънаха в мисли.

Карна каза:

— Малко фантасмагорично, нали?

— Добре, че го казахте — отвърна Сам. — Не исках да звуча грубо.

— Не се обиждам. Знам как звучи. И имате пълното право да сте скептични. Самият аз цяла година след като открих дневника се опитвах да го изоблича. Напълно неуспешно. Ето какво ви предлагам — ще предам записките си на тази ваша Селма. Ако тя може да обори теорията ми, така да бъде. Ако ли не…

— Балкани, дръжте се, идваме! — засмя се Реми.

Карна взе от спалнята лаптопа си и го постави на масичката за кафе пред себе си. Вкара единия край на интернет кабела в лаптопа, а другия — в контакт, който вероятно водеше до сателитната чиния.

Скоро лицето на Селма се появи на монитора. Иззад раменете й се подаваха Пийт Джефкоут и Уенди Кордън, а зад тях се виждаше работното помещение в дома на Фарго в Сан Диего. Както можеше да се очаква, Селма беше в работната си униформа — очила с рогови рамки на синджир и тениска на цветни петна.

Като се нагаждаше към трисекундното забавяне на сигнала, Реми представи Карна на тримата им сътрудници и след това им разказа докъде са стигнали. Селма, както й беше обичаят, не разпитваше, докато Реми говореше, а след това мълча цяла минута, докато подреждаше получената информация в главата си.

— Интересно — каза накрая тя.

— Само толкова ли? — попита Сам.

— Е, предполагам, че дипломатично сте казали на господин Карна колко пресилено звучи теорията му.

Джак Карна се позасмя.

— Казаха ми, госпожо Уондраш.

— Селма.

— Тогава, Джак.

— Материалите от проучванията ви в дигитален формат ли са?

— Разбира се.

Селма даде на Карна връзка с офисния сървър и каза:

— Качете ги тук и ще започна да ги пресявам. Междувременно ще предам сандъка на Пийт и Уенди. Вие тримата може да се опитате да го отворите.

След двайсет минути всички записки на Карна бяха качени на сървъра. Почти толкова време беше необходимо на Джак, за да убеди Сам и Реми да подремнат в стаята за гости. След това заедно с Пийт и Уенди се заеха с кутията. Карна първо поиска да види снимки на сандъка във висока разделителна способност, включително и близки снимки на символите по него.

Взря се в тях на екрана на лаптопа, като току накланяше глава в различни посоки. Накрая, мърморейки под нос, той се изправи, тръгна по коридора и минута след това се върна с книжчица, подвързана с червен плат. Запрелиства я и след още няколко минути възкликна:

— Аха! Както си и мислех — символите са на лова и един от многото кралски диалекти. Надписът трябва да се чете отвесно, от дясно наляво. Грубият превод гласи: „Чрез осъществяване, благоденствие, чрез съпротива, гнет…“

Уенди каза:

— Мисля, че съм чела нещо такова в една книга за самопомощ.

— Не се съмнявам — засмя се Карна, — но в случая това е предупреждение, нещо като проклятие. Предполагам, че този текст го има на всички сандъци на Пазителите.

Пийт се включи:

— Накратко, текста казва нещо като „откарай това до целта му и ще откриеш щастието; попречи му да достигне целта си и си прецакан“, така ли?

— Впечатляващо, младежо — засмя се Карна. — Не бих използвал тези думи, разбира се, но уловихте същината на съобщението.

— Това съобщение за Пазителите ли е било? — попита Уенди.

— Не мисля. Било е към врага или който се сдобие със сандъка чрез нечисти методи.

— Но ако езикът лова е бил толкова рядък, кой би могъл да го разчете, освен благородниците на Мустанг?

— Не е важно кой ще го прочете. Проклятието си остава, независимо дали можеш да го прочетеш, или не.

— Безкомпромисна работа — отбеляза Пийт.

— Да огледаме самия сандък, какво ще кажете? В една от снимките на Реми забелязах съвсем тънък шев по долния край.

— И ние го забелязахме — каза Уенди. — Чакайте, мисля, че я имаме отблизо…

След няколко клика изображението изпълни екрана на Карна. Той го гледа няколко минути и каза:

— Виждате ли шева, за който говоря? Който прилича на поредица от осем тирета?

— Да — каза Пийт.

— А под него другия шев, непрекъснатия?

— Да.

— Забравете за него, той е за отвличане на вниманието. Ако не бъркам, прекъснатият шев е ключалка с комбинация.

— Цепнатините са изключително тънки — каза Уенди. — Как ще…

— Около два милиметра. Ще ви трябва нещо тънко и здраво, което да вкарате в цепнатините. Във всяка от тях трябва да има месингов или бронзов фланец, всеки с три настройки — горна, средна и долна.

— Чакайте — каза Уенди. — Смятам… Това са над шест хиляди и петстотин възможни комбинации.

— Не е чак толкова стряскащо — рече Пит. — С достатъчно време и търпение човек би могъл да намери верните.

Карна каза:

— Вярно е, само че имаш право само на един опит. Ако не уцелиш комбинацията, вътрешният механизъм ще се заключи автоматично.

— Това усложнява нещата.

— Още не сме започнали със сложностите, момчето ми. Когато преодолееш комбинацията, започва истинското предизвикателство.

— Как така? — попита Уенди. — Какво е то?

— Чували ли сте за китайска кутия?

— Да.

— Това пред вас е майката на всички китайски кутии. По едно стечение на обстоятелствата, мисля, че разполагам с комбинацията за първоначалния заключващ механизъм. Ще започваме ли?

Три часа по-късно Сам и Реми, вече будни и с по чаша чай в ръка, се присъединиха към Карна, точно навреме за да чуят възклицанието на Пийт: „Успях!“

На екрана се виждаха той и Уенди, надвесени над сандъка на Пазителя. Бяха го осветили ярко с халогенна лампа.

Отвори се нов прозорец с лицето на Селма:

— Какво успя?

— Това е китайска кутия — отвърна Уенди. — Когато се справихме с комбинацията, се появи тесен панел с три малки дървени копчета. Следвахме указанията на Джак и натиснахме едното. Отвори се нов панел, с него още копчета и т.н. Колко направихме, Джак?

— Шейсет и четири. Остава едно. Ако сме си свършили работата, ще се отвори. Ако ли не, може да загубим съдържанието завинаги.

— Как така? — попита Сам.

— О, боже, забравих да спомена капана, нали? Толкова съжалявам!

— Споменете го сега — каза Реми.

— Ако кутията съдържа диск, той виси в основното отделение. По стените на това отделение би трябвало да има стъкленици с киселина. Ако последното движение е погрешно или се опитате да отворите отделението насила… — Карна въздъхна — оставаме с обезобразена буца злато.

— Дано греша — каза Селма, — но не мисля, че вътре има диск.

— Защо? — попита Пийт.

— Вероятности. Сам и Реми се натъкват на един-единствен сандък на Пазител и той е този с истинския диск? Не ми се струва много вероятно.

— Но не са се натъкнали на него случайно, нали? — намеси се Карна. — Следвали са стъпките на Люис Кинг, прекарал поне седем години в търсене на Теуранг. Каквито и да са били мотивите му, едва ли е тършувал напразно онзи ден в клисурата Чобар. Изглежда така и не е намерил гробницата на Пазителя, но подозирам, че е знаел, че сандъкът не е празен.

Селма помисли.

— Има логика — отвърна простичко тя.

— Има само един начин да разберем — рече Сам. — На кого ще се падне честта? Пийт… Уенди?

Пийт каза:

— Благородството ми е в кръвта. Давай, Уенди!

Уенди си пое дълбоко въздух, посегна и натисна едно от копчетата. До пръстите й се отвори квадратна дупка, широка не повече от три сантиметра.

Карна каза тихо:

— Сега внимателно опипай отвътре с кутре, докато не усетиш квадратен бутон.

— Добре, напипах го.

— Плъзни бутона… чакай… надясно — не, наляво! Наляво!

— Наляво — повтори Уенди. — Сигурен ли сте?

Карна се поколеба за миг и после кимна.

— Да, наляво!

— Добре, натискам.

През тонколоните на лаптопа се чу прищракването на дърво.

Уенди извика:

— Капакът се отвори!

— Сега внимателно го вдигни право нагоре. Ако е там, дискът ще е от долната страна.

С много бавни движения Уенди се зае да повдига капака сантиметър по сантиметър.

— Не е лек.

— Не го клати — прошепна Карна. — Още малко…

Пийт дрезгаво каза:

— Виждам да виси връв. Прилича на нещо като хирургически конец.

Уенди продължи да повдига.

Халогенната светлина се отрази в нещо твърдо и заоблено — проблесна злато.

— Бъди готов, Питър — каза Карна.

Уенди вдигна капака докрай. Останалата част от връвта се вдигна от кутията, а в края й — златен диск с диаметър десет сантиметра.

Пийт посегна към него с гумени ръкавици. Уенди постави диска в дланите му, а той го премести на поднос на масата.

Всички въздъхнаха с облекчение.

— Сега идва трудната част — каза Карна.

— Какво? — стресна се Уенди. — Това не беше ли тя?

— Боя се, че не, скъпа. Сега трябва да разберем дали разполагаме с истинския диск.

21.

Вльора, Албания

Часовникът на таблото на фиата показа девет часа сутринта, точно когато Сам и Реми подминаха табелата Вльора. Вторият по големина град в Албания, с повече от сто хиляди жители, се разполагаше в уютен залив на западния бряг на Адриатическо море, а зад него се издигаха високи и стръмни планини.

Ако Сам и Реми имаха късмет, той още бе дом на един от дисковете на Пазителите.

Час след като Уенди и Пийт успяха да извадят златния диск от сандъка и заедно с Карна се заеха да проучват произхода му, лицето на Селма се появи отново в прозореца за чат на лаптопа на Карна.

В характерния си лаконичен стил, тя рече:

— Джак, методите ти на проучване са безупречни. Сам, Реми, мисля, че теорията му за двамата свещеници е добра. Друг е въпросът дали ще намерим тях и дисковете им.

— Какво още успя да откриеш? — попита Сам.

— По времето на смъртта си и Мала, и Матей са били митрополити, дълбоко уважавани в църковните си общини. И двамата са основавали църкви, училища и болници навсякъде в родните си страни.

— Което предполага, че гробовете им няма да са просто двуметрови дупки в земята.

— Не открих подробности по този въпрос, но има логика — отвърна Селма. През петнайсети и шестнайсети век ПЦ…

— Кое? — попита Реми.

— Православната църква. ПЦ, особено по местните църкви на Балканите и в южна Русия, погребвали подобни личности с големи почести в крипти или гробници.

— Въпросът е — включи се Карна, къде точно?

— Още работя по Матей, но в аналите на църквата пише, че митрополит Бесим Мала е погребан във Вльора, Албания.

Докато чакаха Селма да им даде по-точни координати, Сам и Реми обиколиха Вльора, като се дивяха на прекрасната архитектурна смесица от гръцки, италиански и средновековни мотиви. Малко преди обед двамата спряха на паркинга на хотел „Болоня“, който гледаше към сините води на пристанището. Седнаха в едно кафене, обградено от палми.

Сателитният телефон на Сам иззвъня. Той включи разговора със Селма на високоговорител.

— И Джак е на линия — каза Селма. — Имаме…

— Каквито и да са новините, Селма, просто ни ги кажи — рече Реми. — Твърде сме уморени, за да си избираме кое първо.

— Всъщност, новините са само добри.

— Давай тогава — каза Сам.

Чу се гласът на Джак Карна:

— Мисля, че дискът е истински. Не мога да съм сто процента сигурен, докато не го сверя с картите, за които ви говорих, но съм оптимист.

Селма каза:

— Колкото до гробницата на Бесим Мала, мога да стесня периметъра ви на търсене до малко над квадратен километър.

— Под водата ли е? — попита скептично Сам.

— Не.

— В гъмжащо от алигатори блато? — включи се и Реми.

— Не.

— Нека пак аз позная — каза Сам. — В пещера е.

Карна отвърна:

— Трети страйк, ако мога да си позволя американския идиом. Според проучванията ни, митрополит Мала е бил погребан в гробището на манастира „Св. Мария“ на остров Звернец.

— Къде е той? — попита Реми.

— На десет километра северно от Вльора. Намерете си място с безжичен интернет и ще прехвърля конкретните данни на айпада ви, госпожо Фарго.

Починаха си малко в кафенето. Сам и Реми си поръчаха вкусен албански обяд — агнешки кюфтета с мента и канела, питки с лютив спанак и гроздов сок със захар и горчица. По щастлива случайност кафенето разполагаше с безплатен интернет, така че имаха възможност да разгледат пътния си пакет, както го наричаше Селма. Както можеше да се очаква, указанията бяха изчерпателни — точния маршрут, местната история и карта на манастира. Единственият детайл, който липсваше, беше точното местоположение на гроба на митрополит Мала.

Сам и Реми платиха и се отправиха на север. След около петнайсет километра спряха в Звернец и последваха знака към лагуната Нарта — спокойна и обширна, над трийсет квадратни километра.

Свиха по черния път край лагуната и Сам продължи на север, докато стигнаха до застлан с чакъл празен паркинг.

Сам и Реми излязоха и се разтъпкаха. Времето беше нетипично топло, над двайсет градуса. Грееше слънце, а единствените облаци бяха на хоризонта над сушата.

— Предполагам, че това е целта ни — посочи Реми.

Тесен пешеходен мост свързваше сушата с малък остров на триста метра от тях. На острова се виждаха четирите сгради на манастира „Св. Мария“. Отличаваха се със средновековен стил, а целият манастир заемаше около осем хиляди квадратни метра площ.

Спряха до началото на моста и Реми нервно го изгледа. Разпадащите се мостове, на които попаднаха първо в клисурата Чобар, а след това по пътя към тайните разкопки на Кинг в долината Лангтанг, определено й бяха повлияли повече, отколкото си мислеше.

Сам я прегърна през раменете.

— Здрав е. Инженер съм, Реми. Манастирът е туристическа атракция и десетки хиляди хора прекосяват този мост всяка година.

Тя го изгледа косо.

— Фарго, нали не ми го казваш, само за да ме успокоиш?

— Бих ли направил такова нещо?

— Може би.

— Не и сега. Хайде! — Той я окуражи с усмивка. — Ще минем заедно. Все едно ходим по тротоар.

Реми кимна.

— Добре.

Сам я хвана за ръка и двамата закрачиха по моста. На половината път тя спря отново и се усмихна.

— Мисля, че съм по-добре.

— Излекувана ли си?

— Не бих казала, но съм добре. Да вървим.

След няколко минути стигнаха до острова. Отдалеч манастирът им се стори почти безупречен — избелени от слънцето стени и червени керемидени покриви. Сега, когато бяха близо, Сам и Реми установиха, че сградите са имали и по-добри времена. Липсваха керемиди, а няколко от стените или се рушаха, или бяха хлътнали. На една от камбанариите й липсваше покрива, а камбаната се беше килнала доста на една страна.

Добре поддържана пътека се виеше през двора на манастира. Тук-там по стрехите се гушеха гълъби, гукаха и се взираха любопитно в новодошлите.

— Не виждам никого — каза Сам. — Ти?

Реми поклати глава.

— Селма споменаваше някакъв уредник, но не и туристически офис.

— Да се поогледаме тогава — каза Сам. — Колко е голям островът?

— Четирийсет хиляди квадратни метра.

— Значи бързо ще намерим гробището.

Сам и Реми поогледаха набързо сградите и поеха към една борова горичка. Щом навлязоха сред дърветата, слънчевата светлина отслабна и стволовете на боровете сякаш ги притиснаха. Лесът беше задръстен от шубраци до коляно и гнили дънери. След няколкостотин метра пътят се разклони.

— Разбира се — отбеляза Реми, — няма знак.

— Хвърли монета наум.

— Наляво.

Поеха наляво и стигнаха до полуразпаднал се кей на края на някакво блато.

— Не уцелихме — въздъхна Реми.

Върнаха се и тръгнаха надясно. Пътят ги поведе на североизток, по-навътре в гората и към по-широката част на острова.

Сам избърза напред, за да разузнае. След малко Реми чу гласа му:

— Виждам поляна!

След няколко мига самият Сам се показа иззад един завой. Усмихваше се широко.

— Обикновено поляните не те вълнуват толкова — отбеляза тя.

— Вълнуват ме, ако са пълни с надгробни плочи.

— Водете, сър!

Боровата горичка оредя. Овалната поляна, около шейсет метра в диаметър, наистина беше гробище, но Сам и Реми почти веднага разбраха, че нещо не е наред. От далечната страна имаше купчина борови трупи, до нея, няколко високи колкото къща бали с изсъхнали клони. Земята беше нашарена от дупки като след бомбардировка, а голяма част от гробове сякаш бяха отваряни.

На изток имаше пролука в дърветата, почти като тунел. В края му се мержелееха водите на лагуната.

От десетките надгробни плочи, само няколко бяха непокътнати — всички други бяха или пропукани, или натрошени и захвърлени. Сам и Реми преброиха четиринайсет гробници. Всички изглеждаха повредени — или основите им бяха поддали, или стените и покривите им бяха частично пропаднали.

— Какво е ставало тук? — попита Реми.

— Ураган, подозирам — отвърна Сам. — Дошъл е от морето и е преминала през острова като трион.

Реми кимна.

— Но пък може да направи работата ни по-лесна. На практика не можем да оскверним нищо повече.

— Има логика, но преди това трябва да преодолеем още едно препятствие.

— Какво?

— Нека все пак първо огледаме. Не искам да съм лош пророк Разделиха се. Сам тръгна от изток на север, а Реми — от запад на север. Упътиха се към най-близките гробници, като спираха само за да прочетат имената по каменните фасади.

Накрая Реми стигна до най-североизточния ъгъл на гробището, близо до купчината трупи. Последната гробница по нейния маршрут изглеждаше най-запазена — само стените се бяха пропукали на няколко места. Украсата й също беше различна. Сърцето на Реми подскочи.

— Сам, мисля, че имаме победител!

Той отиде при нея.

— Защо мислиш така?

— Този кръст е най-големият от всички, които видях. А ти?

— Да, така е.

На най-близката стена имаше православен кръст, метър на метър и половина, с една диагонална линия, пресичаща долния му край.

— Много подобни видях, но никой не беше толкова голям. Любопитна съм за какво е диагоналната линия? Сигурно символизира нещо?

— А, тайнствата на религията — отвърна с въздишка Сам.

Приближиха се до гробницата и след това я обходиха от всички страни. Откриха, че предния край е обграден от висока до прасците ограда от ковано желязо. Едната страна беше огъната към земята. Три каменни стъпала водеха надолу към отворена — или по-точно, липсваща, врата. Вътрешността тънеше в мрак.

На корниза под покрива имаше четири букви: М А Л А.

— Радвам се най-после да се срещнем, Ваше Преосвещенство!

Сам пристъпи през оградата, следван от Реми, и двамата слязоха по стълбите. Спряха пред отвора. Замириса им силно на плесен. Сам извади от джоба си фенерче. Прекрачиха прага и Сам го включи.

— Празно е — промълви Реми.

Сам освети вътрешността, като очакваше да види ниско преддверие, но нямаше нищо такова.

— Виждаш ли някакви знаци? — попита.

— Не. Тази миризма не е нормална, Сам. Прилича на…

— Застояла вода.

Той изключи фенерчето. Обърнаха се и се върнаха нагоре по стъпалата. Сам каза:

— Някой го е преместил. Останалите гробници също бяха празни.

— Тези, които аз видях, също бяха празни. Някой е ексхумирал всички останки, Сам.

Върнаха се в манастира. Щом влязоха в двора видяха един мъж, покачен на дървена стълба, опряна в повредената камбанария. Беше набит, на средна възраст и носеше черна колоездачна шапка. Сам и Реми приближиха.

— Извинете — каза Реми на албански.

Мъжът ги погледна.

— Говорите ли английски? — продължи тя.

Мъжът поклати глава.

— Йо.

— По дяволите — измърмори Реми и извади айпада си.

Мъжът се обади:

— Еарта?

Малко русо момиче се подаде иззад ъгъла и спря пред Сам и Реми. Усмихна им се и след това вдигна глава към мъжа.

— По?

Той няколко минути й говори нещо на албански, накрая тя кимна и се обърна към Сам и Реми:

— Добър ден. Казвам се Еарта. Говоря английски.

— Много добре, при това — отвърна Сам и представи себе си и Реми.

— Много се радвам да се запознаем. Искате ли да питате баща ми нещо?

— Да — каза Реми. — Той ли е уредникът?

Еарта сбърчи чело.

— У… редник? Уредник? О, да! Той е.

— Любопитни сме какво е станало с гробището. Тъкмо се връщаме от там и…

— Много жалко, да!

— Да. Какво се е случило?

Еарта попита баща си, изслуша отговора и каза:

— Преди два месеца имаше буря откъм залива. Много вятър. Много щети. На следващия ден се надигна морето и заля лагуната и част от острова. Гробището беше под вода. Много щети и там.

Сам каза:

— А какво стана с… намиращите се там?

Еарта попита баща си и след това тях:

— Защо питате?

Реми отвърна:

— Имам далечни роднини от тук. Леля ми каза, че един от тях е погребан тук.

— О! — рече смутено Еарта. — Съжалявам! — Отново заговори на баща си, който й отвърна надълго и нашироко. Еарта каза на Реми:

— Половината гробове са непокътнати. Другите… когато водата се оттегли, хората не бяха под земята. Баща ми, сестрите ми и аз ги намирахме през следващите няколко дни. — Еарта се усмихна. — Имаше даже череп на едно дърво! Просто си седеше там. Беше смешно.

Реми погледа с изненада грейналото момиче.

— От правителството дойдоха и решиха, че трябва да вземат телата, докато гробището не се… ъ… поправи. Това ли е вярната дума?

Сам се усмихна.

— Да.

— Върнете се догодина. Тогава ще е много по-хубаво. Няма да мирише толкова.

— А къде са останките сега? — попита Реми.

Еарта на свой ред попита баща си. Той й обясни, тя кимна и преведе на Сам и Реми:

— На остров Сазан. — Момичето посочи към залива на Вльора. — Там има стар манастир, по-стар от този. От правителството ги откараха там.

22.

Вльора, Албания

— Е, това беше малко лош късмет — рече Селма след няколко минути, когато Сам и Реми й споделиха новината. Бяха се върнали на паркинга и се бяха настанили върху предния капак на фиата.

— Секунда, нека видя какво мога да открия за остров Сазан.

След около половин минута тракане по клавиатурата от другия край на линията отново се чу гласът на Селма:

— Така. Остров Сазан, най-големият в Албания, стратегически разположен между пролива Отранто и залива Вльора в Албания. Ненаселен, доколкото мога да съдя по намерената информация. Водите около острова са част от Националния морски парк. През вековете е сменял принадлежността си няколко пъти: Гърция, Римската империя, Османската империя, Италия, Германия, накрая Албания. Изглежда италианците са го укрепили през Втората световна война и… да, ето: превърнали са стария византийски манастир в някаква крепост. — Селма направи пауза. — О, това може да е неприятно! Изглежда греша.

— Пещери — отгатна Сам.

— Блата и алигатори… — намеси се и Реми.

— Не, имах предвид за това, че е ненаселен. Там е разположено подразделение на военноморските сили. Имат три или четири патрулни лодки и около четирийсет войници.

— Значи е недостъпно за цивилни — добави Реми.

— Бих казала да, госпожо Фарго — съгласи се Селма.

Сам и Реми помълчаха няколко секунди. Нямаше нужда да питат какво следва. Сам просто попита Селма:

— Как да стигнем дотам, без да ни потопят войниците?

След като пропуснаха край ушите си първото и предвидимо предложение на Селма „Не позволявайте да ви хванат“, започнаха да разглеждат възможностите една по една. Първо, разбира се, щеше да им трябва транспорт — решим проблем, увери ги Селма.

Като я оставиха да се занимава с това, Сам и Реми се върнаха с фиата във Вльора, където се разположиха в импровизирания си щаб — кафенето на хотел „Болоня“. От столовете си виждаха в далечината остров Сазан, точица земя, стърчаща над сините адриатически води.

Селма им се обади след час.

— Какво ще кажете за каяци?

— Стига да се държат добре с нас — пошегува се Сам.

Реми го перна по ръката.

— Давай, Селма.

— В северния край на полуострова има район за развлечения: плажове, скално катерене, пещери, изкуствени заливчета за плуване и други такива. Оттам до остров Сазан разстоянието е около три километра. Но има и уловка — не допускат моторизирани превозни средства и затварят по залез. Предполагам, че предпочитате да вършите лукавствата си нощем?

— Добре ни познаваш — отвърна Сам. — Предполагам, намерила си надеждно място, откъдето да си вземем каяци.

— Да. Позволих си да ви наема два.

— Ами времето и приливите?

— Донякъде облачно и спокойно. Утре сутрин обаче започва буря. Според морските карти, които успях да открия, теченията в залива са относително слаби, но ако преминете твърде на изток от остров Сазан и полуострова, вече сте в Адриатика. От прочетеното ми се струва, че подводните течения там са безмилостни.

Сам каза:

— С други думи, еднопосочно пътуване на юг към Средиземно море.

— Ако стигнете до там, без да ви…

— Да, разбрахме, Селма — прекъсна я Реми. — Не бива да ходим на изток.

Сам и Реми се спогледаха и кимнаха едновременно. Сам попита:

— Селма, колко остава до мръкване?

Както се оказа, падането на нощта бе сред най-незначителните им грижи. Магазинът, който се намираше в Орикум, курортно градче на петнайсет километра южно от Вльора, предлагаше богат избор от каяци, всички в ослепително червено, жълто или оранжево, или в комбинация от тези цветове, все едно извадени от картина на Полък. Понеже нямаха време да обикалят за по-трудно видими варианти, те взеха двата най-добри каяка, както и гребла и спасителни жилетки.

След като минаха набързо и през една железария, се върнаха във Вльора. Както и в Катманду, потърсиха магазин за военна екипировка и си купиха по един черен комплект дрехи: ботуши и чорапи, дълго бельо, вълнени панталони, плетени шапки и широки пуловери, които да скрият оранжевите им жилетки. Приключиха пазаруването с една торба дребни неща за всеки случай и две черни раници.

Сам покара през зоната за развлечения няколко минути, но не видяха никого. Паркингите и плажовете бяха празни. От една надвиснала над морето скала огледаха водите и отново не видяха никого.

— Може би сезонът още не е започнал — предположи Сам. — Училището още не е свършило.

— Трябва да предположим, че ще има патрули — каза Реми. — Военноморските сили или местна полиция.

Сам кимна.

— Права си.

Ако полицаите откриеха фиата, или щяха да ги глобят, или да го вдигнат с паяк. Във всеки случай нямаха нужда от подобни усложнения. Още по-зле, местните власти можеха да решат, че има двойка туристи, изгубени в морето, което пък щеше да привлече вниманието на бреговата охрана — точно това, което Сам и Реми се опитваха да избегнат.

След двайсет минути обиколки по черните пътища, Сам откри обрасъл с храсталаци изход за оттичане на дъждовни води. Скри фиата сред гъстата растителност. След това под ръководството на Реми така подредиха клони от храстите, че автомобилът да не се вижда от пътя.

Отдръпнаха се да се полюбуват на работата си.

— Англичаните можеха да те използват преди десанта в Нормандия — отбеляза Сам.

— Имам дарба — съгласи се през смях Реми.

С раници на гръб, двамата повлякоха каяците си надолу към едно заливче, което забелязаха по-рано. По-малко от десет метра широк, с тънък слой бял пясък, проливът към морето беше дълъг двеста метра и извит и така ги скриваше от любопитни погледи.

Оставаха им четирийсет и пет минути до залез-слънце и двамата се заеха да поукрасят каяците си. Нашариха страничните части с черна и сива боя. Направиха същото и с горните и долните страни, така че накрая не остана нищо от оригиналните неонови цветове. Произведението на Сам, макар да вършеше работа, нямаше артистичния плам на Реми. Цветовете на нейния каяк приличаха досущ на камуфлажа на боен кораб от Първата световна война.

Сам отстъпи няколко крачки назад, огледа каяците и каза:

— Сигурна ли си, че не си била във военноморските сили в предишния си живот?

— Може. — Тя кимна към каяка му. — Имаш ли нещо против?

— Не, давай смело.

След няколко минути и половин флакон боя, каякът на Сам вече приличаше на нейния. Тя се обърна към него:

— Какво мислиш?

— Чувствам се… по-малко мъж.

Реми го целуна и се усмихна.

— Ако това ще те утеши, твоят е по-голям от моя.

— Много смешно. Да се преобличаме.

Облякоха черните си дрехи, а свалените напъхаха в торби, които прибраха в задната част на каяците.

След като приключиха с всичко, седнаха на пясъка да погледат падащото слънце и как сенките се удължаваха върху водата. Лека-полека мракът обгърна протока.

Извлякоха каяците до водата, скочиха в тях и се избутаха навътре с греблата. Скоро вече плаваха. Десетина минути се упражняваха да маневрират и да свикнат с греблата и баланса, докато не се увериха, че са готови.

Сам водеше, а Реми го следваше. Напредваха, а греблата им просъскваха едва чуто във водата. Скоро се показа излазът, а оттатък него — огромен воден килим. Както им бе казала Селма, небето беше отчасти облачно, а в морето се отразяваше бледата луна. На три километра пред себе си, почти право на север, виждаха мъничко парче земя — остров Сазан.

Сам ненадейно спря. Вдигна юмрук: „Спри“. Реми извади греблото от водата, постави го на коленете си и зачака. С бавни и внимателни движения, за да не остане неразбран, Сам посочи ухото си, а след това към върха на скалата вдясно.

Изминаха десет секунди.

Тогава Реми чу — първо двигател, а след това слабо изпискаха спирачки.

Сам се обърна към Реми, посочи скалния отвес, постави греблото във водата и пое натам. Реми го последва. Сам завъртя каяка си успоредно на скалата, завъртя се на място и помогна на Реми с ръка върху предната част на нейния каяк.

— Военноморска охрана? — прошепна Реми.

— Да се надяваме, че не е.

Застинаха, взрени нагоре.

На ръба на скалата припламна клечка кибрит, угасна и я замени светещият връх на цигара. На мъждивата светлина Сам зърна периферията на фуражка. Пет минути чакаха мъжа да си изпуши цигарата. Накрая той се обърна и се върна откъдето бе дошъл. Отвори се врата и се затвори. Двигателят забръмча, колата се отдалечи, а под гумите й захрущя чакъл.

Сам и Реми почакаха още пет минути, за да са сигурни, че мъжът няма да се върне, и отново тръгнаха.

След няколкостотин метра стана ясно, че прогнозата на Селма за вълнението бе точна също като тази за времето. Сам и Реми не се изненадаха, а и знаеха че океанът е изменчиво създание — дори и леко подводно течение, не повече от един възел, щеше да затрудни пресичането и щеше да ги принуди непрестанно да променят курса си. Не успееха ли, щяха неизбежно да се озоват насред Адриатика, на път към Гърция.

Скоро откриха правилния ритъм, като гребяха в унисон и бързо скъсяваха разстоянието до Сазан. На половината път спряха, за да си починат. Реми застана с каяка си до Сам, поседяха и помълчаха, докато вълните леко ги полюшваха.

— Патрул — ненадейно се обади Реми.

От североизток, от посоката на базата, се показа голяма бързоходна моторница, която зави и носът й се насочи право към тях. Сам и Реми наблюдаваха и чакаха, вцепенени. Макар и добре маскирани, каяците им нямаше да убегнат от погледа на патрулите на светлината на прожекторите.

Отпред на моторницата блесна прожектор, премина по южния бряг и отново угасна. Патрулът продължи да приближава.

— Хайде — мърмореше Сам. — Връщайте се, връщайте се!

Моторницата сви на изток.

Реми се включи в увещанията:

— Браво на теб! Продължавай натам!

Така и стана. Навигационните светлини на моторницата избледняха и накрая се сляха със струпаните в далечината светлинки на Вльора.

Сам погледна жена си.

— Готова?

— Готова!

Преодоляха оставащия километър и половина за около двайсет минути. Вече бяха разучили острова с „Гугъл Земя“ и Сам бе избрал къде да слязат на брега.

Островът бе дълъг около пет километра, а в най-широката си част бе около километър и половина. Формата му напомняше на Сам за риба. Военната база беше на гърба на рибата, в един залив на североизток, а Сам и Реми щяха да слязат на опашката й, в най-южния край, близо до старите укрепления от Втората световна война.

Почти без растителност, с изключения на ниски храсталаци и малко борове-джуджета, каменистият терен се отличаваше най-вече с два високи хълма близо до центъра на острова. На един от тях се надяваха да открият стария манастир и, ако Еарта им бе дала вярна информация, останките от гробището на Звернец, включително митрополит Бесим Мала.

Обичайно за тях, Сам и Реми пътуваха надлъж и нашир и преодоляваха какви ли не препятствия заради едно голямо „ако“. С годините бяха научили, че това е животът на професионалните търсачи на съкровища.

Близо до брега вълните станаха по-големи и заблъскаха по щръкнали скали и полупотопени буци слепнати черупки. Каяците се представиха отлично — отскачаха от скалите и се плъзгаха по плитчините. Сам и Реми упорито гребяха и накрая се озоваха на брега.

Приклекнаха, за да си поемат дъх и да се огледат.

Осеяният със скали бряг едва побираше каяците им. В единия край на малкото заливче се издигаше скала около метър и половина — оттатък нея продължаваше стръмно възвишение, по което тук-там се зеленееха храсталаци. На половината път до върха беше построена сграда, подобна на гараж.

— Бункер — прошепна Сам.

По-нагоре следваше каменна къщичка — вероятно наблюдателница, а над нея, на стотина метра от върха, триетажна тухлена казармена постройка. Прозорците без стъкла зееха към морето.

След като се ослушваха и оглеждаха около пет минути, Сам прошепна:

— Няма никого. Ти забеляза ли нещо?

— Не.

— Не виждам графити — отбеляза Сам.

— Това има ли значение?

— Ако бях хлапе и живеех във Вльора, нямаше да се стърпя да дойда дотук. Не бях по тези неща като тийнейджър, но познавах мнозина, които биха нашарили този бункер с драсканици, само за да докажат, че са били тук.

Реми кимна.

— Значи албанската младеж или се подчинява стриктно на закона, или…

— Никой от новодошлите не остава незабелязан достатъчно дълго, за да твори пакости — довърши Сам.

23.

Остров Сазан, Албания

На светлината на бледата луна двамата поеха нагоре по пътеката. Макар върхът да беше на около километър и половина по права линия, змиевидните извивки на пътя удвояваха разстоянието.

Накрая стигнаха последния завой. След него се виждаше върхът. Сам направи жест на Реми да почака, кривна от пътя и си проправи път през шубраците. Когато огледа оттатък хълма й махна, че всичко е наред и тя го настигна.

Реми каза:

— Обетованата земя.

— Видяла е много по-добри дни — отвърна Сам.

В „Гугъл Земя“ църквата се виждаше просто като сграда с формата на кръст. Отблизо различиха конична камбанария, скрити от дъски прозорци и някога червен покрив, порозовял от векове слънце.

Двойните порти бяха заключени, затова двамата заобиколиха. В северната част намериха две интересни неща: дупка в стената на нивото на кръста и пряка гледка към северен Сазан, включително военната база на близо километър надолу, насред изкуствен залив, осветен от качени на стълбове прожектори. Сам и Реми преброиха три моторни лодки и три сгради.

Реми каза:

— Да намерим митрополит Мала и да се махаме от тук.

24.

Остров Сазан, Албания

Още щом се промъкнаха през дупката в стената, Сам и Реми осъзнаха, че задачата им ще е много по-трудна, отколкото очакваха. Пред очите им се разгръщаше странен лабиринт.

Загнили дървени ковчези бяха натрупани по осем един върху друг, в редици от по четири, и оформяха коридор, малко по-широк от раменете им. Двамата включиха челниците и закрачиха напред. В края коридорът се разклоняваше на две. Вляво и вдясно имаше още стени от ковчези.

— Броиш ли ги? — прошепна Сам.

— Сто и деветнайсет дотук.

— Гробището в Зверенец не е толкова голямо.

— Така е, но може да са ги погребвали един върху друг. Знаем, че Мала е умрял през 1436 г. Дори да е бил погребан пръв, все пак са минали над пет века.

— Направо ме побиха тръпки. Наляво или надясно?

Реми избра ляво. Направиха няколко крачки. Челникът на Сам освети тухлена стена.

— Задънена улица — каза той.

— Това игра на думи ли беше?

— Не, самата истина.

Обърнаха се. Този път Реми водеше и продължиха по коридора вдясно. В края му завиха отново надясно и след още шейсет и четири ковчега — наляво. След още пет завоя бройката надхвърли шестстотин.

Накрая стигнаха до открито пространство. Тук ковчезите също бяха натрупани по осем един върху друг, чак до подпорните греди. Сам и Реми се завъртяха, а лъчите на челниците им шареха по стените.

— Там! — ненадейно рече Сам.

До западната стена се виждаха няколко каменни саркофага.

— Четиринайсет — преброи ги Реми. — Точно колкото са гробниците в гробището.

— Това си е чист късмет — каза Сам и огледа отново ковчезите. — Невероятно! — промълви той. — Реми, тук има повече от хиляда трупа!

— Еарта вероятно греши. След бурята и наводнението, сигурно са взели всички тела. Звернец явно е не гробище, а костница.

— Няма миризма.

— Според Селма, последното погребение е било през 1912 г. Дори да са ги балсамирали, едва ли е останала много плът.

Сам се усмихна и запя тихо:

— Онез кокали… онез кокали… онез кокали изсъхнали!

— Не се пробвай професионално в пеенето, моля те… все още. Да проверим за някакви символи. Гробницата на Мала имаше огромен кръст — може би са сложили същия и на саркофага.

Не откриха кръстове по стените на никой от саркофазите. След като огледаха и капаците им, откриха, че на три има православни кръстове.

Седнаха на пода и ги загледаха. Реми попита:

— Колко мислиш, че тежи всеки от тях?

— Двеста — двеста и петдесет килограма… Но само капака… това е друга работа. Лост!

— Моля? — попита с усмивка Реми. Беше свикнала с внезапните възклицания на съпруга си, наглед несвързани с предходните му думи. Така решаваше доста проблеми.

— Забравихме лост. Капакът не тежи повече от петдесет килограма, но за да го преместим… По дяволите, знаех си, че трябва да се доверя на онова усещане, че сме забравили нещо важно.

— За щастие, имаш план.

Сам кимна.

— За щастие, имам план.

Сам и Реми отдавна бяха открили универсалната стойност на три на пръв поглед обичайни предмета — въже, жица и лейкопласт, така че рядко тръгваха на експедиции без тях, дори задачата им да не ги изискваше. Този път, бързайки да изпреварят падането на мрака, бяха забравили, освен лоста, и един от тези три предмета: жицата. Но двайсетметровото катераческо въже и лейкопластът щяха да свършат работа, надяваше се Сам.

Сам тършува няколко минути из напречните греди на църквата и откри каквото му трябваше: хлабава скоба с формата на буквата Г. Откачи я, огъна я и я закачи в средата на въжето. След това се покатери на саркофага и втъкна скобата под капака. После хвана въжето като юзди и го дръпна към себе си, за да фиксира по-стабилно скобата в процепа. Накрая заедно с Реми прехвърлиха краищата на въжето над една от гредите и с общото си тегло бавно го опънаха — краят на капака започна да се надига.

— Държа — каза Реми през стиснати зъби, като хвана и края на Сам. — Давай!

Сам подпъхна пръсти под капака. Изправи се от коленете и каменната плоча се вдигна и се плъзна между краката му. Скобата се освободи със звън.

Сам и Реми се надвесиха над саркофага и го осветиха с челниците си.

— Кости — каза Реми.

— И никъде не бляска злато — отвърна Сам. — Остават още два.

Макар нито един от двамата да не сподели тревогите си на глас, Сами и Реми имаха усещането, че който и саркофаг да изберат, все ще е грешният. Не ги напускаше и съмнението, че митрополит Бесим Мала не е изпълнил обещанието си към краля на Мустанг и че вторият диск отдавна е загубен или захвърлен.

След трийсет минути, приведени до втория отместен капак, те откриха още купчина кокали и нищо друго.

Час и половина след като бяха влезли в църквата, успяха да вдигнат капака и на последния саркофаг. Изтощени, Сам и Реми седнаха пред него, да си поемат дъх за минута.

— Готова? — попита Сам.

— Не съвсем, но да приключваме.

Пропълзяха напред на колене и лакти, минаха от двете страни на саркофага, поеха си дълбоко дъх и надникнаха през ръба му.

От мрака проблесна къс злато.

25.

София, България

Малко след съмване, изтощени, но тържествуващи, Сам и Реми се връщаха към хотела си във Вльора.

Вече бяха споменали на Селма, че ги тревожи транспортирането на диска до Сан Диего. Както можеше да се очаква, тя бе подготвена. Беше взела от Руб Хейуд името и адреса на надеждна и дискретна куриерска фирма в София. Руб не коментира дали куриерите са свързани с работодателите му, но Сам разбра каквото му бе нужно от името им — „Софийски академични архивни услуги“.

— Ще сме там не по-късно от утре по обед — каза Сам на Реми. — Приготвила ли си ми указания?

Реми се усмихна и вдигна айпада си.

— Готови сме.

Сам превключи на скорост и потеглиха.

На малко повече от половин километър от целта им айпадът на Реми стана излишен. Табели на кирилица и латиница ги поведоха по бул. „Васил Левски“, после покрай парламента и Академията на науките до площада, където се издигаше символа на София, катедралата „Св. Александър Невски“.

Позлатените куполи на храма се извисяваха внушително на петдесет метра, а камбанарията й — на още десетина над тях.

Реми зачете от пътеводителя:

— Дванайсет камбани с общо тегло двайсет и четири тона, вариращи от десеткилограмови до десеттонни.

— Впечатляващо! — отвърна Сам, докато се движеше с потока автомобили около катедралата. — И оглушаващо, предполагам.

Обиколиха два пъти оградения от дървета площад, след това Сам се вмъкна в една странична уличка и паркира.

И двамата знаеха, че катедралата е само отправна точка. Селма и Карна бяха съгласни, че митрополит Матей е умрял в София през 1442 г., ала нито един от тях не беше успял да открие подробности за гроба му. Надяваха се библиотекарят на храма да ги упъти.

Излязоха от колата и скоро се озоваха на площада, където се смесиха с потока от туристи. Стигнаха до западната част на катедралата и изкачиха стъпалата към огромните дървени порти. Една руса жена с кок им се усмихна и каза нещо на български — въпрос, ако се съдеше по интонацията. Дочуха думата „английски“, предположиха какво ги пита и повториха:

— Английски.

— Добре дошли в катедралата „Св. Александър Невски“. С какво мога да ви помогна?

— Бихме искали да говорим с библиотекаря — отвърна Реми.

— Библиотекар? О, имате предвид архивиста.

— Да.

— Съжалявам, тук няма такъв.

Сам и Реми се спогледаха озадачено. Реми извади айпада си и показа на жената файла от Селма, кратко обобщение на структурата на Българската православна църква. Реми посочи откъса и жената замърда устни безмълвно.

— А — каза тя разбиращо, — това е стара информация. Сега този човек работи в Синодалната палата.

Жената посочи на югозапад към една сграда, потънала в зеленина.

— Отидете там и ще ви помогнат.

— А какво е Синодална палата?

Жената превключи на пътеводителски жаргон:

— Синодалната палата е мястото, където работи Светият синод — неколцина митрополити, които на свой ред избират патриарха и други важни длъжностни лица в Българската православна църква. Традицията на Синода води началото си от йерусалимските апостоли.

Жената се усмихна и наклони глава с неизречен въпрос: „Нещо друго?“

Сам и Реми й благодариха, обърнаха се и тръгнаха към палатата. Вътре застанаха пред гишето за информация и обясниха защо са дошли — проучвали историята на Православната църква за една книга. Поканиха ги да седнат и да изчакат. След час се появи свещеник в черно расо и с прошарена брада. Заведе ги в кабинета си, където стана ясно, че говори много малко английски, а Сам и Реми — още по-малко български. Свещеникът повика преводач. Сам и Реми повториха историята си и извадиха писмото от издателя си, което Уенди им беше скалъпила на „Фотошоп“. Свещеникът слушаше внимателно и поглаждаше брадата си, докато преводачът четеше.

— Боя се, че не можем да ви помогнем — рече преводачът, повтаряйки думите на свещеника. — Записките, които търсите, не са в палатата. В катедралата са ви дали грешна информация.

— А знаете ли къде можем да ги намерим? — попита Сам.

Преводачът попита, а свещеникът присви устни, поглади отново брадата си, вдигна телефона и поговори с някого. След малко затвори. Преводачът каза:

— Архивите от онзи период са в църквата „Света София“.

— А къде се намира тя? — попита Реми.

— Право на север — отвърна преводачът. — На сто метра оттук, оттатък площада.

Сам и Реми бяха там след десет минути и този път почакаха само половин час, преди някакъв свещеник да ги въведе в кабинета си. Той говореше английски много добре, затова бързо ги уведоми, че не само гидът от „Св. Александър Невски“, но и свещеникът от Синода грешат.

— Историческите документи отпреди първия български екзарх, Антим Първи, са в „Св. Св. Кирил и Методий“.

— Какво е това?

— Това е Народната библиотека, разбира се.

— И къде се намира тя?

— На изток, срещу Националната художествена академия.

Два часа след като слязоха от колата си, Сам и Реми се озоваха отново до нея, току до Народната библиотека. Без да знаят, бяха паркирали на десет метра от целта си.

Или поне си мислеха, че това е целта им.

Този път, след двайсетминутна консултация с библиотекарката научиха, че в „Св. Св. Кирил и Методий“ няма данни за митрополит на име Матей, починал през петнайсети век.

Библиотекарката им се извини и ги остави до една от масите за четене.

— Броденето през ковчезите започва да ми се струва като детска игра в сравнение с това — подхвърли Сам.

— Не може всичко да приключи така — заяви твърдо Реми. — Знаем, че Матей е съществувал. Как може да няма следа от него?

От масата до тях се чу топъл басов глас:

— Отговорът, драга, е че в историята на Българската православна църква има няколко човека с това име и повечето са живели преди руско-турската война.

Сам и Реми се обърнаха към едър мъж с прошарена коса и зелени очи. Той им се усмихна дружелюбно.

— Извинете, че ви подслушах.

— Няма проблем — отвърна Реми.

Мъжът продължи:

— Проблемът с библиотеката е, че тъкмо сега прехвърлят архивите си на електронни носители. Още не са привършили с препратките между различните части на каталога. Ето защо, ако търсенето ви е твърде специфично, няма да имате успех.

— Готови сме да приемем всякакви съвети — каза Сам.

Мъжът им даде знак да се преместят на неговата маса. Те седнаха, а той пренареди купчината книги пред себе си и каза:

— По едно съвпадение и аз работя по исторически труд.

— За Православната църква ли? — попита Реми.

Мъжът се усмихна.

— И за други неща. Интересите ми са… еклектични, така да се каже.

— Необичайно е, че пътищата ни се пресякоха тук — Сам огледа внимателно лицето на мъжа.

— Истината е по-необичайна от измислицата, струва ми се. Тази сутрин, докато проучвах османското владичество по българските земи, се натъкнах на Матей — митрополит от петнайсети век.

— Но библиотекарката каза, че няма… — започна Реми.

— Каза, че няма данни за митрополит, умрял по онова време. Книгата, в която го открих, още не е дигитализирана. Когато Османската империя — мюсюлманска до мозъка на костите си, завладява България, хиляди духовници са избити. Оцелелите били прокудени или принудени да свалят расото. Това се е случило и с Матей. Бил е много влиятелен и османците се притеснявали от него.

— През 1422 г. се върнал от мисионерство в Изтока и бързо се издигнал до митрополит. Бил почитан и уважаван. Османците се уплашили от влиянието му и през 1440 г. го заточили, като под заплаха от смърт му наредили да ограничи дейността си до селцето, в което го изпратили и в което умрял две години по-късно.

— Нека позная — каза Сам. — Османците са се постарали да унищожат голяма част от историята на Източноправославната църква и да заличат следите от живота и дейността на Матей.

— Да — каза мъжът. — Колкото до историческите текстове от онова време, Матей не е нищо повече от низш духовник в незначително селце.

— А можете ли да ни кажете къде е погребан?

— Не само това, мога да ви покажа къде са изложени на показ всичките му земни притежания.

26.

София, България

Благодетелят им им даде кратки инструкции — карайте петнайсетина километра на север към подножието на Стара планина. Намерете Музея за културна история в село Кътина и поискайте да видите изложбата на Матей.

Спряха в Кътина малко след един часа следобед и седнаха в едно кафене. С мъка успяха да получат информация къде се намира музея.

— Между другото — каза Сам, докато отваряше вратата на фиата, — как се казваше онзи мъж? Не мога да си спомня.

Полуотворила вратата, Реми сбърчи вежди.

— Странно… и аз. Нещо с К, мисля.

Сам кимна.

— Да, но дали беше първото име или фамилията? Или и двете?

За днес Сам и Реми се бяха нагледали на предостатъчно църкви и с облекчение установиха, че музеят се намира в стар жълт чифлик, гледащ към река Искър. Обграждаха го тучни пасища.

Паркираха пред сградата, излязоха от колата и изкачиха стъпалата към верандата. На прозореца на предния вход висеше универсално разбираемият надпис: „Ще се върна след…“, само че на кирилица. Нарисуваният часовник показваше два и половина.

— След двайсет минути — каза Сам.

Седнаха на една люлка на верандата и се заеха да убиват времето с бърборене. Заваля дъждец и затрополи по покрива.

Реми попита:

— Защо не си вземем такава? Действа успокояващо.

— Имаме си — отвърна Сам. — Купих ти я за Деня на залесяването преди четири години. — Сам обичаше да изненадва жена си с подаръци за малки празници. — Обаче не съм имал време да я сглобя. Ще преместя тази задача най-напред в списъка си.

Реми стисна ръката му.

— О, да. Деня на залесяването? Не беше ли за Деня на мармота?

— Не, тогава бяхме в Анкара.

— Сигурен ли си? Мога да се закълна, че бяхме в Анкара месец след това, в началото на март…

В 2:28 един стар зелен спортен автомобил „Булгаралпин“ влезе в двора и спря на моравата. От него излезе висока жена с големи очила на верижка и барета, видя Сам и Реми на верандата и им махна.

— Здравейте! — каза тя на български.

— Здравейте! — отвърнаха Сам и Реми, също на български, и продължиха на същия език: — Как сте? Говорите ли английски?

Последното беше фразата, която винаги гледаха да знаят на езика на страната, в която отиват.

Жената отвърна, докато изкачваше стъпалата:

— Да, говоря английски. Сестра ми живее в Америка — Диърборн, Мичиган. Учи ме по интернет. Аз съм Софка.

Сам и Реми се представиха.

Софка попита:

— Дошли сте да видите музея?

— Да — отвърна Реми.

— Добре, моля, последвайте ме. — Софка отключи входната врата и пристъпи вътре. Сам и Реми я последваха. Лъхна ги мирис на старо дърво и зеле, стените и отвътре бяха боядисани в овехтяло жълто. Жената окачи палтото си във фоайето и ги поведе към малък кабинет.

— Как решихте да дойдете в нашия музей? — попита жената.

По пътя Сам и Реми бяха обсъдили какво да отговорят, ако ги попитат нещо подобно и решиха, че е най-добре да кажат истината.

— Интересуваме се от отец Матей. Един човек в Народната библиотека ни подсказа, че може да имате някои негови предмети.

Софка се ококори.

— В „Кирил и Методий“? В „Кирил и Методий“ в София знаят за нашия музей?

Реми кимна. Жената продължи възбудено:

— О, това е новина само като за местния вестник. Какъв горд момент! А сега да ви отговоря — грешите. Нямаме някои негови предмети. Имаме всички негови предмети! А може ли да попитам защо ви интересува? — Сам и Реми й обясниха за книгата, която пишат и Софка кимна сериозно. — Мрачни времена за църквата са били тогава. Добре е, че ще пишете за тях. Елате!

Сам и Реми последваха Софка по коридора и нагоре по стълбището към втория етаж. Вътрешните стени на целия втори етаж бяха съборени и се беше оформило едно помещение от деветдесет квадратни метра. Софка ги поведе към югоизточния ъгъл на залата към няколко витрини и гоблени. Лампички по тавана осветяваха витрините.

Реми го видя първа, Сам — малко след нея.

— Виждаш ли…

— Виждам!

Софка се обърна към тях:

— Извинявайте, не ви чух. Попитахте ли ме нещо?

— Не, нищо — отвърна Реми.

Дори от три метра облото парче злато щеше да им избоде очите от една от витрините край стената. Сам и Реми пристъпиха напред с разтуптени сърца. На най-високия рафт, върху сгънато катраненочерно расо блестеше дискът.

Софка разпери ръце и каза:

— Добре дошли пред колекцията на Матей. Тук е всичко, което някога е притежавал.

Сам и Реми откъснаха очи от диска и се огледаха. Предметите бяха около двайсет, по-голямата част от които — дрехи, пособия за писане и няколко писма в плоски кутии със стъклени капаци.

— А какво е това? — попита Реми, колкото можеше по-нехайно.

Софка погледна към диска.

— Не сме сигурни. Мислим, че е подарък за спомен, може би от мисията му на Изток.

— Пленително е! — каза Сам и се приведе напред. — Ще поогледаме, ако нямате нищо против.

— Разбира се, че не. Ако ви трябва помощ, тук съм.

Софка се отдалечи, но не откъсваше очи от тях.

— Това ще усложни нещата — прошепна Реми.

Не им бе трудно да решат дали да вземат диска от саркофага на Бесим Мала. Дискът на Матей обаче беше част от историята на това селце. Щеше да е лесно да се промъкнат в музея, след като затвори, но никак не им харесваше да го правят.

— Да се посъветваме с експертите си — предложи Реми.

Казаха на Софка, че ще се върнат след малко и излязоха на верандата. Набраха Селма и поискаха конферентен разговор с нея и Джак Карна. Изчакаха две минути и когато се включи и Карна, Сам им разказа какво е положението.

Реми попита:

— Джак, какво точно ти е нужно от дисковете, за да ги съвместиш с картата? Самият диск или символите по него?

— Подозирам, че и двете. Има ли възможност онази жена да ви го даде за известно време?

— Едва ли — отвърна Сам. — Тези предмети са огромна гордост за нея. Тревожа се, че ако попитаме, ще заподозре нещо. Сега ни помага и съдейства и не искаме това да се промени.

Селма попита:

— Джак, приличат ли си дисковете по форма и размери?

— От проучванията си съдя, че са почти идентични. Ще знаем със сигурност, когато сравним първия с този, който извадихме от сандъка.

Реми каза:

— Селма, каква ти е идеята?

— Рано е да се каже, госпожо Фарго, но ако изчакате малко… — Линията от нейната страна прекъсна и се включи след три минути. — Мога да направя диск — рече тя, все едно не беше прекъсвала. — Е, не аз, но приятел на приятел може да го репликира съвършено, ако разполага с достатъчно снимки.

Сам каза:

— Предполагам, че имаш списък с конкретни изисквания към снимките.

— Сега ви го изпращам.

Софка се съгласи да фотографират колекцията на Матей в замяна на малко дарение за поправка на покрива. Сам и Реми веднага се върнаха в София и следвайки указанията на Селма и списъка за пазаруване се сдобиха с две професионални мащабни триъгълни линии, обръщателна платформа, трисантиметрова черна стойка, върху която да сложат диска, и осветление и триножник за фотоапарата на Реми.

Върнаха се в Кътина в четири часа. Половин час по-късно вече снимаха. Гледаха да проявяват интерес към всеки предмет, за да не стане подозрителна Софка. Оставиха диска последен. Отегчена от заниманията им, Софка слезе в кабинета си.

— Щеше да е много по-лесно, ако бяхме безскрупулни — отбеляза Сам.

— Приеми, че така си осигуряваме добра карма, а и кой знае колко дават за кражба на исторически артефакти в България.

— Два добри аргумента.

Когато сглобиха кабинката за снимане и поставиха бял ленен екран отзад, Сам разположи осветлението според указанията на Селма. Реми постави стойката на обръщателната платформа, а диска — на стойката и направи няколко близки кадъра на двете лица на диска. Продължи да снима като следваше указанията, дадени от Селма.

— Осемстотин снимки — каза Реми накрая и се изправи иззад триножника.

— Колко е общата им големина?

Реми погледна екрана на фотоапарата.

— Еха! Осем гигабайта. Определено няма да минат през имейла.

— Мисля, че знам как да се справим с това. Да си прибираме нещата и да тръгваме.

Последва бърз разговор със Селма, която на свой ред говори с Руб, който пък говори с приятелите си в „Софийски академични архивни услуги“. Благодарение на това, когато Сам и Реми пристигнаха в София към шест и половина, офисът им все още беше отворен. Както и при първото си посещение, двамата трябваше само да се представят и да кажат кодовата фраза — различна всеки път, за да ги допуснат в съседен офис с компютърен терминал. Високоскоростният интернет качи снимките на сървъра на Селма за по-малко от три минути. Сам почака да получи потвърждение, след което с Реми се върнаха във фиата.

— А сега накъде? — попита тя.

Сам се поколеба. Откакто тръгнаха за Катманду, животът им се задвижи на такива обороти, че нямаха възможност да помислят.

— Мисля да се приберем у дома и да се прегрупираме.

— Напълно подкрепям.

27.

Голдфиш Пойнт, Ла Джола, Калифорния

— Чудесно… Благодаря! — Селма затвори и се обърна към групичката около работната маса — Сам, Реми Пийт и Уенди, и им каза: — Беше Джордж. Моделът на диска е готов. Изпраща го по куриер.

— Нямам търпение да видя как изглеждат осемстотин снимки в три измерения — засмя се Реми.

Щом пристигнаха след изморителния полет София — Франкфурт — Сан Франциско — Сан Диего, Сам и Реми се видяха за малко с екипа си, а след това спаха десет блажени часа. Освежени и що-годе преодолели часовата разлика, те събраха отново екипа, за да разберат кой докъде е стигнал.

— Няма значение колко е добър моделът — каза Пийт, — не може да се сравнява с оригинала.

Двата диска блестяха в поставките си под ярките халогенни лампи.

— На външен вид, да — отвърна Сам. — Но като полза… Стига да ни насочи накъдето трябва, ще е също толкова ценен, колкото златния.

Селма попита:

— Вярвате ли на нещо от това?

— На нещо от кое?

— Пророчеството, теорията на Джак, че Теуранг е еволюционното липсващо звено, Шангри-Ла… на което и да е от тези неща.

Реми отвърна:

— Ами, както каза и Джак, имаме само рисунки на Теуранг. Кой знае колко от тях са основани на митове и колко — на преки наблюдения. Мисля, че теорията му е достатъчно убедителна, за да довършим това, което сме започнали.

Сам кимна утвърдително.

— Колкото до Шангри-Ла… Много легенди се раждат от малко зрънце истина. В модерната популярна култура Шангри-Ла е синоним на рая. За хората в Мустанг е била просто мястото, където Теуранг е бил открит и където е трябва да се върне. Местата всъщност нямат значение, важно е значението, което им придаваме.

— Сам, това е почти поетично — каза Реми.

Той се усмихна.

— Имам моменти на вдъхновение.

Интеркомът изжужа. Селма отговори, след което излезе. Върна се с картонена кутия. Отвори я, погледна съдържанието и го извади. Постави модела на диска на празната поставка.

Дискът почти не се различаваше от другите.

— Впечатляващо! — заяви Сам. — Добра работа, Селма!

— Благодаря, господин Фарго. Да се обадим ли на Джак?

— След малко. Първо мисля да се чуем с крал Чарли. Искам да го раздразня достатъчно, за да проговори.

— Какво имаш предвид? — попита Уенди.

— В зависимост от това колко са надеждни източниците му в Мустанг, може да е повярвал, че ни е удавил в Кали Гандаки. Да видим дали няма да го сварим неподготвен. Селма, може ли да ми осигуриш стабилна линия на високоговорител тук?

— Да, господин Фарго. Един момент.

Скоро се чу сигналът за свободно. Чарли Кинг вдигна почти веднага:

— Кинг на телефона.

— Добро утро, господин Кинг — каза Сам. — Сам и Реми Фарго са на телефона.

Настъпи миг тишина, след което последва експанзивно възклицание:

— Добро и на вас! Не съм ви чувал от известно време. Поразтревожих се да не се отметнете.

— И от какво има да се отмятаме?

— Пуснах приятеля ви. Сега е ваш ред да ми предадете каквото сте открили.

— Чарли, мисля, че бъркаш желанието с реалността. Договорката беше да се видим с Ръсел и Марджъри и да се споразумеем.

— Мътните да те вземат, синко, какво мислиш, че значи това? Аз ви дадох Олтън и вие трябва да ми дадете, каквото искам.

Реми каза:

— Решихме, че си нарушил споразумението, Чарли.

— Какви ги дрънкаш?

— Говоря за „водача“, когото нае, за да ни убие в Мустанг.

— Нищо такова не съм…

Сам го прекъсна:

— Няма значение. Наредил си на децата си или на жена си да свършат тази работа.

— Така ли мислиш? Ами, докажи го!

— Мисля, че можем и нещо повече! — отвърна Сам. До него Реми оформи с устни „Какво?“, а той й отговори по същия начин: „Импровизирам.“

Кинг каза:

— Фарго, заплашвали са ме по-корави и по-богати мъже от теб. Мия си подметките с кръвта им кажи-речи всеки ден. Какво ще кажеш да ми дадете, каквото искам, и ще се сбогуваме като приятели.

— Твърде е късно за това — за частта с приятелите, имам предвид. Колкото до това, което търсиш и което баща ти е търсил през целия си живот, то наистина е у нас. Стои точно пред мен.

— Глупости!

— Ако си внимателен с обноските, може да ти пратим и снимка. Първо, защо не ни обясниш защо толкова те интересува това?

— А какво ще кажеш да ми обясните какво сте открили?

— Дървен кубичен сандък, притежание на войник, мъртъв от около половин хилядолетие.

Кинг не отвърна веднага, но чуха напрегнатото му дишане. Накрая промълви:

— Наистина е у вас!

— У нас е. И ако не започнеш с обясненията, ще го отворим и ще видим сами какво има вътре.

— Не, стойте! Недейте!

— Кажи ни какво има вътре!

— Може да са две неща: голямо нещо с формата на монета или купчина кокали. И в двата случая едва ли ви интересуват.

— А защо интересуват теб?

— Не е ваша работа!

От другата страна на масата Селма вдигна показалец иззад лаптопа си. Сам каза:

— Господин Кинг, изчакайте за миг!

Без да изчака отговор, Пийт посегна към високоговорителя и натисна бутона за изключване на звука.

Селма каза:

— Забравих да ви кажа. Поразрових се из тийнейджърските години на Кинг. Попаднах на блога на бивш репортер от „Ню Йорк таймс“. Жената твърди, че преди три години, по време на интервю, попитала Кинг нещо, което не му харесало. След като я изгледал на кръв, той прекратил интервюто, а след два дни я уволнили. От тогава не може да си намери работа. Кинг се бил погрижил за това.

— Какъв е бил въпросът? — попита Реми.

— Защо в гимназията всички му викали Адолф.

— Така ли? Само това? — попита Сам.

— Да, само това.

Уенди каза:

— Знаем, че Люис Кинг е бил нацист само номинално, а Чарли не е имал нищо общо с това, така че защо…

— Децата са си такива — отвърна Реми. — Помисли за малко, Люис Кинг е отсъствал от живота на Чарли. Отгоре на това, навсякъде са тормозили Чарли за нацистките му корени. От наша гледна точка не е много, но за хлапе, за тийнейджър… Сам, това може да е слабото място на Кинг. Тогава е бил сприхаво хлапе без власт. Сега е сприхав милионер с повече власт от някои президенти.

Сам помисли. Кимна на Пийт, който отново натисна бутона на високоговорителя.

— Извинявай, Чарли. Докъде бяхме стигнали? А, да, сандъкът. Каза, че съдържа или монета, или някакви кости, нали?

— Да.

— И за какво са трябвали на баща ти? За някакъв нацистки окултен ритуал? Нещо, което Химлер и Адолф са измислили?

— Млъквай, Фарго!

— Баща ти цял живот е търсил това нещо. Откъде може да си сигурен, че не е бил свързан с някоя тайна нацистка организация?

— Предупреждавам те… Затваряй си устата!

— Затова ли искаш Златния човек, Чарли? Опитваш се да довършиш това, което маршируващият ти с изпънати крака баща не е могъл?

От другата страна нещо тежко се стовари върху дърво и последва статичен шум. Чу се гневният глас на Кинг:

— Не съм нацист!

— Крушата никога не пада далеч от дървото, Чарли. Ето какво мисля, че се е случило. Баща ти е научил за съществуването на Теуранг по време на експедицията през 1938 г. и след като сте се преместили в САЩ, е продължил да те надъхва. В извратените ви умове Теуранг се е превърнал в някакъв Свети Граал. Люис изчезва, докато го търси, но добре те е обучил. Няма да си позволиш да…

— Копелето мръсно! Идиотът! Изостави майка ми сама в Германия, после направи същото, когато пристига и тук! Майка ми изгълта шише хапчета, а той дори не се върна за погребението й. Уби я и дори не й показва уважение! Добрият стар ексцентрик Люис! Не му пука какво говорят за него и не схвана, че се превърна в мой голям проблем… Всеки ден, всеки проклет ден ги слушах как си шепнат зад гърба ми — „Хайл, Хитлер! Хайл, Хитлер!“ И все пак ги победих! Всички победих! Сега мога да ги купя и продам всичките наведнъж. Мислите, че търся Златния човек, защото е бил толкова важен за баща ми? Че съм някакво вярно синче? Що за глупост! Когато се добера до това нещо, ще го стъпча на пихтия. И ако има Бог, баща ми ще гледа! — Кинг направи пауза и се изсмя. — А и вие ми лазите по нервите още от самото начало. Проклет да съм, ако ви позволя да ми отнемете моето!

Сам не отвърна веднага. Погледна към Реми и разбра, че са на едно мнение — съжаляваха детето Чарли Кинг, но той вече не беше дете, а налудничавата му мисия да отмъсти на мъртвия си баща бе струвала живота на много хора.

Сам каза:

— Това ли било? Кинг, ти убиваш, отвличаш и заробваш хора, заради това нещо? Ти си социопат!

— Фарго, не знаеш какво…

— Знам какво си сторил. И знам какво можеш да сториш още, докато свърши всичко това. Ще ти обещая нещо, Кинг — не само няма да получиш Златния човек, но и ще те пратим в затвора.

— Фарго, слушай ме сега! Ще убия…

Сам прекъсна разговора.

Край масата се възцари мълчание.

— Звучеше леко неразположен — рече тихичко накрая Селма.

Всички избухнаха в смях. Когато смехът позатихна, Реми каза замислено:

— Въпросът е, ако изпълним обещанието си, дали Кинг ще свърши в затвора или в стая с меки стени?

Трисули, Непал

Отчасти от любопитство, отчасти от нужда полковник Жу се беше съгласил на късната среща. Сътрудничеството му със странноликите американски мелези досега му носеше чудесни дивиденти, но вече знаеше истинските им самоличности и тази на баща им. Жу искаше да промени условията на сделката. Дразнеше го колко малко бе искал от тях за… помощта, която им оказваше. Лесно организираше превоза на вкаменелостите до Лхаса и прекарването им през митницата, но никак не беше лесно да открива надеждни дистрибутори за такова огромно количество незаконна стока — а от тази вечер щеше да е и много по-скъпо.

Малко преди полунощ отвън се чу двигател на джип. Двамата войници зад полковника станаха от столовете си и приготвиха автоматите си.

— Този път наредих да ги претърсят — каза той на хората си. — Но бъдете бдителни.

Един от пазачите отвън влезе в стаята, кимна на Жу и отново излезе. След миг Марджъри и Ръсел Кинг се появиха от мрака под мъждукащата керосинова лампа. Не бяха сами. Грациозна китайка със сурово лице пристъпи пред тях и по позите на двамата Кинг Жу разбра, че жената ще говори.

След това забеляза приликите в очите, носа и скулите. Майка и децата й! Интересно! Жу реши да разиграе козовете си. Стана и кимна на жената.

— Госпожа Кинг ли да ви наричам?

— Не. Шъ. Жилан Шъ.

— Моля, седнете!

Жилан седна на пейката и сплете пръсти на масата. Младите Кинг останаха прави, в пози, подобни на тези на войниците на Жу. Самият той седна.

— На какво дължа това удоволствие? — попита той.

— Съпругът ми иска нещо от вас.

— Така ли?

— Да. Първо иска да разберете следното: знаем, че не се казвате Жу и че не сте полковник. Името ви всъщност е Фенг и сте генерал.

Сякаш по вените на Фенг затече ледена вода. С усилие на волята, той скри паниката си.

— Така ли било?

— Така! Знаем всичко за вас, включително и другите ви незаконни дейности: търговия с огнестрелно оръжие, контрабанда на хероин и така нататък. Знаем също така кой в йерархията е ваш приятел и кой — враг.

Всъщност, съпругът ми е в много добри отношения с един генерал на име Гау. Познавате ли го?

Фенг преглътна мъчително. Всичко се разпадаше пред очите му.

— Да — едва промълви той.

— Генерал Гау не ви е приятел, нали?

— Не.

— Ясно ли ви всичко? — попита Жилан Шъ.

— Да.

— Да поговорим за партньорството ни. Съпругът ми всъщност е доволен от услугите ви и иска да ви предложи петнайсет процента увеличение на всички трансакции.

— Това е много щедро.

— Съпругът ми е наясно с този факт. Иска и една услуга от вас.

Още докато отговаряше, Фенг се ругаеше наум.

— Услугата предполага липса на компенсация.

Студените обсидианови очи на Жилан се впиха във Фенг, преди тя да отвърне с леден глас:

— Не се изразих правилно. Може би „задача“ е по-правилна дума. Разбира се, той ще се радва да ви компенсира с двеста хиляди щатски долара, но само ако успеете.

Фенг скри усмивката си.

— Това е справедливо. Какво е естеството на задачата?

— Има едни хора — двама души, по-точно, които заплашват бизнес интересите ни тук. Очакваме в близките седмици да пътуват покрай границата, може би дори да влязат в Тибетския автономен регион. Искаме да пресечете пътя им.

— Ще трябва да сте по-конкретна.

— Да ги заловите, докато дойдем, или да ги убиете. Ще ви дам заповедта, когато настъпи моментът.

— Колко близо до границата ще пътуват?

— На някои места ще са на по-малко от няколко километра от нея.

— Тя е дълга стотици километри. Как да открием двама души на такъв широк периметър?

— Не бъдете несговорчив — каза Жилан и в гласа й се прокраднаха студени нотки. — Командвате четиринайсет хеликоптера Харбин З-9 с инфрачервени радари, камери за нощно виждане, противовъздушни и противотанкови ракети.

Фенг въздъхна.

— Извънредно добре сте осведомена.

— Поверените ви хора също така са разположени на седемдесет и девет наблюдателници по границата. Не е ли така?

— Така е.

— Подозираме, че тези двама души ще преодолеят по-откъснатите райони с хеликоптер. В Непал не са много компаниите, които предлагат подобна услуга. За да улесним задачата ви, ще наблюдаваме тези компании.

— А защо не пресечете пътя на тези хора, преди да се качат на някой хеликоптер?

— Ще им позволим да… завършат мисията си, преди да предприемете действия срещу тях.

— Каква е мисията им?

— Търсят нещо. Искаме да го намерят.

— Какво търсят?

— Не е нужно да знаете. Генерале, обясних ви какво се иска от вас — имате цялата информация, която ви е нужна. Така че, ако обичате, решавайте!

— Приемам. Ще ми е нужна информация за целите.

Жилан бръкна в предния си джоб и извади карта за фотоапарат. Плъзна я по масата към Фенг и се изправи.

— Бъдете готов, когато се обадя.

28.

Джомсом, Непал

Сам и Реми бяха наясно, че са разярили лъв, когото досега само дразнеха и затова поискаха Селма да им намери алтернативен път до Мустанг.

Всички знаеха, че Теуранг е някъде в Хималаите, а Кинг пък знаеше, че Фарго, ще трябва да се върнат в Непал. Сам и Реми изобщо не се съмняваха, че Ръсел и Марджъри Кинг, заедно с майка си Жилан, ще се оглеждат за тях. Само времето щеше да покаже какво могат да предложат Кинг, но Сам и Реми решиха да внимават много, докато свърши приключението им.

След поредица маратонски полети се озоваха в Ню Делхи, Индия, откъдето продължиха с кола на триста и петдесет километра югоизточно до град Лукнау. Там наеха едномоторен самолет за оставащите четиристотин километра до Джомсом. Бяха напуснали градчето — разпределителна станция за туристи преди по-малко от седмица и сега изпитваха леко усещане за дежа вю. Усещането се усили, когато се насочиха към терминала сред тълпи от тръгнали на преход туристи и гидове, надпреварващи се за клиенти.

Както им обеща Джак Карна, минаха през митницата без въпроси и проблеми. На тротоара пред терминала ги очакваше поредното видение от скорошното им минало — непалец до бяла тойота „Ленд круизър“, вдигнал табела с името им.

— Мисля, че търсите нас — каза Сам и му подаде ръка.

Мъжът се здрависа с тях.

— Аз съм Аджай. Господин Карна ме помоли да ви кажа, че най-новата риба на Селма се казва Апистограма инириде. Правилно ли го произнесох?

— Да — отвърна Реми. — А как я е кръстила?

— Фродо. — В дългите си разговори Селма и Джак Карна бяха открили, че и двамата са запалени фенове на „Властелинът на пръстените“. — Да? Окей? — попита Аджай с усмивка.

— Окей — отвърна Сам. — Води ни!

Аджай не само беше по-добър водач от предишния, но и много по-добър шофьор и се справяше майсторски с безкрайните завои и опасности на дефилето на Кали Гандаки. Осем часа по-късно стояха пред вратата на Джак Карна в Ло Мантанг.

Той ги прегърна топло. Кифличките и чаят ги чакаха във всекидневната. Когато се настаниха и постоплиха, Сам и Реми извадиха дисковете и ги поставиха на масичката пред Карна.

Той ги зяпа цяла минута, почти без да примигне, а на устните му играеше полуусмивка. Накрая вдигна всеки от дисковете и ги огледа внимателно. Моделът го впечатли почти толкова, колкото и истинските дискове.

— Като че ли е почти същият като оригинала, нали? Вашата Селма… опасна жена е, трябва да призная.

Реми се усмихна на Сам. Женската й интуиция й бе подсказала за искрата, пламнала между Джак и Селма, ала Сам беше отхвърлил подозренията й. Сега й кимна, убеден.

— Единствена по рода си е — заяви Сам. — Е, мислиш ли, че ще свършат работа?

— Не се съмнявам! Аджай ще ни закара до пещерите утре сутрин. С малко късмет, до края на деня ще сме открили нещо подходящо. От там нататък просто ще следваме картата до Шангри-Ла.

— Нищо никога не е толкова просто — каза Реми. — Повярвайте ни!

Карна сви рамене.

— Както кажете. — Наля им още чай и им поднесе кифличките. — Сега, разкажете ми повече за Селма и страстта й към тропическите риби и чая.

На следващата сутрин станаха преди съмване и момчето — помощник на Карна им сервира английска закуска: бекон, пудинг, домати на грил и гъби, пържен хляб, наденички и сякаш бездънни купи чай. Накрая Сам и Реми не можеха да сложат нито трошица повече в устата си и побутнаха чиниите си настрана.

— Това ли закусваш обикновено? — Реми попита Карна.

— Разбира се.

— Как оставаш във форма?

— Обикалям много по пущинаците. Да не говорим за студа и височината.

Тук човек гори калории невероятно бързо. Ако не си доставям поне по пет хиляди калории на ден, започвам да губя тегло.

— Може да откриеш фитнес-лагер тук — предложи Реми.

— Добра идея — отвърна Карна и се изправи. — Така! Десет минути до тръгване. Аджай ще ни чака при портата!

След десетина минути излязоха от дома на Карна и скоро круизъра ги заклатушка на югоизток към подножията на планините. На три километра от града, малко след като превалиха едно възвишение, пейзажът се промени рязко. Меките заоблени хълмове станаха по-високи и се нащърбиха. Почвата смени цвета си от сивкава в кафеникава, а храсталаците оредяха съвсем. Крузърът се заклатушка, когато Аджай пое по изпълнената с малки и големи канари шир. Скоро ушите на Сам и Реми изпукаха.

От предната седалка Карна каза:

— В багажника има два стека вода. Пийте. Колкото повече се изкачваме, толкова повече ще ви трябват течности.

Сам се пресегна и взе няколко бутилки — подаде едната на Карна, едната — на шофьора, а другите две остави за себе си и за Реми.

— На какво разстояние сме от тибетската граница?

— На около десетина километра. Не забравяйте, че ние, както и по-голямата част от света, мислим за тази граница като за тибетската, но китайците не мислят така. Големи фанатици са по този въпрос. Официалното име е Тибетски автономен регион, но според Пекин всичко това е Китай. Ако се оглеждате, ще видите наблюдателници по хребетите. Може да попаднем на някой патрул.

— Патрул? — зачуди се Сам. — От китайската армия?

— Да. И наземни части, и летателни машини редовно наминават към Мустанг. Знаят, че Непал само може да подаде официално оплакване, което не значи нищо за Китай.

— А какво става, ако някой се окаже от другата страна на границата? Някой заблуден турист, например.

— Зависи къде точно. Между нас и северния край на Мианмар има почти три хиляди километра граница, по-голямата част от която е по терен като този. Тук китайците по-рядко връщат — не особено учтиво, изгубените обратно през границата. Обикновено ги арестуват. През последната година чух за три такива случая.

Аджай безмълвно вдигна четири пръста, без да се обръща назад. Карна каза:

— Значи греша. Четири. Всички без един накрая бяха пуснати. Тук съм прав, нали, Аджай?

— Да.

— Какво имаш предвид под „накрая“?

— След около година. Този, когото не са пуснали, липсва вече шеста година. Китайците обичат да дават хора за пример. Не биха си позволили нашественик да се върне у дома твърде скоро. Ако го позволят, току-виж тълпи от вражески агенти заприиждали през границата.

— Така ли си го представят наистина? — попита Сам.

— Някои хора от правителството може би, но подозирам, че е най-вече поза. По южната граница на Китай има места, които не могат да се охраняват по земя, затова китайците са сурови в регионите, които все пак владеят. От добър източник знам — Карна кимна към Аджай, — че туристите в северна Индия често се промъкват през границата. Някои туристически компании дори специализират в това. Нали, Аджай?

— Да, господин Карна.

— Не се бойте, Фарго. Аджай и аз правим това от години. Джипиесът ни е идеално настроен и познаваме района идеално. Няма да попаднем в лапите на китайската армия, уверявам ви.

След час стигнаха до клисура с почти отвесни скални стени, които обаче толкова бяха ерозирали, че приличаха на огромни мравуняци. Отпред, сякаш израсло от самия камък, се виждаше здание, подобно на замък. Стените на приземния етаж бяха боядисани в същото опушено червено като тези в Ло Мантанг, а горните два етажа, крепящи се върху стърчащи хоризонтални греди, бяха един от друг по-малки и сякаш бяха изсечени в самата скала. На вятъра се вееха молитвени флагчета, вързани между двата конични покрива.

— Тарл Гомпа — изрече Карна.

— Чували сме името няколко пъти — обади се Реми, — но дефиницията изглежда… недифинируема.

— Добре казано. В някакъв смисъл, гомпите са нещо като укрепления — аванпостове на образованието и духовния растеж. В друг смисъл са манастири. В трети — военни постройки. Много зависи от историческия период и от обитателите на гомпата.

— Колко от тях все още съществуват?

— Само в Непал са ми известни над сто. Вероятно три пъти повече не са открити. Ако периметърът се разшири до Тибет и Бутан, сигурно има хиляди като тях.

— А защо спираме тук? — попита Сам.

— Най-вече от уважение. На местата, където има свещени пещери, се сформира съвет на старейшините, за да бди над тях. Пещерите тук още не са добре познати и старейшините много ги пазят. Ако не изразим почитанията си, ще се окажем от лошия край на поне десетина дула.

Излязоха от колата. Карна се провикна на непалски и след няколко мига от един потънал в сянка вход се показа възрастен мъж с маскировъчни панталони и яркосин анорак. Лицето му беше кафяво и дълбоко набраздено. Той изгледа групичката изпод белите си вежди и се усмихна широко.

— Намасте, Джак!

— Намасте, Пушпа!

Карна направи няколко крачки напред и двамата се прегърнаха, след което заговориха. Карна направи жест на Сам и Реми да се приближат.

Аджай ги спря:

— По-добре изчакайте тук. Пушпа е сгониер — портиер. Господин Карна му е добре познат, но подобни хора обикновено не вярват на непознати.

Карна и Пушпа продължиха разговора още няколко минути, старецът кимна и потупа Карна по раменете. Той се върна в крузъра.

— Пушпа ни разреши да продължим. Ще каже на един местен водач да ни чака при първите пещери.

— Как ще му каже? — попита Реми. — Не виждам никакви…

— Ръчно — отвърна Карна.

Посочи една остра скална издатина на върха на срещуположното възвишение. Там стоеше човек. Пушпа вдигна ръка и даде няколко сигнала с пръстите и дланта си. Човекът в далечината сигнализира на свой ред и се скри зад скалата. Карна каза:

— Докато стигнем, всички местни ще знаят, че идваме с разрешение.

— Значи, без гневни селяни с вили.

— Пушки — поправи съпругата си Сам.

Карна се усмихна окуражително.

— Без нито едно от двете. Тръгваме ли?

Поеха на изток, следвайки извивките на клисурата в продължение на три километра, докато не излязоха в едно пресъхнало речно корито. На около четиристотин метра след един мост в подножието на поредния хълм-термитник се гушеха няколко подобни на гомпа здания. Хълмът беше висок над сто метра и се простираше докъдето стигаше погледът на север и юг.

Аджай подкара крузъра към моста. Минаха на отсрещната страна и щом наближиха селцето сипеите и канарите отстъпиха на меки заоблени форми, покрити с фин ръждивокафяв пясък. Аджай спря автомобила до ниска каменна стена, която обграждаше селището. Излязоха на студения вятър. Пясък зашиба по якетата им.

— Остричък е, нали? — отбеляза Карна.

Сам и Реми му кимнаха, докато вдигаха качулките си. Сам надвика воя на вятъра:

— От тук пеша ли сме?

— Да. Натам. — Карна посочи към термитниците. — Хайде! — и ги поведе през пролука в стената по обграден от камъни път. В края им се изпречи плет от храсталаци. Карна продължи вляво. Излязоха на малък калдъръмен площад с бълбукащ фонтан в средата. Наоколо бе пълно със сандъчета, преливащи от червени и морави цветя.

— Отклоняват част от реката за напояване, канализация и фонтани обясни Карна. — Обичат фонтани.

— Прекрасно е! — възкликна Реми.

Не бе нужно много въображение, за да види човек откъде са тръгнали легендите за Шангри-Ла, помисли си тя. Насред най-негостоприемния пейзаж, сред който някога бяха бродели със Сам, те се озоваха в оазис. Бе неочаквано и много приятно.

На една дървена пейка седеше нисък мъж на средна възраст с кариран вълнен анорак и бейзболна шапка.

Той вдигна ръка за поздрав и се приближи до тях. Прегърнаха се с Карна и поговориха, а после Карна представи Сам и Реми.

— Намасте… намасте — каза мъжът с усмивка.

Карна също го представи:

— Това е Пушпа. — Преди да успеят да попитат, Карна добави: — Да, горе-долу същото като Пушпа от гомпата. Поне за нас звучи така — за тях интонацията е всичко. Пушпа ще ни заведе до пещерите. Ще пийнем чай с него, а после се залавяме за работа.

29.

Джомсом, Непал

С раници на гръб малката групичка се върна по стъпките си до колата, подмина я и последва Пушпа покрай скалната стена, първо на юг, а след това на изток от другата страна на селото чак до подножието на възвишенията — термитници.

— Внезапно се почувствах много дребна — подметна Реми през рамо.

— Много! — съгласи се с нея Сам.

Когато зърнаха скалите за пръв път, може би от разстоянието, а може би и заради фантасмагоричната им форма, те заприличаха на семейство Фарго на декор от научнофантастичен филм. Сега, когато двамата стояха в сянката им, ги обзе страхопочитание.

Пушпа беше спрял и търпеливо чакаше Сам и Реми да спрат да зяпат и да снимат. Повървяха още десетина минути и стигнаха до процеп в скалната стена — малко по-висока от Сам. Един по един всички се промъкнаха през отвора и се озоваха на пътека, подобна на тунел. Над главите им гладките ръждивокафяви стени почти се докосваха и между тях оставаше само тясна ивица синьо небе.

Пътеката се виеше все на изток, докато накрая Сам и Реми изгубиха представа колко време са вървели. Пушпа им даде знак да спрат. Отзад се обади Аджай:

— Сега ще се катерим.

— Как? — попита Реми. — Нямаме екипировка.

— Не ни и трябва. Варовикът е трошлив и обикновените клинове силно го повреждат. Пушпа и приятелите му са направили път за нас.

Пред тях Карна и Пушпа бяха допрели глави и разговаряха тихо. Пушпа се скри в една ниша, а Карна се приближи към Сам и Реми.

— Пушпа е пръв — каза той, — след това Аджай. После ти, Реми, и ти, Сам. Аз ще съм най-отзад. Стъпалата може да ви стреснат в началото, но ви уверявам, че са стабилни. Просто не бързайте.

Сам и Реми кимнаха, а Карна и Аджай си размениха местата.

Аджай застана пред нишата и няколко минути гледа нагоре, преди да пристъпи напред и да се скрие от погледите им. Сам и Реми също погледнаха нагоре.

— Ох, леле! — промълви Реми.

Стъпалата се оказаха дървени клинове, забити в скалата. Импровизираната стълба се издигаше на трийсетина метра по отвор, подобен на комин, преди да кривне извън полезрението зад една надвиснала скална стена.

Аджай пое нагоре. Когато се скри от погледа им, Реми се поколеба за миг, обърна се към Сам, целуна го по бузата и рече с леко приповдигнат тон:

— Ще се видим горе!

После се закатери по клиновете.

На половината път Карна отбеляза зад рамото на Джак:

— Като динамо е!

Сам се усмихна.

— Знам.

— Като Селма, нали?

— Да. Селма е… Селма. Не можеш да я сбъркаш.

Когато Реми се скри зад скалния навес, Сам пое след нея. Веднага усети, че клиновете наистина са много стабилни и след няколко пробни движения, за да се нагоди към тежестта на раницата, влезе в ритъм. С изкачването скалните стените започнаха да се приближават една към друга. Слабото слънце избледня още повече. Сам стигна до надвисналата част от стената и спря, за да надзърне. На шест-седем метра нагоре и вляво стълбата свършваше при една хоризонтална дървена дъска, закована за ред клинове. Реми стоеше там — щом го видя, вдигна палец.

Дъската беше почти толкова тясна, колкото изглеждаше отдолу. Сам се покачи на нея и запристъпя бавно покрай ъгъла. Следваха още четири дъски, а после — скалиста платформа и овална пещера. Вътре Пушпа, Аджай и Реми седяха край печка на дърва, върху която къкреше миниатюрен чайник.

Водата тъкмо закипя, когато влезе и Карна.

— О, чудесно, чай! — каза весело той.

Без да продума, Пушпа извади четири червени порцеланови купички от раницата си, раздаде ги на всички, след което наля чай. Поседяха, отпивайки от живителната течност и се наслаждаваха на тишината. Отвън току просвирваха повеи на вятъра.

Щом изпиха чая, Пушпа прибра купичките и отново тръгнаха, но този път с включени челници. Пушпа водеше, а Аджай вървеше най-отзад.

Тунелът завиваше ту наляво, ту надясно, и свърши рязко пред една отвесна стена. Във варовика беше изсечен висок до гърдите свод. Пушпа се обърна и размени няколко думи с Карна, а след това Карна каза на Сам и Реми:

— Пушпа разбира, че не сте будисти, както и че работата ни тук е по-сложна, така че не очаква да спазваме всички будистки ритуали.

Единствената му молба е, когато влезете, да обиколите помещението веднъж по часовниковата стрелка. След това може да се движите както искате.

Сам и Реми кимнаха.

Пушпа се приведе и премина под свода. Реми, Сам и Аджай го последваха. Озоваха се в коридор. На стената пред тях имаше бледи червени и жълти символи, непознати на Сам и Реми, както и стотици редове текст — навярно на диалект на лова.

Карна им прошепна:

— Това е нещо като приветствие, нещо като историческо въведение в пещерната система. Но тук няма нищо по-конкретно за Теуранг или Шангри-Ла.

— Естествени ли са? — попита Реми, сочейки към стените и тавана.

— Донякъде. Лова, народността населявала тези места преди около деветстотин години, вярвали, че в естествения вид на пещерите прозира свещената им същност. След това лова ги дооформили според волята на духовете.

Групата продължи по коридора. Повървяха приведени до следващия сводест вход, няколко сантиметра по-висок от Сам.

Карна каза с усмивка:

— Пристигнахме.

На пръв поглед главната пещера имаше формата на идеален купол, който се стесняваше към върха. Доколкото можеха да преценят пещерата беше около десет разкрача в диаметър и с височина към два метра и половина. Цялото пространство, с изключение на пода, беше покрито със стенописи. Но тук червените и жълтите цветове бяха много по-живи и ярки.

— Великолепно е! — възкликна Сам.

Реми кимна.

— Детайлите… Джак, защо цветовете тук са толкова различни?

— Пушпа и хората му реставрират тези стенописи, но пазят рецептата за боите в тайна. Дори с мен не искат да я споделят. Пушпа ме уверява, че рецептата е същата като отпреди девет века.

Пушпа им направи знак от центъра на помещението. Карна каза:

— Да направим обиколката. Не говорете и наведете глави.

Карна ги поведе покрай стената по посока на часовниковата стрелка. Спряха обратно там, откъдето тръгнаха. Пушпа им кимна и се усмихна, след което приклекна над раницата си. Извади два керосинови фенера и ги закачи на кукички от двете срещуположни страни на пещерата. Мека кехлибарена светлина изпълни пространството.

— С какво можем да помогнем? — попита Реми.

— Трябват ми дисковете и тишина. Останалото ще свърша и сам.

Сам извади кутията с дисковете и я подаде на Карна. Заедно с кутията му даде и една макара, рулетка, пергел и компас. Карна пристъпи към стенописа. Пушпа направи няколко бързи крачки към Джак и постави до него макара с конопено въже и дървени ограничители.

Сам, Реми и Аджай свалиха раниците и седнаха с гръб към входа.

Почти цял час Карна работи без прекъсване — отбелязваше мълчаливо символи от стенописа и записваше нещо в бележника си. От време на време правеше крачка назад, взираше се в стената и мърмореше под носа си.

Накрая каза нещо на Пушпа, който стоеше встрани, скръстил ръце пред гърдите си. Пушпа и Карна приклекнаха, отвориха кутията и няколко минути разглеждаха дисковете и ги нагаждаха един до друг в различни конфигурации, преди резултатът да ги задоволи.

След това ги поставиха върху определени символи, като мереха разстоянията с рулетка и си шепнеха. Накрая Карна пристъпи назад с ръце на кръста, огледа за последно стенописа и се обърна към Сам и Реми.

— Селма ми каза, че харесвате играта на добри и лоши новини.

Сам и Реми се усмихнаха. Сам рече:

— Селма се шегува за наша сметка. На нея й харесва, но на нас не толкова.

— Така или иначе, давай, Джак — намеси се Реми.

— Добрата новини е, че предчувствието ми се оказа вярно това е пещерата, която ни трябва.

— Страхотно! — каза Сам. — И…?

— Всъщност има още добри новини преди лошите. Втората добра новина е, че вече имаме описание на Шангри-Ла, или поне някакви знаци, които ни казват, че сме близо.

— Сега кажи и лошите новини — подкани го Реми.

— Лошите са, че картата показва само маршрута на Пазителя Дакал. Както и подозирах, маршрутът води на изток през Хималаите и е маркиран с двайсет и седем точки.

— Превод, моля.

— Шангри-Ла може да се намира на двайсет и седем различни места оттук до източен Мианмар.

30.

Катманду, Непал

— Сигурен ли си, че няма да промениш решението си, Джак? — попита Реми.

На пистата зад нея синьо-бял хеликоптер „Бел 206 Б, Лоун Рейнджър III“ вече въртеше перки.

— Не, драга, съжалявам. Извинявайте, че ви изоставям, но отношенията ми с всякакви летящи пособия са от омразни по-омразни. При последния си полет до Великобритания бях дълбоко упоен.

Предишния ден, след като излязоха от пещерния комплекс, се върнаха с Ло Монтанг, за да премислят следващия си ход. Знаеха, че имат само един възможен вариант — да последват маршрута на Пазителя Дакал през Непал и да проверят точките една по една.

Височината и откъснатостта на районите не им даваха друг избор, освен да използват хеликоптер под наем. А това ги върна обратно в Катманду — право в устата на лъва, образно казано. Ако имаха късмет, Сам и Реми щяха да открият нужното за няколко дни, преди Кинг да успее да проследи пътя им.

— А ако близнаците обходят спирките по пътя ни и попаднат на теб, Джак? — попита Сам.

— Не ви ли казах? Аджай е бил в индийската армия. Той ще ме наглежда.

Аджай се усмихна.

Карна им подаде ламинираната карта, върху която бе работил цяла нощ.

— Успях да елиминирам две от спирките ви за днес. Много малко вероятно е да са те, защото са били върхове, покрити с лед, когато Дакал е изпълнявал мисията си.

Проучванията на Карна върху Шангри-Ла го караха да вярва, че това е място с умерен климат и четири сезона. За нещастие Хималаите бяха пълни с подобни потулени долини — райски оазиси сред суровите възвишения и ледниците.

— Така остават шест места — довърши Карна. — Аджай е дал координатите на пилота ви.

Перките на хеликоптера се въртяха все по-бързо. Карна им стисна ръцете и извика:

— Късмет! Ще се срещнем тук довечера!

Двамата с Аджай се върнаха при колата, а Сам и Реми поеха към хеликоптера.

Първата им цел се намираше на петдесет километра североизточно от Катманду, в прохода Хутабранг. Пилотът Хосни, бивш военен летец в пакистанската армия, десетина минути водеше машината право на север, като им сочеше върхове и падини, и така даде възможност на Сам и Реми да се ориентират в терена. После зави на изток, към посочените му координатите.

Гласът му се чу в слушалките:

— Влизаме в района. Ще го обиколя по часовниковата стрелка и ще се сниша колкото мога повече. Понякога ветровете тук са доста коварни.

Сам и Реми се преместиха към единия прозорец, за да виждат по-добре. Реми каза:

— Отваряй си очите за гъби.

— Разбрано, капитане!

Преводът на Карна от стенописа даваше малко смътно, но, така се надяваха Сам и Реми, полезно описание на най-лесно разпознаваемата черта на Шангри-Ла — гъбовидна скална формация. Понеже стенописът беше отпреди хората да могат да летят, формите навярно щяха да си личат само от земята. Стенописът не уточняваше колко голяма е формацията, дали Шангри-Ла ще е на нея, в нея или някъде наблизо. Сам и Реми се надяваха и предполагаха, че който е начертал маршрута за връщане на Златния човек е избрал образувание, достатъчно голямо, за да се отличава ясно.

Бяха предвидили неколкократни приземявания, затова платиха на Хосни почти двойно повече от обичайното и го наеха за пет дни, с депозит за още пет.

Хеликоптерът прелетя над един залесен хребет и Хосни заслиза към долината с носа напред. На сто метра над короните на дърветата той изравни и намали скоростта.

— Вече сме в района — чу се гласа му в слушалките.

С вдигнати бинокли Сам и Реми започнаха да проучват долината. Реми се обърна към съпруга си:

— А колко точни са координатите според Джак?

— С отклонение от половин километър.

— Това не ми помага. — Макар да й се отдаваше, математиката не беше любимият предмет на Реми, а пресмятането на разстояния направо я дразнеше.

— Представи си дължината на стандартен стадион.

— Аха, добре… Сам, представяш ли си, Пазителят е трябвало да улучи всички тези координати съвсем точно? Как е възможно това?

— Изумително ориентиране наистина — съгласи се Сам. — Но, спомни си какво каза Карна: Пазителите са били тогавашния еквивалент на Зелените барети или тюлените. Обучавали са се за това цял живот.

Хосни спусна машината максимално ниско над дърветата. Долината не се стори на Сам и Реми обещаваща. Прекосиха я за около две минути. Сам каза на Хосни да продължава към следващите координати.

Сутринта преваляше, а хеликоптерът летеше все на запад. Напредваха бавно. Макар много от координатите да бяха едва на няколко километра едни от други, височинното ограничение на хеликоптера принуждаваше Хосни да заобикаля някои по-високи върхове и да лети през котловини и ниски проходи.

Малко след един следобед летяха на североизток, за да избегнат един връх от веригата Ганеш Химал, когато Хосни се обади:

— Имаме компания на два часа.

Реми се приближи до Сам и двамата се загледаха през прозореца.

— Кой е? — попита Реми.

— Авиация на китайската народна армия.

— Къде е тибетската граница?

— На три километра от тук. Не се тревожете, винаги изпращат някого да огледа хеликоптерите от Катманду. Перчат се, нищо повече.

— В други страни на това му викат нахлуване — отбеляза Сам.

— Добре дошли в Непал!

След няколко минути паралелен полет, китайският хеликоптер се отлепи от тях и пое обратно към границата. Скоро го изгубиха от поглед сред облаците.

Два пъти този следобед помолиха Хосни да се приземи до обещаващи на вид скални образувания, но нито едно не се оказа описаното от Карна. Малко преди четири следобед Сам зачеркна с червен маркер и последната точка и Хосни ги върна в Катманду.

Следващият ден започна с четирийсетминутен полет към долината Буди Гандаки североизточно от Катманду. Три от днешните координати, определени от Карна се намираха там. Долината следваше западния край на веригата Анапурна. Сам и Реми три часа летяха над прекрасни гледки — гъсти борови гори, тучни ливади и експлозии от диви цветя, назъбени хребети, кипящи реки и водопади. Само че отново нямаха късмет. Слязоха само веднъж, за да разгледат отблизо едно образувание, което се оказа канара с плосък връх.

По обяд спряха при една почивна станция в селце на име Багарчап. Хосни качи местните деца, за да ги повози на машината, докато Сам и Реми обядваха.

Скоро отново летяха, този път на север, през ледника Бинтанг и към връх Манаслу.

— Осем хиляди и сто метра — обади се Хосни и посочи върха. — С около шестстотин метра е по-нисък от Еверест.

— Едно е да ги гледаш на картинка, а съвсем друго да ги видиш отблизо — каза Реми. — Сега разбирам защо наричат това място „покрива на света“.

Увиснаха във въздуха за малко, за да може Реми да снима, после Хосни обърна на запад и слезе в още един ледник — Пунг Гуен, както го нарече. Летяха по протежението на ледника около дванайсет километра, а след това продължиха на север.

— Приятелите ни пак са тук — обади се по едно време Хосни. — Отдясно.

Китайският хеликоптер настина се беше върнал и отново летеше успоредно с тях. Само че този път разстоянието помежду им бе едва няколкостотин метра.

Сам и Реми спокойно можеха да различат силуетите на хората в машината.

Хеликоптерът ги следва няколко километра и отново ги остави на мира.

— Ще стигнем до следващия район за претърсване след около три минути — каза Хосни.

Сам и Реми застанаха до прозореца.

Както обикновено Хосни вдигна носа на хеликоптера над една редица ридове и рязко заходи в долината, като намали височината и увисна във въздуха.

Сам пръв забеляза сюрреалистичния пейзаж. Макар горните склонове да бяха гъсто залесени, долните им части сякаш бяха отсечени. Отвесните, гладки скали се спускаха в голямо езеро. На отсрещния склон се виждаше покрито с лед плато. Ледников поток пресичаше скалата и се спускаше във водите на езерото.

— Хосни, колко дълбоко мислиш, че е това? — попита Сам. — Имам предвид долината.

— От хребета до езерото, може би двеста и петдесет метра.

— Скалите са поне наполовина толкова високи.

Хосни пусна хеликоптера леко напред, като следваше склона, а Сам и Реми огледаха терена през биноклите си. Когато се изравниха с платото, видяха, че широката му площ е измамна — то се стесняваше в продължение на няколкостотин метра и свършваше в надвиснала стена лед, вклинена между две скални стени.

— Ето това е ледник — каза Сам. — Хосни, на никоя карта нямаше плато. Изглежда ли ти познато?

— Не, прав сте. Това е отскоро. Виждате ли зеленикавосивия цвят на езерото?

— Да — каза Реми.

— Получава се след топене. Тази част от долината е на по-малко от две години, бих казал.

— Климатичните промени?

— Определено. По-рано подминахме Пунг Гуен — загубил е над десет метра само през миналата година.

Притиснала се към прозореца, Реми ненадейно свали бинокъла.

— Сам, виж това!

Той се приплъзна до нейната страна и се взря. Точно под тях като че ли сред дълбокия до кръста леден слой се виждаше полузаровена дървена колиба.

— Какво пък е това?! — удиви се Сам. — Хосни?

— Нямам представа.

— На какво разстояние от координатите сме?

— На по-малко от километър.

Реми каза:

— Сам, това е гондола?

— Моля?

— Ракитова гондола — за летящ балон.

— Сигурна ли си?

— Хосни, свали ни!

31.

Северен Непал

Хосни прелетя няколко пъти над платото, докато открие достатъчно безопасно място, за да се приземи. Когато перките забавиха, Сам и Реми излязоха, облякоха якетата и сложиха шапките и ръкавиците си.

Хосни подвикна:

— Стъпвайте внимателно! Вероятно има много пукнатини.

Махнаха му, за да покажат, че са разбрали, и тръгнаха през платото към гондолата.

— Ехо, чакайте… — викна им Хосни. Сам и Реми се върнаха. Пилотът излезе от кабината и се приведе над багажното отделение в опашката. Извади нещо подобно на сгъваем прът за опъване на палатка и го подаде на Сам.

— Да тествате за лавини. Работи и при риск от пукнатини в леда. Най-добре да се презастраховате.

— Мерси! — Сам замахна напред и прътът се разгъна. — Готино!

Двамата Фарго отново закрачиха напред, като този път Сам почукваше пред тях.

Ледената покривка, наслоена върху платото, приличаше на замръзнало вълнение, навярно останало от бавното прибиране на ледника нагоре по долината.

Гондолата се намираше в далечния край на платото. След около пет минути внимателно ходене Сам и Реми стояха пред нея.

— Радвам се, че не се обзаложихме — каза Сам. — Определено е гондола.

— Обърната. Ето защо прилича на колиба. Вече не ги правят така. Какво, за бога, прави тук?

— Нямам представа.

Реми пристъпи напред — Сам я спря с ръка на рамото. Пробва леда пред гондолата и когато установи, че е стабилен, я остави да продължи.

— Има и още — каза Сам.

Запристъпваха наляво, успоредно на гондолата, докато стигнаха единия й край.

Сам се намръщи.

— От любопитно по-любопитно.

— Колко е дълга?

— Около десет метра.

— Това е невъзможно.

— Повечето не са ли метър на метър?

— Нещо такова… — Той плъзна пръта под преобърнатото дъно, докъдето стигаше. — Почти два метра и половина широка.

Сам подаде пръта на Реми, приклекна и залази напред, плъзгайки ръце по краищата на гондолата.

— Сам, внима…

Ръката му потъна до лакътя. Той застина.

— Не мога да съм напълно сигурен — каза с широка усмивка, — но мисля, че открих нещо интересно.

Легна по корем.

— Държа те — каза Реми и го хвана за ботушите.

С двете си ръце Сам направи дупка с размерите на баскетболна топка. Обърна се към Реми.

— Пукнатина. Много дълбока. Гондолата я пресича диагонално.

Отново погледна през дупката, върна се назад и се изправи на колене.

— Разбрах как е стигнала дотук — обърна се той с усмивка към Реми.

— Как?

— Долетяла е. Такелажът още стои — дървени подпори, някакви намотани върви… Дори някакъв плат. Всичко се е сплело и виси в пукнатината.

Реми седна до него и погледна гондолата.

— Загадка за някой друг път? — каза тя замислено.

Сам кимна.

— Определено. Ще си го отбележим и ще се върнем.

Изправиха се. Сам наклони глава на една страна.

— Чуй!

В далечината слабо свистяха хеликоптерни перки. Двамата се обърнаха, като се опитваха да разберат откъде идва шума. Хосни също беше чул и оглеждаше внимателно небето.

Ненадейно отляво над ридовете се показа масленозелен хеликоптер, спусна се в долината и пое в тяхната посока. На вратата му бе нарисувана петолъчка, поръбена с жълта боя.

Хеликоптерът стигна до платото и увисна на двайсетина метра над Сам и Реми — вградените ракетни отсеци сочеха право към тях.

— Не мърдай! — каза Сам.

— Китайската армия? — попита Реми.

— Да. Също като онзи от вчера.

— Какво искат?

Преди Сам да успее да отвърне, хеликоптерът се завъртя и се показа отворена врата на кабина. На прага клечеше войник зад дулото на картечница.

Сам усети как до него тялото на Реми замръзна. Стисна я силно за ръката.

— Не бягай! Ако ни искаха мъртви, досега щяха да ни застрелят.

С крайчеца на окото си Сам долови движение. Хосни отваряше вратата на техния хеликоптер. След миг се показа с малък автомат в ръце. Вдигна го към китайските войници.

— Хосни, не! — извика Сам.

Но беше късно. Автоматът на Хосни рипна и дулото избълва оранжев пламък. По стъклото на китайския хеликоптер се посипаха куршуми. Хеликоптерът се наклони рязко надясно и се отдалечи ниско над повърхността на езерото и над ридовете. Носът му беше насочен към техния хеликоптер.

— Хосни, бягай! — отново извика Сам, а после се обърна към Реми: — Зад гондолата! Бързо!

Реми се затича, а Сам я последва.

— Реми, пукнатината! Мини вляво.

Тя го стори, оттласна се с двата крака и се спусна с главата напред върху гондолата. Сам направи същото, застана на колене и помогна на Реми. Изтърколиха се по задната страна на гондолата и паднаха един върху друг.

В другия край на платото автоматът на Хосни още трещеше. Сам се изправи и надзърна. Хосни не помръдваше от мястото си и стреляше срещу връхлитащата китайска машина.

— Хосни, махай се от там!

Хеликоптерът увисна на едно място на стотина метра разстояние. Левият отсек проблесна. Хосни го забеляза, обърна се и затича към Сам и Реми.

— По-бързо! — извика Сам.

С ослепителен проблясък и опашки от дим, две ракети се отделиха от местата си. За по-малко от секунда едната удари земята под опашката на хеликоптера им, а другата — двигателя.

Хеликоптерът им подскочи и експлодира.

Сам се хвърли върху Реми. Взривната вълна разтресе платото, а под тях ледът се пропука. Късчета скали и лед се забиха в гондолата и в леда на трийсетина сантиметра от тях.

Последва тишина.

— Последвай ме — обърна се Сам към Реми. Изпълзя обратно до единия край на гондолата и надзърна.

Платото беше осеяно с останките от хеликоптера. Остри парчета от корпуса му още се поклащаха след експлозията, облени в подпалено гориво. От преспите стърчаха перки.

Китайският хеликоптер се беше върнал от другата страна на езерото и висеше във въздуха като огромно насекомо. Ракетите му още сочеха заплашително към платото.

Реми попита:

— Виждаш ли Хосни?

— Търся го.

Сам забеляза тялото на пилота до едно натрошено парче от предното стъкло на хеликоптера. После забеляза и друго — точно пред тях, на около шест-седем метра, беше автоматът му. Изглеждаше здрав. Сам се обърна към Реми.

— Мъртъв е. Не е усетил нищо.

— О, не!

— Видях автомата му. Мисля, че мога да го достигна.

— Сам, не! Дори не знаеш дали не е повреден. Къде е онзи китайски хеликоптер?

— Кръжи. Вероятно се свързват с базата за инструкции. Вече ни видяха — ще се върнат, за да огледат отблизо.

— Не се надяваш да ги задържиш задълго, нали?

— Подозирам, че ни искат живи. Иначе щяха да засипят платото с ракети.

— Защо? Какво търсят?

— Имам предчувствие.

— И аз. Ще си ги сравним по-късно, ако оживеем. Какво мислиш да правим?

— Не могат да се приземят при всички тези отломки наоколо, така че ще трябва да увиснат над платото и да спускат войници с въжета. Ако успея да ги хвана в правилния момент, може би… — Сам не довърши. — Може би… Ти какво мислиш? Битка и вероятна смърт или да се предадем и да свършим в затвора?

Реми се усмихна игриво.

— Нужно ли е да питаш?

Сам едновременно се надяваше и очакваше китайците да проучат ситуацията, преди да пуснат хора на земята, затова изпрати Реми да се зарови между две преспи. Самият той приклекна до гондолата и се подготви.

Сам се ослушва за звука от хеликоптера сякаш цяла вечност, макар вероятно да не беше повече от минута. Ревът на перките почти го оглуши. Надзърна иззад гондолата. Хеликоптерът беше увиснал малко встрани от ръба на платото и на около метър и половина над него. Машината се плъзна встрани като водно конче, дебнещо плячката си. Сам видя как картечарят върти оръжието си от страничната врата.

Ненадейно машината промени курса си и се скри под платото. Секунди по-късно отново летеше над езерото. Сам не му мисли много и изтича към оръжието на Хосни. Грабна го и се върна на бегом при гондолата.

— Успях! — каза той и огледа автомата. Дървеният приклад бе пропукан, а дулото обгорено, но иначе всичко изглеждаше наред. Извади пълнителя — имаше тринайсет патрона.

— Какво правят? — обади се Реми.

— Или си заминават, или чакат да изгори разлятото гориво, за да се върнат с хора и въжета.

Хеликоптерът стигна до отсрещния бряг на езерото и се изкачи успоредно на склона. Сам стисна палци машината да продължи.

Но не стана така.

Следвайки установения вече модел, хеликоптерът се наклони над хребета, обърна се и пак се върна през езерото.

— Връщат се! — заяви Сам.

— Успех!

Сам прехвърли плана си наум. Много зависеше от това дали хеликоптерът ще е обърнат с отворената си врата към него, докато войниците се готвят за спускане. Нямаше смисъл да стреля в корпуса на машината — атаката на Хосни го беше доказала. На Сам му бе нужна пролука в бронята.

Ревът на двигателя се усилваше, а ритмичното свистене на перките удряше по тъпанчетата на Сам. Той чакаше с приведена глава и наблюдаваше леда на метър и половина от гондолата.

„Чакай… Чакай…“, нареждаше си на ум.

По леда премина вихрушка от сняг.

Сам погледна иззад гондолата.

Хеликоптерът кръжеше на десет метра над платото.

— Хайде, завий! — промърмори той.

— Само малко!

Машината се завъртя около оста си и картечарят се показа, за да прикрива спускането на войниците. От вратата се спуснаха две дебели черни въжета и се удариха в леда. Първата двойка войници пристъпи към вратата. Зад тях по диагонал се виждаше креслото на пилота. Сам превключи на единична стрелба и се показа. Приклекна, премести автомата на рамото си и се прицели в отвора, като задържа на мушка шлема на картечаря. Стреля. Картечарят се строполи. Сам превключи на откоси от по три изстрела, прицели се отново и пак стреля към вратата. Улучен, един от войниците се запрепъва назад другият приклекна и падна по корем. Сам вече ясно виждаше пилотското място, но знаеше, че ще има шанс за не повече от секунда-две. Пилотът трескаво работеше с приборите, опитвайки се да овладее хаоса около себе си.

Сам се съсредоточи. Пое си дъх, изпусна го и натисна спусъка, след това още веднъж и още веднъж. Автоматът прещрака — беше празен.

Хеликоптерът се наклони встрани и запада в спирала надолу към платото. През вратата се търкулна безжизненото тяло на картечаря, а след това на още един войник. Последваха ги още двама войници, размахали отчаяно ръце. Единият успя да се хване за един от плазовете за приземяване, но другият полетя към земята. Ала рефлексите на първия не го спасиха, когато безконтролният хеликоптер се удари в платото.

Сам откъсна очи от катастрофиращия хеликоптер, приклекна зад гондолата и изтича до Реми.

— Още отломки! — извика той и се хвърли отгоре й.

Две от перките на хеликоптера се удариха в леда и се разлетяха в различни посоки секунда преди на земята да се стовари и тялото на машината. Притиснати в снега, Сам и Реми очакваха силна експлозия, но нищо такова не се случи. Нещо проскърца остро, последвано от три избумтявания като от граната.

Сам реши да погледне какво става.

Цели две секунди му бяха нужни да осъзнае това, което вижда — хеликоптерът се плъзгаше към тях, засилен от удрящите се в леда оцелели перки. Приличаше на смачкана буболечка в предсмъртна агония.

С изненадваща сила, ръката на Реми сграбчи неговата и го издърпа встрани.

— Сам, какво си мислиш, че…

Машината се удари в гондолата и я избута назад заедно със Сам и Реми. Гондолата спря. Сам и Реми се озоваха сред пълна тишина. Надигнаха се и погледнаха иззад гондолата.

— Е, това не се вижда всеки ден — отбеляза сухо Сам.

32.

Северен Непал

На Сам и Реми им трябваха десетина секунди да осмислят това, което виждаха очите им.

След като се беше ударил в гондолата, хеликоптерът бе обърнал посоката на движението си като топка в пинбол машина, и се беше плъзнал по естествения улей, пресичащ платото, чак до ръба му. Част от машината висеше в празното, а опашката й се беше заклещила в улея.

Пилотската кабина висеше от ръба, а по тялото на машината и през отворената врата се стичаше вода.

— Трябва да проверим дали някой е оцелял — каза Реми.

Двамата бавно се приближиха към хеликоптера. Сам приклекна и запълзя към ръба на платото. Корпусът беше смачкан до половината, а предното стъкло липсваше. През вратата не се виждаше нищо — толкова беше плътна водната завеса.

— Има ли някой? — обади се той. — Ехо!

Сам и Реми се ослушваха, но не чуха нищо.

Сам опита още два пъти, но без никакъв резултат.

Той се изправи се и се върна при Реми.

— Само ние сме — каза й той.

— Едновременно добра и ужасяваща новина. Сега какво ще правим?

— Първо, не можем да слезем оттук. И да можехме, без да се нараним, най-близкото селище е на петдесет километра. Нощем температурите падат под нулата, а нямаме и подслон, така че нямаме никакъв шанс да оцелеем. Трябва да помислим как да се справим.

— Весело — отбеляза Реми. — Продължавай.

— Нямаме представа колко време ще мине, преди Карна да ни обяви за изчезнали и да организира търсенето ни. И по-важното, трябва да предположим, че този хеликоптер се е свързал с базата си след стрелбата на Хосни. Когато не се свържат повторно и не се върнат, базата ще изпрати втори хеликоптер или дори два.

— Можеш ли да предположиш след колко време ще се случи това?

— В най-лошия случай, до няколко часа.

— А в най-добрия?

— Утре сутрин. Ако е първото, може да имаме предимството, че пада нощ. По-лесно ще се скрием. Трябва да вляза в онова нещо.

— Какво, в хеликоптера ли!? — възкликна Реми. — Сам, това е…

— Много лоша идея, знам, но в него има запаси, а и ако имаме късмет, радиото ще работи.

Реми помисли няколко секунди и кимна.

— Добре. Но първо да видим какво можем да спасим от нашия хеликоптер.

За няколко минути огледаха останките. Ценните неща не бяха много. Откриха овъглени останки от раниците си, едно пообгорено въже за катерене, малко неща от чантата за първа помощ и няколко инструмента. Сам и Реми събраха на едно място предметите, които решиха, че ще им свърши работа.

— Как изглежда въжето? — попита Сам.

Приклекнала до купчината, Реми разгледа въжето.

— Ще трябва да навържем няколко парчета едно за друго, но мисля, че имаме седем-осем използваеми метра. За другия хеликоптер ли мислиш?

Сам кимна.

— Може да съм глуповат понякога, но няма начин да се намърдам в онзи капан без обезопасителна мярка. Ще ни трябва и нещо клиноподобно.

— Може би имам точно каквото ти трябва.

Като оглеждаше внимателно земята, Реми закрачи през платото. След малко се върна с парче от хеликоптерна перка в едната ръка, а в другата — с камък с размерите на юмрук. Подаде ги на Сам и каза:

— Аз започвам с въжето.

Сам оглади ръбовете по горния край на парчето от перката с камъка, а после заостри долния му край. Потърси по-заледено място от платото близо до китайския хеликоптер и започна старателно да забива импровизирания клин. Заби парчето на петдесетина сантиметра в леда в противоположната на хеликоптера посока под ъгъл от четирийсет и пет градуса.

Двамата с Реми дръпнаха здраво, но перката не помръдна. Реми опъна въжето, на което бе завързала възли на разстояние от по шейсет сантиметра и върза здраво единия му край за клина. Сам свали якето, ръкавиците и шапката си, измайстори седло на другия край на въжето и го върза здраво за кръста си.

— Ако хеликоптерът тръгне да се свлича през ръба, отдръпни се далеч — обърна се той към Реми.

— Не мисли за мен, ще се оправя. Мисли за себе си.

— Ясно.

— Чуваш ли?

— Чувам — каза той с усмивка.

Целуна я и закрачи към опашката на хеликоптера. Побутна няколко пъти машината, покатери се и запълзя към кабината.

— Наближаваш — обади се Реми. — Още метър-два.

— Ясно!

Стигна до средата и забави движенията си. Машината не помръдваше, чуха се само няколко проскърцвания, достатъчни, за да прескочи сърцето му. Сантиметър по сантиметър Сам се придвижваше напред, докато не се качи на преобърнатия корем на хеликоптера.

— Как го усещаш? — попита Реми.

Сам премести тежестта си, първо бавно, после по-енергично. Корпусът изпищя — звук на раздиращ се алуминий. Сам се премести леко встрани.

— Мисля, че разбрах докъде мога да стигна — отвърна той.

— Наистина ли? — сопна му се стреснатата Реми. — Движи се!

— Разбрано…

Сам се промъкна встрани, докато хълбокът му не опря в един от плазовете за приземяване. Хвана го и се приведе през него, сякаш търсеше нещо.

— Какво правиш? — провикна се Реми.

— Търся роторната мачта. Ето я! Имаме късмет — забита е в улея в земята. Това ще ми даде допълнителна опора.

— Щастие безмерно — отвърна Реми със стиснато гърло. — Сега влизай, излизай и се връщай бързо!

Сам й се усмихна отново, като се надяваше, че го прави окуражително.

Хвана плаза за приземяване и спусна крака. Водата моментално го обля от кръста надолу. Сам изстена, стисна зъби и размаха крака, за да прецени къде се намира спрямо вратата.

— Влизам! — викна той към Реми.

Махна напред, после назад и повтори, докато не си изгради стабилен ритъм. В правилния миг се пусна от дъската. Инерцията го запрати през водната каскада право в кабината. Удари се в отсрещната врата, строполи се на пода и застина. Машината застена. През корпуса й премина тръпка, но после отново застина. Сам се огледа, като се опитваше да се ориентира.

Беше потънал до кръста в ледена вода, която се процеждаше навън през затворената врата. На около метър и половина лежеше мъртъв войник. Сам се придвижи напред и надзърна между седалките в пилотската кабина. Двамата пилоти бяха мъртви — дали от куршумите или от сблъсъка, не знаеше.

Пилотската кабина бе пострадал повече, отколкото очакваше Сам. По-голямата част от предното стъкло липсваше, нямаше ги и части от носа и таблото, включително радиото. Вероятно бяха някъде на дъното на езерото.

Хеликоптерът започна да се накланя.

Стомахът на Сам се качи в гърлото.

Движението изведнъж спря. През липсващото стъкло той ясно видя езерото, далеч, далеч долу.

Времето изтичаше…

Сам се обърна, шарейки с поглед из кабината. Нещо… каквото и да е. Откри наполовина пълна чанта от зелен плат. Не си направи труда да преглежда съдържанието.

Освен чантата, награби и други предмети, без много-много да обръща внимание какви. Ако му се струваха полезни на пръв поглед и се побираха в торбата, взимаше ги. Претърси мъртвият войник, но намери само запалка, след което се обърна към двамата пилоти. От тях взе полуавтоматичен пистолет и папка с документи. С периферното си зрение видя полуотворен шлюз в дъното на кабината. Приближи се и пъхна ръка в него. Докосна плат — малка раница. Натъпка и нея в чантата.

— Време е да си ходим — промърмори той и извика през вратата. — Реми, чуваш ли ме?

Отговорът беше приглушен, но ясен.

— Тук съм!

— Клинът още ли…

Хеликоптерът отново поднесе — носът се наклони още надолу.

— Клинът още ли държи? — извика отново Сам.

— Да! Побързай, Сам, махай се от там!

— Ей сега!

Сам затвори ципа на торбата и я увеси на врата си. Затвори очи, преброи наум до три и се хвърли през отворената врата. Може би защото се оттласна от седалката на пилота и с това наруши равновесието, но още докато преминаваше през водната завеса на вратата, усети как хеликоптерът пада. Устоя да не погледне през рамо, а се съсредоточи върху скалната стена, към която се носеше. Отметна глава назад и покри лице с ръце.

Ударът бе съизмерим със сблъсък в тренировъчно чучело. Торбата на врата му, изигра ролята на буфер. Тялото му се усука, удари се още няколко пъти в скалата и накрая застина на края на висящото от платото въже.

Над него се показа лицето на Реми. Паниката й се смени с облекчение.

— Като от блокбъстър!

— Като от страх и отчаяние — поправи я Сам и се осмели да погледне към езерото. Китайският хеликоптер потъваше бавно.

Реми каза:

— Качвай се, Сам. Ще измръзнеш до смърт.

Той уморено кимна.

— Дай ми минута-две и съм при теб.

33.

Северен Непал

Изтощен и разтреперан, Сам с мъка се добра до ръба на платото. Реми го издърпа. Той се претърколи по гръб и се взря в небето. Реми метна ръце на врата му, опитвайки се да скрие сълзите си.

— Никога повече да не си го направил! — После въздъхна дълбоко и попита: — Какво има в торбата?

— Куп неща. Не знам какви. Награбих каквото ми се стори полезно.

Реми свали торбата от врата на Сам, отвори я и затършува.

— Термос… Празен.

Сам седна и се облече.

— Добре. Имам мисия за теб — вземи термоса и събери всяка капка оцеляло гориво, която можеш да намериш.

— Добра идея.

Сам кимна и изсумтя:

— Огън добро!

Реми се зае да проучва вдлъбнатините в леда.

— Намерих. Тук също.

Щом Реми успя да събере останалото гориво, двамата отидоха при гондолата.

— Как мина? — попита Сам, докато подтичваше на място. Панталоните му се превръщаха в ледени кори.

Реми отвърна:

— Пълен е на около три четвърти. Стопеният лед е разредил горивото. А сега трябва да те стоплим.

Сам клекна край купчината предмети, които събраха от техния хеликоптер, и започна да я преглежда.

— Стори ми се, че видях… А, ето го! — Той вдигна парче тел: в двата й края имаше по един ключодържател. — Трион за спешни случаи.

— Оптимистично название.

Сам разгледа гондолата, обходи я с поглед до носа и обратно.

— Потънала е в пукнатината наполовина, но мисля, че намерих каквото ни трябва.

Той приклекна до близкия край на гондолата, където няколко от ракитените подпори стърчаха над земята и плъзна единия край на триона през едно от щръкналите парчета. Хвана двата ключодържателя и започна да реже. След около пет минути първото парче беше отрязано и вече имаше пространство за работа. Продължи да реже парчета от края на гондолата, докато не събра голяма купчина.

— Трябват ни плоски камъни — обърна се той към Реми.

Тя се върна бързо с няколко плоски камъка и ги подреди като огнище. Отгоре ми струпаха пирамида от ракитените парчета. Докато Реми мачкаше документите от папката на пилота за подпалки, Сам изрови запалката от торбата. Скоро се разгоря малък огън.

Хванати за ръце, двамата клекнаха пред пламъците. Топлината ги обля. Почти веднага се почувстваха по-добре.

— Простичките неща… — отбеляза Реми.

— Напълно съм съгласен.

— Кажи ми каква е теорията ти за китайците.

— Не мисля, че хеликоптерът им се появи случайно. Още първия ден един от техните ни следваше. А тези се показаха само минути след като кацнахме. Знаем, че Кинг пренася артефакти през границата — значи има контакти в Китай. Кой притежава толкова власт и такава свобода на придвижване? Само Народната армия. Ако Джак е прав, Кинг вероятно се е досетил къде в общи линии ще търсим. После се е обадил на китайските си приятели, седнал е и е зачакал да се покажем.

— Въпросът е, какво са имали наум за нас? Ако Хосни не беше стрелял, какво щяха да сторят?

— Само предполагам, но… в момента сме по-близо до границата от всякога. Щели са да ни пленят, да се върнат от своята страна на границата и никой никога нямаше да чуе повече за нас.

Реми се притисна към ръката на Сам.

— Мрачен сценарий!

— За нещастие имам и друг — те ще се върнат и то по-скоро рано, отколкото късно.

— Видях пистолета в торбата. Нали не мислиш да…

— Не. Първият път си беше чист късмет. Когато пристигнат подкрепленията, не бива да ни заварят тук.

— И как точно няма да ни заварят? Нали ти каза, че не можем да слезем по стената на платото?

— Не се изразих добре. Нужно е да изглежда, че ни няма.

— Казвай какво си намислил — рече Реми.

Сам описа плана си и тя кимна с усмивка:

— Харесва ми. Троянски кон във версия Фарго.

— Троянска гондола.

— Още по-добре. А и ако имаме късмет, ще ни опази от замръзване през нощта.

Като използваха въжето и импровизирания клин за абордажна кука, Сам и Реми издърпаха гондолата на метър-два от пукнатината. Този път ледът беше на тяхна страна и улесни задачата им. Двамата надзърнаха в пукнатината, но не се виждаше нищо на повече от три метра.

— Това бамбук ли е? — попита Реми.

— Мисля, че да. Има и още. Виж онова извито парче там. Ще ни е по-лесно, ако отрежем всичко от тази плетеница в пукнатината. Може да ни е полезно.

— Защо не използваме клина? — попита Реми. — Ще отрежем плетеницата и ще я вържем за нашето въже.

Сам приклекна и хвана връвта в едната си ръка.

— Това е от някакво животинско сухожилие. Запазено е много добре.

— Тези пукнатини са естествени хладилници — каза Реми. — А и ако го е покривал ледник, ефектът е още по-сигурен.

Сам хвана още от такелажа в ръка и подръпна.

— Изненадващо леко е. Но ще трябва да го режа часове наред.

— Тогава ще го издърпаме.

С помощта на пръта, Сам измери първо ширината на гондолата, а след това — на пукнатината.

— Пукнатината е по-широка с десет сантиметра. Инстинктът ми подсказва, че ще се заклещи, но ако греша, губим всичките си подпалки.

— Инстинктът ти никога не ни е подвеждал.

— Ами онзи път в Судан? А в Австралия? Много се обърках тогава…

— Тихо! Помогни ми!

Сам и Реми застанаха от двата края на пукнатината, приклекнаха едновременно и хванаха гондолата. По сигнал на Сам напрегнаха мускули, опитвайки да изпънат колене. Не помогна. Пуснаха и отстъпиха назад.

— Да съберем силите си.

Застанаха на една ръка разстояние един от друг по средата на гондолата и опитаха отново. Този път я вдигнаха на половин метър от земята.

— Ще я държа — каза Сам през стиснати зъби.

— Опитай с крака.

Реми легна по гръб, намести се под гондолата и опря крака в ръба.

— Готова!

Гондолата се претърколи на една страна.

— Още веднъж.

Повториха упражнението и скоро гондолата застана изправена. Реми погледна вътре. Ахна и се отдръпна.

— Какво?

— Има пътници.

В далечния край, сред плетеница от такелаж и бамбук, лежаха два частично мумифицирани трупа. Останалата част бе разделена на осмини от напречни подпори, които можеха да служат и за пейки.

— Какво предполагаш? — попита Реми. — Капитан и пилот?

— Възможно е, но гондола с тези размери побира поне петнайсет души — може би са били нужни поне още толкова, за да контролират такелажа и балоните.

— Балони? В множествено число?

— Ще знаем със сигурност, когато видя останалата част от такелажа, но това е било цял дирижабъл.

— И тези двамата са единствените оцелели.

— Останалите може да са… — Сам посочи с брадичка пукнатината.

— Това не е добър начин да си отиде човек.

— По-късно може да мислим по този въпрос. Да продължаваме.

След като нагласиха такелажа така, че да виси от края на гондолата и да не се заклещи в стените на пукнатината, Сам и Реми заеха позиции от двете страни и забутаха едновременно, за да се плъзне дъното по леда. Когато наближиха пукнатината, набраха скорост и бутнаха за последно. Гондолата премина сама последните два метра, прекатури се през ръба и изчезна от погледа. Сам и Реми изтичаха след нея.

— Винаги вярвай на инстинктите си — с усмивка каза Реми.

Гондолата се беше заклещила между стените на пукнатината, на около половин метър от повърхността.

Сам влезе в нея и като избягваше мумиите я обходи. Реши, че е надеждна. Реми му помогна да се качи обратно.

— На всеки дом му трябва покрив — каза тя.

Събраха няколко достатъчно големи парчетата от техния хеликоптер и ги сложиха върху гондолата, като оставиха само тясна пролука.

— Имаш талант за тези неща — обърна се Сам към съпругата си.

— Знам. Последна добавка — камуфлаж.

С една вдлъбната част от предното стъкло на хеликоптера събраха около двайсет литра вода от улея, които изляха върху алуминиевия „покрив“ на гондолата. Завършиха маскировката с няколко пласта сняг.

Отстъпиха назад, за да се полюбуват на свършеното.

Сам каза:

— Когато замръзне, ще прилича на част от ледената покривка.

— Един въпрос: защо водата?

— За да се залепи снегът за алуминия. Ако подозренията ни се потвърдят и ни посети още един китайски хеликоптер, не искаме да издуха прикритието ни, нали?

— Сам Фарго, ти си гениален!

— Такова впечатление ми се ще да създавам!

Сам вдигна глава към небето. Половината от слънцето вече се беше скрила зад назъбения от планински върхове западен хоризонт.

Сам и Реми натъпкаха колкото можаха от припасите си в торбата, а остатъка заровиха в снега. След това се настаниха в скривалището си. На отслабващата привечерна светлина провериха с какво разполагат.

— Какво е това? — попита Реми, като извади малката раничка, която Сам бе взел, точно преди да скочи от хеликоптера.

— Това е… — Той спря, намръщи се и се усмихна. — Това, скъпа, е резервен парашут. Само че за нас е одеяло.

Извадиха парашута от раницата и се сгушиха плътно като в какавида в белия плат. Относително на топло и в относителна безопасност, те поговориха тихо, а над тях небето тъмнееше.

Сънят бавно ги унесе.

След известно време Сам отвори очи. Обграждаше ги пълен мрак. Реми прошепна:

— Чуваш ли?

— Да.

В далечината свистяха хеликоптерни перки.

— Какви са шансовете да е спасителен екип? — попита Реми.

— На практика никакви.

— Мерси, че не ми попарваш надеждите.

Звукът постепенно се усилваше. Скоро Сам и Реми бяха сигурни, че хеликоптерът е слязъл в долината. След няколко мига през пролуките в покрива премина ярък лъч светлина.

Лъчът отмина и избледня. Върна се още два пъти и още два пъти се отдалечи.

Ритъмът на мотора на хеликоптера се смени.

— Ще увисне над нас — прошепна Сам.

Той издърпа пистолета изпод крака си и го прехвърли в дясната си ръка.

От перките на хеликоптера заприижда въздушната вълна. Леденостуден въздух и снежни вихрушки изпълниха гондолата. Доколкото можеха да преценят по сенките, хвърлени от прожектора, хеликоптерът сякаш се движеше над платото и се въртеше ту насам, ту натам. Търсеше или тях, или оцелели войници.

Сам и Реми бяха оставили опашката на първия китайски хеликоптер да стърчи от улея, за да подсказва за съдбата му. Всеки, достатъчно щастлив, за да оцелее от сблъсъка с ледените води на езерото, би се удавил скоро след това. Сам и Реми се молеха спасителният екип да стигне до същия извод.

Посетителите им упорито преминаха още три пъти над тях. След това прожекторът угасна, а шумът от перките стихна в далечината.

34.

Северен Непал

Гондолата им вършеше добра работа и донякъде ги пазеше от изключителния студ през нощта. Покритият със сняг покрив не само спираше вятъра, но и запазваше част от топлината. Завити с парашута и облечени с дебелите си якета, шапки и ръкавици, те спаха относително спокойно, докато не ги събуди слънцето.

Макар да се опасяваха от ново посещение, Сам и Реми знаеха, че единственото им спасение е да намерят път за измъкване от долината.

Излязоха от гондолата и се заеха със закуската. От останките на собствения си хеликоптер бяха успели да спасят девет торбички чай и полускъсан пакет с дехидратиран бьоф строганов. А от хеликоптера на китайците Сам, без да подозира, бе задигнал оризови крекери и три кутии боб. Разделиха си едната кутия и изпиха по чаша чай.

И двамата бяха съгласни, че този боб е едно от най-хубавите неща, които някога са яли.

Сам сръбна последната глътка чай и каза:

— Снощи си мислех…

— И говореше насън — добави Реми.

— Искаш да построиш нещо, нали?

— Мумифицираните ни приятели в гондолата са дошли с балон. Защо не се измъкнем по същия начин? — Реми отвори уста, но Сам продължи: — Не, няма да възкресяваме техния балон. Мисля си по-скоро за… — Сам затърси правилната дума… — Франкенбалон.

Реми кимаше разбиращо.

— Част от техния такелаж, част от нашия… — Очите й се озариха. — Парашута!

— Прочете ми мислите. Ако успеем да го оформим и да го затворим, мисля, че имам идея как да го надуя. Трябва само да ни изкара от тази долина и да стигнем до една от ливадите на юг. Не повече от шест-седем километра. Оттам би трябвало да можем да стигнем пеша до някое селце.

— Всичко това си остава едно голямо „ако“.

— Това ни е специалността, Реми. Ето какво, на тези температури няма да оцелеем повече от пет дни. Може би дотогава ще дойде спасителен екип, но никога не съм бил особен фен на „може би“.

— А трябва да мислим и за китайците.

— И за тях също. Но въпреки това не виждам други варианти. Залагаме си живота някой да дойде да ни спаси или се измъкваме сами… или загиваме, опитвайки да се измъкнем сами.

— Вариантът е само един. Опитваме! Да си построим дирижабъл.

Първото нещо, с което се заеха, бе да огледат с какво разполагат. Докато Реми внимателно сортираше намереното, Сам издърпа стария такелаж от пукнатината и откри парчета от старите балони.

— Били са поне три — предположи Сам. — Вероятно четири. Виждаш ли тези парчета? Приличат на рамка, виж как се събират към върха. В тях са били балоните.

— Това е коприна — добави Реми. — Много дебела коприна.

— Само си представи, Реми — почти десетметрова гондола, висяща на четири копринени балони в клетки… ракитени и бамбукови подпори, обтяжки от сухожилия. Чудя се как са го държали във въздуха. Как са управлявали горещия въздух в балоните? Как биха…

Реми хвана лицето на Сам между дланите си и го целуна.

— После ще фантазираш, скъпи, става ли?

— Става.

Започнаха да отделят различните части — обтяжките на една страна, опорната конструкция на друга. После внимателно вдигнаха мумиите от гондолата и разплетоха от тях последните части от такелажа.

— Много ми се ще да знам историята им — каза Реми.

— Очевидно са използвали преобърнатата гондола за подслон — каза Сам. — Може би пукнатината се е отворила внезапно и само тези двамата са успели да се задържат.

— Но защо са останали тук?

Сам сви рамене.

— Може би са били твърде немощни. Използвали са бамбука и въжетата, за да си направят малка платформа.

Реми, която оглеждаше мумиите отблизо, добави:

— Немощни и осакатени. Този има счупена бедрена кост, на няколко места, доколкото виждам, а този… Виждаш ли вдлъбнатината на хълбока? Или е изкълчена, или е с фрактура. Ужасно! Просто са лежали и са чакали да умрат.

— Ние няма да ги последваме — заяви Сам. — Може би ще загинем в зрелищна експлозия с Франкенбалон, но няма да умрем по техния начин.

Реми се приведе и вдигна една от бамбуковите тръби. Беше широка колкото бейзболна бухалка и дълга метър и половина.

— Сам, тук има букви. Издълбани са на повърхността.

— Сигурна ли си? — Сам надникна зад рамото й. Веднага разпозна езика. — Това е италиански.

— Прав си. — Реми прокарваше пръсти по бамбука, докато с другата си ръка обръщаше тръбата. — Но ето този надпис не е. — Посочи тя едно място близо до края.

Миниатюрно квадратче, не по-голямо от сантиметър и половина, ограждаше четири азиатски символа.

— Не може да бъде — промълви Реми. — Не ги ли позна?

— Не! А трябваше ли?

— Сам, това са същите четири символа като от сандъка на Теуранг.

35.

Северен Непал

Сам понечи да продума, но затвори уста.

Реми продължи:

— Знам какво си мислиш, Сам, но съм сигурна! Помня как пиех чай и зяпах същите тези символи на лаптопа на Джак.

— Вярвам ти. Просто не разбирам как… — Сам направи пауза и сбърчи вежди. — Освен ако… Когато се приземихме тук, на какво разстояние бяхме от последните координати?

— Хосни каза, че са на по-малко от километър.

— Значи горе-долу на толкова разстояние от пътя, по който Дакал би поел. Ами ако е умрял някъде тук?

Реми кимна.

— Тогава балонните ни ентусиасти пристигат векове по-късно. Приземяват се тук и намират сандъка. Кога е бил най-ранният полет с балон с хора на борда?

— Предполагам… в края на шестнайсети, началото на седемнайсети век. Но никога не съм чувал за нещо толкова напреднало. Това нещо много е изпреварило времето си.

— Значи, най-ранният възможен момент е бил почти триста години след като Дакал напуска Моостанг.

— Възможно е — призна Сам, — но звучи невероятно.

— Тогава как ще ми обясниш надписите.

— Не мога. Казваш, че са онова проклятие на Теуранг и ти вярвам. Просто ми е трудно да го проумея.

— Добре дошъл, Сам.

— Как е италианският ти?

— Не е много във форма, но по-късно ще опитам да разчета надписа. Нека първо се опитаме да се измъкнем оттук.

През цялата сутрин проверяваха въжетата, отделяха тези, които изглеждаха твърде износени или загнили — Сам ги изряза с швейцарското си ножче. Повториха това и с частите от бамбук и ракита (всяка от които Реми проверяваше за надписи, но без никакъв резултат). Накрая се заеха с коприната. Най-голямото парче беше широко едва няколко сантиметра, затова решиха да усучат използваемата тъкан, в случай, че им потрябва здрава връв. До обед имаха доста голяма купчина материали.

От парашута оформиха нещо като балон. За да го направят по-здрав, решиха да вържат осем от подпорите на балоните от стария дирижабъл към вътрешността му. Работеха като поточна линия — Сам използваше шилото на ножчето си и пробиваше чифтове дупки в плата, където щеше да влезе всеки от гъвкавите пръти, а Реми вкарваше в дупките трийсетсантиметрови ремъци от сухожилия. Накрая имаха триста и двайсет дупки и сто и шейсет ремъка.

Надвечер Сам започна да усуква здраво ремъците около подпорите. Свърши почти една четвърт от работата, преди да падне нощта.

Станаха призори на следващия ден и се заеха с работа. През петте часа използваема следобедна светлина зашиха отвора на балона с парчета коприна, усукани около ракитен пръстен, който Сам измайстори. След като се насладиха на по няколко крекера, се върнаха в гондолата и се подготвиха за дълга нощ.

— За колко време ще сме готови? — попита Реми.

— С малко късмет кошницата ни ще е готова до утре към обяд.

Докато работеха, Сам обмисляше бавно и внимателно техническите детайли. Гондолата им служеше за подпалки, не само за готвене, но и за да се топлят през деня и преди да заспят нощем.

Оставаха още около три метра от гондола. Според сметките на Сам остатъкът от ракитата, в комбинация с химическата смес, която бе измислил, щяха да са достатъчни да ги издигнат. Не бе толкова ясно дали ще успеят да се издигнат достатъчно, за да преминат над хребета.

Реми изрече на глас още едно притеснение, което и съпругът й споделяше:

— Ами приземяването?

— Няма да те лъжа, Реми. Това може да се окаже истински препъникамък. Или разбий-се-в-земята-камък, така да се каже. Няма как да разберем ще успеем ли да контролираме спускането. А няма и да имаме никакви механизми за управление.

— Предполагам, имаш план Б?

— Имам. Искаш ли да го чуеш?

Реми помълча няколко мига.

— Не. Изненадай ме.

Наближаваше решаващият момент. Завършиха кошницата и стойките по обед. Макар че „кошница“ беше твърде силно название за скалъпеното от тях нещо, те се гордееха с него — широка шейсет сантиметра платформа от бамбукови пръти, привързана с последните сухожилия към стойките, свързващи я с балона.

Седяха и обядваха мълчаливо, любувайки се на творението си. Съдът беше недодялан, недооформен и грозен, но обичаха всеки сантиметър от него.

— Трябва му име — каза Реми.

Сам, разбира се, предложи „Реми“, но тя отказа.

Сам опита отново:

— Когато бях хлапе, имах хвърчило, което се казваше „Летец“.

— Харесва ми. Не е много вдъхновено, но…

Целият следобед работиха за осъществяването на плана на Сам за източник на гориво. С изключение на еднометровото парче, където щяха да се сгушат през нощта, Сам разглоби остатъка от гондолата, като подаваше парчетата на Реми.

С един камък тя започна да мачка ракитата и останалата част от сухожилията. Сам пусна първата шепа от грубата каша във вдлъбнато парче алуминиева обшивка. Добавиха лишеи, изстъргани от камъните наоколо. Отгоре накапаха авиационно гориво и малко барут, който Сам извади от патроните на пистолета. След трийсет минути проби и грешки Сам даде на Реми един груб брикет, обвит в парче коприна.

— На теб се пада честта — каза той и подаде запалката на Реми.

— Сигурен ли си, че няма да експлодира?

— Не, никак не съм сигурен.

Реми го изгледа изпепеляващо.

Той каза:

— Ще трябва да го сложим в нещо.

Реми постави брикета на земята, застана на една ръка разстояние от него и го докосна с пламъка от запалката — с едва доловимо свистене сместа се запали.

Реми се хвърли на врата на Сам. Клечаха до брикета и го наблюдаваха как гори. Горещината беше изненадващо силна. Когато пламъците угаснаха, Сам погледна часовника си:

— Шест минути. Не е зле. Сега ни трябват толкова, колкото можем да направим, но по-големи — с размерите на филе миньон, например.

— Трябваше ли да правиш тази аналогия?

— Извинявай! Още щом се върнем в Катманду, отиваме в първия ресторант.

Окрилени от успеха на пробата си, Сам и Реми бързо напреднаха. Докато стана време да си лягат, имаха деветнайсет брикета.

Слънцето започна да залязва. Сам привърши работата по импровизирания мангал, като сложи в основата му три къси крачета и ги прикрепи към двуслойна алуминиева купа. Накрая изряза дупка от едната страна на конуса.

— Това за какво е? — попита Реми.

— За вентилация и за да слагаме оттам гориво. Когато запалим първия брикет, въздушното течение и формата на конуса ще създадат нещо като въртоп. Горещината ще излезе от върха му и оттам в балона.

— Това е много хитро.

— Това е просто печка, Реми.

— Моля?

— Старомодна печка на дърва. Съществуват от векове. Най-после да се изплати страстта ми към затънтени сфери на познанието.

— С лихвите. Да се върнем в убежището си и да си починем преди първия и последен полет на Летеца.

Спаха два неспокойни часа, будейки се от изтощение, глад и вълнение. Когато стана достатъчно светло, излязоха от гондолата и изядоха последната храна.

Сам насече последната част от гондолата, с изключение на един ъгъл, който измъкнаха цял. Накрая имаха купчина гориво, висока колкото Сам. Избраха място на платото, където почти нямаше лед и внимателно завлачиха балона до там. Натрупаха камъни за баласт върху платформата. В средата поставиха мангала и го завързаха с ремъци за нея.

— Да се захващаме за работа! — каза Реми.

Използваха за подпалки парчета хартия и лишеи, а върху тях наредиха пирамида от парчета ракита. Пламъците в мангала бавно се удължиха.

Реми постави ръката си върху конусовидния димоотвод и светкавично я дръпна.

— Пари!

— Идеално! Сега ще чакаме. Ще отнеме малко време.

Първият час бавно преля във втори. Балонът мудно се изпълваше и се разгъваше като миниатюрна циркова шатра, а подпалките им лека-полека привършваха. През плата процеждащите се слънчеви лъчи изглеждаха призрачни. Сам знаеше, че се борят не само с времето, но и с термалните закони на физиката — въздухът се охлаждаше и преминаваше през балона.

Малко преди да изтече третия час балонът се повдигна и се понесе. Моментът изгледаше решаващ. След четирийсет минути платът беше напълно опънат.

— Работи — промълви Реми. — Наистина работи!

Сам кимна и не продума, без да отделя очи от балона.

Накрая каза:

— Всички да се качват на борда.

Реми отиде до купчината със запасите, взе гравираната бамбукова пръчка, пъхна я в якето си и се върна на бегом. Един по един, започна да изхвърля камъните, за да има място да клекне, а после и да седне. Единият край на платформата висеше на няколко сантиметра от земята.

Сам вече беше сложил в парашутната раница някои предмети от първа необходимост, а в торбата брикетите и последния наръч ракита. Взе и двете и приклекна до платформата.

— Готова ли си? — попита той съпругата си.

Реми не мигна.

— Да летим!

36.

Северен Непал

Пламъците подскачаха в мангала и се губеха в гърлото на балона, който висеше на около петдесет сантиметра над платото. Краката на Сам и Реми докосваха земята.

— Когато кажа, бутай с всичка сила! — обърна се Сам към жена си.

Той сложи двете последни парчета ракита в мангала и зачака. Очите му играеха от мангала към балона, а от там — към земята.

— Сега! — викна той.

Двамата едновременно се оттласнаха.

Балонът се издигна бързо на три метра и също толкова бързо се спусна.

— Готова да буташ отново! — нареди Сам.

Краката им докоснаха леда.

— Бутай! — викна той Балонът отново се стрелна нагоре и после се върнаха почти до земята, макар и по-бавно.

— Ще стане! — рече ободряващо Сам.

— Трябва ни ритъм — рече замислено Реми. — Все едно сме подскачаща топка.

Заподскачаха над платото, като всеки път набираха малко повече височина отпреди. Движението ги измести вляво към края на скалата.

— Сам… — предупреди го Реми.

— Знам. Не гледай натам, просто подскачай — или ще полетим, или ще заплуваме!

— Прекрасно!

Оттласнаха се още веднъж. Един повей подхвана балона и ги понесе към ръба на скалата. Кракът на Реми се плъзна по леда и увисна в нищото, но тя запази самообладание и използва другия си крак максимално ефективно.

Ненадейно всичко притихна. Чуваше се само лекото свирене на вятъра във въжетата.

Летяха и се издигаха.

Сам посегна към торбата, извади два брикета и ги сложи в мангала. През димоотвода се стрелнаха пламъци и балонът се издигна нагоре.

— Още! — каза Реми.

Сам пусна трети брикет в мангала.

Балонът се изкачи още.

Боровете бяха на няколкостотин метра и наближаваха бързо. Един порив на вятъра улови балона и го завъртя. Сам и Реми стиснаха въжетата. След три завъртания платформата се стабилизира и се успокои.

Като гледаше през рамото на Реми, Сам прецени колко остава до склона.

— Докъде сме? — попита Реми.

— На около двеста метра. Минута и половина, плюс-минус… — Погледна я в очите. — Ако минем, ще е на косъм. Да рискуваме ли?

— Да!

Сам сложи и четвърти брикет в мангала. И двамата погледнаха през платформата. Върховете на боровете изглеждаха твърде близо. Нещо закачи крака на Реми и тя се подхлъзна настрани. Сам се приведе и я хвана за ръката.

Добави още един брикет.

И още един.

— Сто метра! — викна той.

Още един брикет.

— Петдесет! — Взе поредния брикет от торбата, тръсна го в длани и протегна ръка към Реми. — За късмет!

Тя духна.

Сам го сложи в мангала.

— Вдигни крака! — нареди Сам.

Върхът на един бор простърга по долната част на платформата и тя рязко се разклати.

— Закачихме се! — обади се Сам. — Наведи се!

Двамата едновременно се наклониха в противоположни посоки, висейки над ръба на платформата и стиснали по едно от въжетата. Сам ритна с крак, за да освободи платформата от клоните, които я държаха.

Чу се силен пукот и клонът се счупи. Платформата се изравни. Сам и Реми седнаха и се огледаха с облекчение.

— Свободни сме! — извика Реми. — Успяхме!

Сам въздъхна.

— Не съм се съмнявал и за миг.

Реми го изгледа продължително.

— Добре, де… — призна си той. — Може би за миг-два.

Балонът премина хребета и вятърът поотслабна — движеха се на юг с петнайсетина километра в час по преценка на Сам. Не бяха изминали и сто метра, когато започнаха да губят височина.

Сам извади още един брикет от торбата. Пусна го в мангала и балонът се заиздига.

Реми попита:

— Колко брикета ни остават?

Сам провери в торбата.

— Десет.

— Може би ще е добре да ми кажеш и за план Б.

— Имаме нищожен шанс да не се приземим плавно и затова най-добрият ни вариант са боровете. Трябва да открием няколко по-нагъсто и да опитаме да полетим право към тях.

— Току-що ми описа катастрофа без удар в земята.

— Горе-долу да.

— Не горе-долу, точно това си е.

— Добре де, точно това е. Дръж се здраво и се надявай клоните да ни послужат като мрежа.

— Като площадките на самолетоносачите.

— Да.

Реми помисли за миг. Сви устни и отмахна кичур коса от челото си.

— Добре, харесва ми.

— Така и предполагах.

Сам пусна още един брикет в мангала.

Плъзгаха се все на юг с гръб към късното следобедно слънце и от време на време слагаха брикети в мангала, като се оглеждаха за удобно място за приземяване. За шестте километра път видяха само сипеи, ледници и единични борове.

— Губим височина — каза по едно време Реми.

Сам добави нов брикет, но балонът продължи да се спуска.

— Какво става?

— Слънцето залязва и температурите падат. Балонът губи топлина по-бързо, отколкото можем да я поддържаме.

Сам пусна още един брикет в мангала. Забавиха спускането донякъде, но не можеше да се отрече, че слизат все надолу. Започнаха да набират скорост.

— Време за избор — каза Сам. — Няма да стигнем до ливада, но наближаваме един план Б.

Той посочи зад рамото на Реми. Пред и под тях имаше няколко бора. Следваше ги осеяна с канари долина.

Сам каза:

— А може и да натъпчем останалите брикети в мангала и да се надяваме да намерим по-добро място.

— Твърде много насилихме късмета си. Готова съм да стъпя на твърда земя. Как да го направим?

Сам огледа дърветата, към които приближаваха. Опита се да прецени скоростта, разстоянието дотам и ъгъла на движение. Според него разполагаха с около три минути. Движеха се с около двайсет километра в час. С кола биха оцелели при подобен сблъсък, но на платформата шансовете им бяха петдесет на петдесет.

— Ако имахме някакви въздушни възглавници… — промърмори той.

— Ами щит? — попита Реми и почука с крак по платформата.

Сам веднага разбра накъде бие жена му.

— Опасно е.

— Много по-малко опасно от това, за което си мислеше. Познавам те, Сам Фарго, познавам всяко твое изражение. Какви са шансовете ни?

— Петдесет процента.

— Платформата може да добави още няколко.

Погледът на Сам се стрелна към дърветата, а после към Реми. Тя му се усмихна. Той й отвърна със същото.

— Ти си невероятна!

— Знам.

— Това няма да ни трябва повече — каза Сам. Преряза ремъците, крепящи мангала и го избута от платформата. Мангалът се удари в земята, пръскайки струйка искри, претърколи се надолу в долината и се разби в една скала.

Сам се приближи до Реми и двамата се сгушиха един в друг. Тя вече стискаше въжетата с две ръце. Сам хвана още едно с лявата си ръка, наведе се назад и започна да реже едно от въжетата, свързващи платформата с балона. Въжето изсвистя като скъсана струна. Платформата се наклони леко.

Сам премина към второто въже.

— Колко време има до удара? — попита той.

— Не знам…

— Отгатни!

— Няколко секунди!

Сам продължи да реже. Острието беше доста изтъпено от прекалена употреба и не вършеше много добра работа. Но Сам стисна зъби и заработи още по-усърдно.

Второто въже се скъса. Сам премина към третото.

— Времето ни изтича — каза Реми.

Скъса се и третото.

Единият край на платформата вече се крепеше само на едно въже, което се люшкаше като връвта на хвърчило. Реми почти висеше на него, подпряла един крак на платформата. Сам яростно стискаше въжето до нейното.

— Още едно! — извика той и започна да реже. — Хайде… Хайде…

Успя.

Платформата увисна само на две въжета. Сам понечи да хвърли ножа, но промени решението си, после стисна с дясната си ръка една от обтяжките.

Реми вече се наместваше така, че тялото й да е зад платформата. Сам направи същото. Надзърна иззад платформата и видя връхлитащата зелена стена.

Светът се преобърна. Платформата пое голяма част от удара, но от сблъсъка с клоните се завъртя доста силно. Сам и Реми стиснаха очи и инстинктивно наклониха глави към гърдите си. Сам опита да прикрие лицето на Реми с дясната си ръка.

Тя извика:

— Пусни се!

Западаха през клоните на дървото. Внезапно падането свърши. Сам отвори уста, но успя само да изхрипти. Опита отново.

— Реми! — извика той.

— Тук — чу се слабият й глас. — Зад теб съм.

Изтърсен по гръб диагонално върху два клона, Сам внимателно се претърколи по корем. На три метра под него Реми лежеше на земята върху купчина борови иглички. Лицето й беше издраскано като от телена четка. Очите й сълзяха.

— Как си? — попита той.

Тя се насили да се усмихне и немощно вдигна два палеца.

— А ти, безстрашни пилоте?

— Нека полежа малко и ще ти кажа.

След известно време Сам реши, че е време да слезе.

— Не се движи — каза той на Реми. — Лежи си.

— Щом настояваш.

Сам имаше чувството, че някой го е пребил с бухалка, но тялото му като че ли работеше нормално, макар и малко мудно.

С дясната си ръка той се пусна от последния клон и се строполи до Реми. Тя го погали по бузата и рече:

— И минута скука няма с теб.

— Нито минута.

— Сам… врата ти.

Той опипа мястото. По пръстите му остана кръв. След секунда напипа десетсантиметрова вертикална драскотина под ухото си.

— Ще се съсири — каза той. — Нека огледам теб.

Дрехите им ги бяха спасили, бързо осъзна Сам. Дебелата подплата и високите яки на якетата бяха защитили телата и гърлата им, а плетените шапки бяха омекотили ударите по главите им.

— Не е зле, като се има предвид през какво минахме — заяви Реми.

— Идеята с щита ни спаси.

Тя махна нехайно.

— Къде е Летеца?

— Заплетен в клоните на едно дърво.

— Бамбуковата пръчка още ли е у мен?

Краят й се подаваше от яката на Реми.

— Да.

— Лицето ми колкото твоето ли е издрано?

— Никога не си била по-красива.

— Лъжец! Но благодаря. Слънцето залязва. Какво ще правим сега?

— Сега ще ни спасят. Наклаждам ти огън, после отивам да намеря дружелюбни селяни, които ще ни предложат легла и топла храна.

— Просто ей така?

— Просто ей така.

Сам се надигна и се протегна. Сякаш цялото му тяло бе една голяма пулсираща рана.

— Стой тук, сега се връщам.

Той бързо успя да намери раницата от резервния парашут, а скоро мерна и торбата с брикетите. Тя бе паднала малко преди удара. Откри само три от седемте брикета.

Върна се при Реми, която бе успяла да седне и да опре гръб на дървото. Той оформи малък кръг от пръст и запали един брикет в него. Отстрани сложи другите два брикета.

— Връщам се след миг — каза й той.

— Обещавам, че ще съм тук, когато и да дойдеш.

Той я целуна и тръгна.

— Сам?

— Да?

— Пази се от йети.

37.

Голдфиш Пойнт, Ла Джола, Калифорния

— Нося ви един превод — каза Селма, като влезе в остъклената стая. Приближи се до Сам и Реми, които лежаха в шезлонгите си, и подаде няколко листа на Реми.

— Страхотно! — отвърна Реми със слаба усмивка.

— Прочете ли го? — обърна се Сам към Селма.

— Да.

— Нещо против да ни разкажеш за какво става дума?

Болкоуспокояващите действат на Реми доста… развеселяващо.

Мисията на Сам да открие спасители се оказа проста. Сам го прие като естествена справедливост, компенсираща предишните им мъки. Без да знаят, двамата с Реми се бяха приземили на около километър от селце на име Самагаун, най-северното селище в този район на Непал.

Една австралийска двойка, която правеше преход в планината, забеляза лутащият се в сумрака Сам и го заведоха до Самагаун. За нула време местните организираха спасителен отряд. Двама селяни, австралийците и Сам стигнаха докъдето можаха с един стар камион, а после поеха пеша. Откриха Реми до огъня, както я беше оставил Сам.

За всеки случай я сложиха да легне на парче шперплат, което носеха със себе си и се върнаха в Самагаун. Цялото село се беше мобилизирало. Намериха им стая с две легла и печка на дърва и ги натъпкаха до пръсване с алоо тареко (пържени картофи) и кукура ко ледо (пиле със сос грейви). Местният лекар ги прегледа и не откри нищо опасно за живота.

На следващата сутрин разбраха, че старейшината е предал новината за спасението им по любителското си радио. Сам помоли старейшината да се свърже с Джак Карна и той им изпрати джип, който да ги прибере. В Горка завариха Джак и Аджай, които ги чакаха, за да ги придружат до Катманду.

Оказа се, че Джак ги е обявил за издирване и е газил из блатото на непалската бюрокрация, когато получил новината за спасението им.

Сам и Реми прекараха една нощ в болницата под внимателното наблюдение на Аджай. Рентгеновите снимки на Реми показаха две натъртени ребра и изкълчен глезен. Изписаха и на двамата болкоуспокояващи. Драскотините по лицата им, макар и грозни, бяха повърхностни и скоро щяха да избледнеят.

Пет дни след полета с балон Сам и Реми пътуваха към дома със самолет.

Сега Селма им предаде съкратената версия на текста по бамбуковата пръчка:

— Първо, Джак потвърди подозренията ви, госпожо Фарго. Символите са идентични с тези по капака на сандъка. И той като вас беше изненадан. Когато сте готови да говорите с него, обадете му се. Колкото до останалите надписи, бяхте права — на италиански са. Според автора, мъж на име… Франческо Лана де Терци…

— Това име ми е познато — каза Сам.

Веднага щом се прибраха, той се беше заровил в историята на дирижаблите.

— Откъде? — попита Реми.

— Де Терци е смятан от повечето специалисти за бащата на аеронавтиката. Бил е йезуит и преподавател по физика и математика в Бреша. През 1670 г. публикувал книга със заглавието „Продомо“. За времето си книгата била направо революционна — първият сериозен математически анализ на летенето.

Тази книга поставила основата на всички следващи опити за полети, включително и този на братята Монголфие, които през 1783 г. правят първите си успешни летателни опити с балон.

— Аха… които и да са те — отвърна Реми.

— Първият успешен полет с балон са го направили те — обясни й Сам. — Де Терци е бил гениален. Дал е тласък за изобретения като шевната машина, устройство за четене за слепи, нещо като примитивна форма на Брайлово писмо…

— Но не и летящ съд.

— Концепцията му е била за нещо, наречено „вакуумен кораб“ — на практика същото като дирижабъла, който открихме, само че вместо копринени, балоните трябвало да са от мед, изпразнени от въздух. В средата на седемнайсети век изобретателят Робърт Бойл създал „пневматична машина“, която била в състояние да изсмуче въздуха от даден съд. С нейна помощ той доказал, че въздухът има маса. Де Терци развил теорията, че след вакуумирането корабът ще е по-лек от въздуха и ще се издигне. Няма да ви отегчавам с физика, но пред концепцията има твърде много пречки, за да е практична.

— Значи вакуумният кораб никога не е бил построен — каза Селма.

— Не и доколкото ни е известно. В края на деветнайсети век мъж на име Артур дьо Босет опитал да събере пари за нещо, което наричал „въздушен кораб с вакуумни тръби“, но не успял. Колкото до Де Терци, според историческите източници продължил да работи върху теорията си до смъртта си през 1686 г.

— Къде е починал?

Сам се усмихна.

— В Бреша.

— След като първо скитал из Хималаите — добави Реми. — Продължавай, Селма.

— Според надписа Де Терци и китайският екипаж — не пише колко на брой, катастрофирали по време на пробен полет на един въздушен кораб, който италианецът построил за император Кангкси. Императорът кръстил въздушния кораб „Великия дракон“. Само Де Терци и още двама оцелели. Италианецът не бил ранен.

— Двете мумии — каза Реми.

— Император Кангкси управлявал от 1661 г. до 1722 г. — допълни Селма.

— Времето се връзва — отбеляза Сам.

— Ето и интересната част: Де Терци твърди, че докато търсел храна, открил — Селма зачете: — „тайнствена съдина, каквато не съм виждал, със символи, подобни, но и различни от тези, които моят благодетел използва…“.

Сам и Реми се спогледаха.

Селма продължи:

— В последната част Де Терци пише, че решил да изостави хората от екипажа си и да поеме на север към мястото, откъдето излетели. Той нарича това място гомпа Шекар.

Сам попита:

— Провери ли…

— Проверих. От тази гомпа са останали само развалини, но се е намирала в Тибет на шейсет километра североизточно от мястото, където сте открили кораба.

— Продължавай.

— Ако Де Терци успеел да се върне в гомпа Шекар, щял сам да разкаже за пътешествието си. Ако ли не, ако някой някога намерел тялото му, надписът върху бамбуковата пръчка щял да бъде неговият завет.

— А тайнствената съдина? — попита Сам.

— Оставих най-доброто за накрая — отговори Селма. — Де Терци твърди, че щял да я вземе със себе си и, цитирам: „да откупя свободата на брат си Джузепе, когото Кангкси държи в плен, за да е сигурен, че ще се върна с «Великия дракон».“

— Взел го е със себе си — промълви Сам. — Отнесъл е Теуранг в Тибет.

Реми каза:

— Толкова въпроси имам, че не знам откъде да започна. Първо, какво знаем за живота на Де Терци?

— Почти нищо. Аз поне не открих — рече Селма. — Според всички източници Де Терци е прекарал живота си в Италия. Там е умрял и там е бил погребан. Както и Сам каза, прекарал е последните си години в работа по вакуумния кораб.

— Не може и двете версии да са верни — намеси се Сам. — Или не е напускал Бреша и надписът върху бамбука е измама, или е прекарал известно време в Китай в двора на император Кангкси.

— И може би е умрял там — добави Реми.

Сам видя закачлива усмивка на лицето на Селма и я подкани:

— Хайде, стига си мълчала, кажи ни!

— В интернет не намерих нищо за Де Терци, но в университета в Бреша има преподавател, който води курс за италианските изобретатели от времето на Ренесанса. Де Терци е важна фигура в програмата на курса.

— Харесва ти да си играеш с нас, нали? — попита я Реми.

— Ни най-малко — тържествуващо отвърна Селма. — Само кажете и до утре следобед ще съм ви пратила в Италия.

— А ти само кажи, когато си готова, и ние ще си уредим среща с този преподавател.

Голдфиш Пойнт, Ла Джола, Калифорния

На следващия ден Сам и Реми се свързаха в чата с Карлота Морети. В най-общи линии й обясниха какво ги интересува от живота на Франческо Лана де Терци. Морети, брюнетка на трийсет и няколко години с големи кръгли очила, им се усмихна от екрана.

— Толкова се радвам да се запозная с двама ви — каза тя с лек акцент. — Аз съм ви нещо като фен.

— Наш? — попита Реми.

— Си, си! Четох за вас в списанието на университета Смитсониън — за изгубената изба на Наполеон и пещерата в планините, хм.

— Гранд Санбернар — подсказа Сам.

— Да, точно така. Моля, извинете ме, ако нахалствам, но не мога да не попитам — добре ли сте? Лицата ви изглеждат доста странно?

— Инцидент по време на преход — отговори Сам. — Възстановяваме се.

— О, чудесно! Е, учудих се и, разбира се, се зарадвах, когато ме потърсихте. Кажете ми какво точно ви интересува за Франческо де Терци и ще се опитам да ви помогна.

— Името му се появи по време на работата ни върху един проект — започна Реми. — Но не успяхме да намерим много информация за него. Казаха ни, че вие сте нещо като експерт.

Морети махна с ръка.

— Експерт… не знам. Той е включен в един от моите курсове, а и от малка Де Терци предизвиква любопитството ми.

— Интересуват ни най-вече последните десет години от живота му. Първо, може ли да потвърдите, че е имал брат?

— О, да! Казвал се е Джузепе Лана де Терци.

— Вярно ли е, че Франческо никога не е напускал Бреша?

— О, не, това не е вярно. Де Терци често е пътувал до Милано, до Генуа, както и до други места.

— А извън Италия? Презокеански места?

— Възможно е, макар че не бих могла да кажа точно къде. Според някои описания, най-вече от втора ръка, между 1675 г. и 1679 г. е пътувал надалеч. Само че не познавам историк, който би го потвърдил със сигурност.

— А тези описания дават ли представа къде може да е ходил?

— Някъде в Далечния Изток — отвърна Морети. — Споменава се Азия.

— А защо би отишъл там?

Морети се поколеба.

— Разберете, възможно е всичко това да са измислици. Няма документи, които го потвърждават.

— Разбираме — каза Сам.

— Според мълвата Де Терци не успял да намери човек, който да финансира строежа на летящата му машина.

— Вакуумния кораб.

— Да, именно на него. Не е намерил кой да му даде парите — нито държавата, нито местни богаташи. Тръгнал на изток с надеждата да намери хора, които да го подкрепят финансово.

— Намерил ли е?

— Не, доколкото знам.

— А какво е станало, когато се върнал през 1679 г.? — попита Сам.

— Върнал се променен. Вероятно нещо лошо се било случило по време на странстванията му, а брат му Джузепе не се завърнал изобщо. Франческо никога не проговорил за това. Скоро се установил отново в Бреша, напуснал йезуитите и се преместил във Виена, Австрия.

— Отново в търсене на пари за летящата машина?

— Може би, но във Виена намерил само беди.

— Как така? — попита Реми.

— Скоро след като се преместил там, се оженил и му се родило момче. Две години по-късно Виена била обсадена от османците. Знаете ли нещо за това?

— Малко.

— Обсадата продължила два месеца. Свещената лига — съюз между Свещената Римска империя, Венецианската република и Полско-литовската държава, се изправила срещу огромната османската армия. Решаващата битка се провела в началото на септември 1683 г. Загинали десетки хиляди, включително много цивилни граждани. Между тях били и съпругата, и синът на Франческо де Терци.

— Ужасно! — промълви Реми. — Каква трагедия!

— Да, твърди се, че Де Терци бил съсипан. Първо брат му изчезва, а след това новото му семейство загива. Скоро след това Де Терци отново изчезнал.

— Къде?

Морети сви рамене.

— Поредната тайна. Върнал се в Бреша през октомври 1685 г. и починал няколко месеца по-късно.

— Нека ви задам един наглед странен въпрос — каза Реми.

— Моля.

— Сигурна ли сте, че Де Терци се е върнал в Бреша през 1685 г.?

— Странен въпрос. Разбира се, не мога да твърдя това със сигурност. Няма категорична информация, че е бил погребан тук, или че въобще се е върнал. Тази част от историята е основана на информация от втора ръка. Не виждам как може да се потвърди, с изключение на…

— Ексхумация?

— Да, ексхумация, както и ДНК проба от наследниците му, биха били сигурни доказателства. Защо питате? Имате ли причина да вярвате…

— Не, всъщност не. Но обмисляме различни варианти.

Сам попита:

— А вярвате ли в някоя от тези истории?

— Част от мен иска да вярва. Много вълнуващи би било да са се случили, нали? Но, както казах, в официалните данни за живота на Де Терци не се споменава нищо за това.

— Преди малко казахте, че има много малко информация за живота му. Значи ли това, че все пак има данни? — попита Реми.

— Има няколко писма, но написани от приятели, не от Де Терци. Ако ги изключим тях, има само един друг източник, но не съм сигурна дали трябва да го споменавам.

— Защо?

— Защото е художествен текст — разказ, написан от сестрата на Де Терци няколко години след смъртта му. Макар и под друго име, предполага се, че главният герой е Франческо.

Повечето историци смятат, че сестра му се е опитала да печели пари от славата му, като се възползвала от слуховете по онова време.

— Може ли да ни кажете за какво се говори в този разказ?

— Всъщност историята е доста странна. — Морети замълча за миг. — Героят напуска дома си в Италия. След много перипетии бива пленен и отведен в двора на тиранин от странни земи. Принуден е да построи летящ военен кораб. Корабът се разбива на затънтено място, като оцеляват само нашия герой и още двама души от екипажа, които обаче по-късно умират от раните си. Героят намира тайнствено съкровище, което според местните е прокълнато, но той пренебрегва предупрежденията им и предприема тежко пътешествие до замъка на тиранина. Там разбира, че спътникът му, заложник на тиранина, е бил екзекутиран. Героят се връща в Италия със съкровището, само за да го сполетят още беди — семейството му загива по време на чумна епидемия. Героят е убеден, че проклятието е истинско, затова отива да върне съкровището, където го е намерил и никой никога повече не чува за него.

Сам и Реми с мъка сдържаха възклицанията си.

— Можете ли да ни изпратите тази история? — попита Сам.

— Разбира се. Мисля, че я имам на италиански, както и в много добър английски превод. Още щом приключим разговора, ще ви изпратя текста.

38.

Голдфиш Пойнт, Ла Джола, Калифорния

Сам и Реми благодариха на Морети за помощта й. Щом получиха разказа, веднага го прочетоха, а после изпратиха копия до Селма, Уенди и Пийт. Докато пращаха едно и на Джак, Селма се свърза с него в интернет.

— Вие двамата изглеждате извън себе си от радост — каза той. — Не ме дръжте в неведение и ми кажете какво сте открили.

Сам се обърна към Реми:

— Ти му кажи.

Реми първо разказа за разговора с Морети и обобщи съдържанието на разказа.

— Невероятно! — възкликна Селма. — И двамата ли го прочетохте?

— Да — отвърна Сам. — Изпратихме по едно копие и на теб, Селма, и на теб, Джак.

— Да, видях файла.

— Разказът съвпада ли с надписите на бамбуковата пръчка? — попита Уенди.

— Ако замениш очевидно измислените части, получаваш фактологията от надписа: катастрофата, броя оцелели, тайнственото съкровище, връщането до дома… Всичко.

— Хронологията също съвпада — намеси се Реми. — Ако се вземат предвид и разказите от втора ръка, като нищо Де Терци може да е пътувал от и до Китай.

— Не знам какво да кажа — промълви Карна.

Пийт, който прелистваше историята на айпада на Сам, попита внезапно:

— Каква е тази карта на заглавната страница?

— Това е пътешествието на главния герой, когато отива да върне съкровището — отвърна Реми. — Джак, имаш ли тази част?

— Сега я разглеждам. Като че ли Де Терци пристига от запад и спира в нещо като замък. Бихме могли да предположим, че това е гомпа Шекар.

— Базата, откъдето е излетял въздушният кораб — каза Сам.

— И вероятно мястото, където е бил погребан брат му Джузепе.

Карна продължи:

— От гомпа Шекар Де Терци тръгва на изток към Великия град. Това може да е Лхаса.

— Защо ще ходи там? — попита Уенди. — Мястото на катастрофата е на шейсет километра от Шекар. Не се ли е опитвал да върне съкровището?

— Да — отвърна Сам, — но в историята, когато стига дотам, местен мъдрец му казва, че трябва да върне съкровището „у дома му“. Тогава тръгва да търси друг мъдрец във Великия град на запад.

Карна улови нишката на мисълта на Сам:

— От Великия град Де Терци продължава на изток и стига до… Не знам. Там се вижда само един знак „Х“.

— Шангри-Ла? — предположи Реми.

Карна помълча малко и каза:

— Ще трябва да ме извините. Ще се чуем по-късно.

Иконката в чата му угасна.

Карна се върна на линия след трийсетина минути.

— Има някои ориентири на онази карта, които трябва да сверя, но ако използваме за мярка разстоянието от гомпа Шекар до Лхаса, последната част от пътешествието на Де Терци е приключила в района, познат като каньонът Цангпо.

— Това беше мястото, където ти предполагаше, че е Шангри-Ла, нали? — попита Сам.

— Да, така е… Сам, Реми, може би току-що решихте загадка на шестстотин години!

— Да не прибързваме — каза Сам. — Колко време ще ти отнеме да уточниш координатите?

— Започвам веднага. Дайте ми един ден.

39.

Регион Арунахал Прадеш, Северна Индия

— Джак! — провикна се Реми. — Не мислех, че ще те видим тук.

Карна се измъкна от джипа и се озова в прегръдките на Реми.

— Радвам се, че се върна, Джак — стисна топло ръката му Сам.

— Аз също.

До Карна Аджай им кимна и им се усмихна.

— Изглеждате по-добре от последния път, когато видях лицата ви — усмихна се Карна. — Реми, как е кракът ти? А гърдите?

— Достатъчно добре, за да се разхождам насам-натам, без да стискам зъби. Имам ластични превръзки, удобни ботуши за катерене и няколко опаковки ибупрофен.

— Страхотно!

— Ще изпревари всички ни — не се сдържа да я подкачи Сам.

— Някакви проблеми със стигането дотук? Някой да ви е следил? Някакви подозрителни хора?

Реми отвърна:

— Нищо от гореизброеното.

След последния си разговор с Чарлс Кинг нито го бяха виждали, нито го бяха чували. Децата му и Жилан Шъ също не се бяха мяркали. Сам и Реми бяха хем доволни от това, хем изпълнени с подозрения.

— Джак, как преодоля страха си от летенето? — попита Сам.

— Всъщност не съм — отвърна Карна. — От мига, когато излетяхме от Катманду, до този, в който слязохме в Бангладеш, бях ужасен. Вълнението ми за експедицията обаче временно победи страха… Воала! Ето ме тук.

„Тук“ беше краят на едно осемстотинкилометрово пътуване по земя, което Сам и Реми приключиха няколко часа по-рано.

Разположен по бреговете на река Сианг (Брахмапутра), тихият градец Инкьон с население деветстотин души беше последният малко по-населен град в най-северните части на Индия. Следващият град Нинчи в Тибет се намираше на сто и петдесет километра на североизток, заобиколен от едни от най-непроходимите джунгли в света.

Бяха изминали десет дни от разговора в чата. От тогава Сам и Реми се подготвяха за прехода. Карна, верен на думата си, се свърза с тях ден след разговора, след като беше работил цялата нощ с надеждата да дешифрира картата от разказа.

Уменията за ориентиране по земя на Де Терци са си съперничели с тези на Пазителите, обясни Карна. И ориентирите, и разстоянията по картата на Де Терци били изключително точни. След изчисленията си Карна беше сигурен, че е успял да определи къде се намира Шангри-Ла, с отклонение до три километра. Както беше подозирал, координатите бяха в сърцето на клисурата на река Цангпо.

Сам и Реми проучиха района в „Гугъл Земя“, но видяха само високи върхове, буйни реки и гъсти гори. Нищо не им заприлича на гъба.

Карна потупа двамата си приятели по гърбовете и каза:

— Какво ще кажете да влезем някъде, да пийнем и да поговорим? Най-добре да разберете какво ви очаква, преди да тръгнем утре сутринта.

Хотелът им беше двуетажна сграда с ламаринен покрив и дъсчени стени. Долното ниво беше отделено за рецепция и ресторант, сякаш откраднат от уестърн — дървени подове, заоблен барплот, вертикални подпори и открити напречни греди на тавана.

Стаите им бяха на втория етаж.

Ресторантът беше изненадващо пълен. Намериха си маса до стената, под примигващ неонов надпис, и си поръчаха четири бири.

— По-голямата част от това, което ще ви кажа, научих от Аджай, но тъй като той не е много по приказките, ще разчитате на паметта ми. Както ви казах, Аджай обича да се навърта тук, така че сме в добри ръце. Между другото, Аджай, как сме с транспорта?

— Всичко е уредено, господин Карна.

— Отлично. Поправи ме, ако се отнеса в маловажни приказки, Аджай.

— Добре, господин Карна.

Карна въздъхна.

— Не мога да го накарам да ми вика Джак, нищо, че опитвам от години.

— Изглежда двамата със Селма са учили маниери на едно и също място — отбеляза Сам.

— Така… Ето малко подробности за Арунахал Прадеш — в зависимост от това кого питате, в момента може да сме в Китай.

— Еха! Я повтори? — удиви се Сам.

— Официално Китай претендира, че този район е част от южен Тибет. Разбира се, за местните хора Арунахал Прадеш е индийски щат. Северната граница между Арунахал Прадеш и Китай се нарича линията Макмеън и е начертана след споразумение между Тибет и Обединеното кралство. Китайците никога не са му обръщали внимание, а от индийска страна спазват границата едва от 1950 г. насам. В края на краищата, Китай и Индия смятат това за своя територия, но никой не прави нищо, за да изясни въпроса окончателно.

— А военното присъствие? — попита Сам.

— Има индийски войници в региона, а китайците стоят на север от линията Макмеън. Отношенията са доста приятелски, всъщност.

— Това е добре за нас — каза Реми.

— Да, ами… Това, което не е толкова добре, са ОСАН — Освободителните сили Арунахал нага. Те са най-новата и най-силна терористична група в района. Напоследък си падат по отвличания. Въпреки това Аджай казва, че вероятно няма да имаме проблеми, защото армията се била заела сериозно с тях.

Сам каза:

— Според картите, целта ни е на около четирийсет километра в китайска територия. Като гледам терена, едва ли има много контролно-пропускателни пунктове.

— Прави сте. Както споменах в Мустанг, границата е относително отворена. Всяка година през нея преминават няколкостотин души, за да правят преходи. Китайското правителство като че ли не го е грижа. В района няма нищо от стратегическо значение.

— Още добри новини — каза Реми. — Разкажи ни за недостатъците.

— Без да споменавам абсурдно неприятния терен ли?

— Да.

— Недостатъците са, че на практика влизаме незаконно в Китай. Ако имаме нещастието да ни хванат, ще свършим в затвора.

— Вече ни е грозяло веднъж — отвърна Сам. — Да се постараем да го избягваме, а?

— Разбира се. Добре, да преминем към змиите и отровните насекоми…

След бърза вечеря с пиле тандури, Сам и Реми се оттеглиха в стаята си. Видяха, че обзавеждането съвпада с мотива на целия хотел — холивудски уестърн шик, без шика обаче. Макар навън да бе едва петнайсет градуса, влажността ги задушаваше. Скърцащият таванен вентилатор бавно движеше въздуха, но след залез температурите паднаха и скоро в стаята стана приятно.

В осем часа и двамата вече спяха.

На следващата сутрин Сам и Реми се събудиха, когато Аджай почука леко на вратата. Сам изпълзя от леглото в мрака и се затътри да отвори.

— Кафе, господин Фарго — каза Аджай и му подаде две чаши димящо кафе.

— Без чай? Приятна изненада! Впрочем аз съм Сам.

— О, не, сър!

— Колко е часът?

— Пет сутринта.

— Олеле! — Сам погледна през рамо към спящата си съпруга. Госпожа Фарго не си падаше по ранното ставане. — Аджай, имаш ли нещо против да ни донесеш още две чаши кафе веднага?

— Не, разбира се. Направо ще донеса каната.

След трийсет минути и четиримата бяха седнали да закусват в ресторанта на хотела. Щом приключиха, Карна каза:

— Време е да приготвим багажа, защото смъртоносната ни машина скоро ще е тук.

— … Смъртоносна машина ли каза? — попита учудено Реми.

— Може би ви е позната с обикновеното име: хеликоптер.

Сам се позасмя.

— След всичко, което ни се случи, може да се каже, че добре го описа.

Сигурен ли си, че искаш да летиш с нас?

Карна вдигна едно дунапреново топче с размерите на топка за софтбол. Беше надупчено от пръсти.

— Играчка за преодоляване на стреса. Ще се справя. И бездруго ще летим кратко.

След като приготвиха екипировката си, се отправиха към една широка поляна в северния край на Инкьон.

— Ето, идва — каза Аджай и посочи на юг. Масленозелен хеликоптер се носеше над река Сианг.

— Изглежда направо древен — отбеляза Карна.

Когато машината се приближи, Сам забеляза на страничната врата бледо лого на Индийските военновъздушни сили. Някой беше опитал, доста неуспешно, да заличи символа. Извърнаха лица, за да се предпазят от вихрушките прахоляк, които хеликоптерът вдигна при приземяването си.

— Аджай, какво е това нещо? — попита Карна.

— Лек и пригоден за всякакви цели хеликоптер „Четак“, сър. Много е надежден. Като войник летях на подобни машини много пъти.

— На колко години е?

— От шейсет и осма е.

— Да му се не види!

— Ако ви бях казал предварително, господин Карна, нямаше да дойдете.

— О, напълно си прав! Добре, добре, да приключваме по-бързо с това.

Хвърлиха екипировката си на борда и докато Джак яростно мачкаше топчето си, се качиха един по един. Аджай провери обезопасителните колани на седалките, затвори вратата и кимна на пилота.

Издигнаха се и се понесоха напред.

Отчасти, за да управлява по-лесно и отчасти, за да улесни евентуално издирване, ако машината се разбие, пилотът следваше лъкатушещия път на река Сианг. По бреговете имало още няколко селища, обясни Аджай. Ако имат късмет, някой би видял как хеликоптерът пада и би съобщил за произшествието.

— О, просто фантастично! — надвика Карна рева на мотора.

— Мачкай си топчето, Джак — отвърна Реми през смях. — Аджай, познаваш ли пилота?

— О, да, госпожо Фарго! Много добре при това. Служили сме заедно. Гупта сега има фирма за транспорт — разнася стоки до отдалечени части на Арунахал Прадеш.

Хеликоптерът продължи на север, като не се издигаше на повече от стотина метра над кафявите води на Сианг. Не след дълго се озоваха над остри хребети и дълбоки долини, покрити с толкова гъста джунгла, че Сам и Реми не виждаха нищо, освен зелен килим. Сианг беше широка и бавна река, но на няколко места, където имаше тесни клисури, водите се разпенваха бурно, а вълните изглеждаха страшно дори и от въздуха.

— По тези води май не може да се плава — обади се Сам, докато гледаше през прозореца.

— Това не е нищо — отвърна Карна.

— Клисурата на река Цангпо, накъдето сме се упътили, е позната като Еверестът на реките. Има части от Цангпо, които просто не могат да бъдат преминати.

— Някой някога опитвал ли е да ги прекоси? — попита Реми.

— О, да, много пъти. Най-вече екстремни каякари, нали, Аджай?

Аджай кимна.

— Мнозина са загубили живота си, а телата им никога не са били открити.

— Не ги ли намират надолу по течението? — попита Сам.

— Обикновено налягането ги затиска към дъното и ги смазва. Няма много за откриване след това.

След четирийсет минути Гупта се обърна назад и каза:

— Наближаваме Тутинг. Пригответе се за кацане.

Сам и Реми с изненада установиха, че селцето си има писта за приземяване, макар и пообрасла с разни растения. Приземиха се и всички се измъкнаха от хеликоптера. На изток, нагоре по долината над върховете на дърветата се виждаха няколко покрива. Навярно Тутинг, предположиха Сам и Реми.

— От тук нататък ще вървим — заяви доволно Карна.

Тримата със Сам и Реми се заеха да разтоварват екипировката.

— Извинете ме за момент — каза Аджай и се отдалечи заедно с пилота. След малко се приближи отново.

— Гупта има предложение за вас — каза той. — Попита ме колко навътре в Китай отиваме и аз му казах. За допълнителна сума ще ни закара почти до крайната ни цел.

— Не го ли тревожат китайците? — попита Сам.

— Не много. Каза, че нямат радар в района, а и районът до целта ни е осеян с дълбоки и ненаселени долини. Може да прелети, без никой да го види.

— Е, това ми звучи много по-добре от шестдневно вървене първо в едната посока, а после и в другата — отбеляза Карна. — Колко иска?

Аджай попита Гупта на хинди и каза:

— Двеста хиляди рупии — четири хиляди щатски долара.

— Нямаме толкова у себе си — въздъхна Сам.

— Гупта предположи, че ще е така. С радост ще приеме кредитна карта.

Съгласиха се с условията на Гупта и пилотът предаде по радиото информацията за кредитната карта на Сам на базата в Итанагар.

— Това си е направо сюрреалистично — отбеляза Сам. — Седим си насред нищото, а индийски пилот ни изпразва кредитните карти.

— Както казах в Непал, нито миг не скучаем — засмя се Реми. — Знам, че глезенът ми ще се зарадва на тази промяна в плановете.

Аджай каза:

— Гупта казва, че плащането е минало. Можем да тръгнем, когато решите.

Хеликоптерът пое на север по долината на река Сианг. Скоро подминаха последното индийско селище преди границата. Не след дълго Гупта се обърна към тях и каза:

— Пресичаме линията Макмеън.

— Това е — каза Сам. — Нахлухме в Китай.

Самото прекосяване мина без произшествия, но скоро пейзажът се промени. Както им каза Гупта, върховете и хребетите се изостриха. Долината стана по дълбока, стените й се извисиха стръмно нагоре, а горите се сгъстиха. Най-стряскащата разлика беше Сианг. Тук, в южния край на клисурата Цангпо, реката кипеше, а вълните избухваха в канари и скални стени, хвърляйки пръски високо във въздуха. Гупта държеше машината колкото се може по-близо до реката и под хребетите.

— Петнайсет минути — каза по едно време Гупта.

Сам и Реми споделиха по една усмивка. Преминаха през толкова много перипетии, изминаха толкова много пътища и сега целта им беше само на петнайсет минути… или поне така се надяваха.

Карна беше кълбо от нерви. Стискаше челюсти, мачкаше топката в ръката си и не отлепяше очи от гледката през прозореца.

— Добре ли си, Джак? — попита Сам.

— Идеално, приятелю! Почти стигаме, нали?

— Наближаваме периметъра на координатите, които ми дадохте — заяви Гупта.

Аджай беше дал ориентировъчен диаметър от три километра. Около тях се издигаха подобни на обелиски възвишения с плоски върхове. Река Цангпо се увиваше в основите на отвесните скали като разпенена бяла панделка.

— Не виждам много каяци — отбеляза Сам. — Или какъвто и да било знак от хора.

Карна вдигна погледа си от картата, която гледаше, и отвърна:

— Бих се изненадал, ако видите. Погледнете на какво прилича терена. Само най-решителните — или най-лудите, смеят да припарят тук.

— Не знам като обида или като комплимент да го приемем — прошепна Реми на Сам.

— Ако се върнем живи, ще е комплимент — отвърна й той с усмивка.

Карна се обърна към Аджай:

— Помоли Гупта да се движи така, че да огледаме по-добре тези възвишения. Ако изчисленията ми са верни, сме точно над мястото.

Аджай предаде молбата на пилота. Гупта забави скоростта и започна да обикаля всяко едно от скалните възвишения. Променяше височината, за да могат пътниците да оглеждат отблизо образуванията. Реми не спираше да снима.

— Там! — извика внезапно Джак и посочи напред.

На сто метра от другата страна на прозореца се издигаше скално възвишение със средни размери — триста метра високо и широко около петстотин. Отвесните гранитни стени бяха покрити с увивни растения, листа и големи туфи мъх.

— Виждате ли го? — Показалецът на Карна се движеше по стъклото. — Формата… Започнете отдолу и продължете нагоре… Виждате ли къде започва да се разширява и как на трийсет метра под платото, внезапно се разгръща? Кажете ми, че го виждате!

На Сам и Реми им трябваха няколко секунди и по лицата им бавно се разляха усмивки.

— Огромна гъба! — възкликна Реми.

40.

Клисурата на река Цангпо, Китай

След няколко неуспешни захода заради силния вятър, Гупта успя да задържи хеликоптера над възвишението. Карна забеляза малка полянка в джунглата, близо до ръба на платото и я посочи на пилота. Той внимателно приземи хеликоптера. Щом перките спряха, всички слязоха и нарамиха екипировката.

— Това напомня ли ти на нещо? — Сам погледна внимателно Реми.

— Абсолютно!

Платото напомняше на онези, които бяха обходили в Северен Непал.

Под краката им се разстилаше килим от мъх, който преливаше от тъмнозелено до резедаво. Точно срещу тях се издигаше стена от гъста джунгла, в която се виждаха няколко подобни на тунели пътеки. Въздухът беше пълен с жуженето на насекоми и птичи крясъци. В едно дърво наблизо се мерна маймуна.

Джак и Аджай се приближиха до Сам и Реми.

— За щастие, районът за претърсване е малък — каза Карна. — Ако се разделим на две групи, ще се справим по-бързо.

— Съгласни сме — отвърна Сам.

— Още нещо — продължи Карна. Приклекна до раницата си, потършува известно време и накрая извади два револвера 38-и калибър. Подаде ги на Сам и Реми.

— Аз също имам, разбира се. Колкото до Аджай…

Аджай извади полуавтоматична „Берета“ от задната част на колана си, показа им го и го върна обратно.

— Очакваме ли проблеми? — попита Реми.

— В Китай сме, скъпа. Всичко може да се случи: бандити, терористи, китайската армия…

— Ако попаднем на китайската армия, тези пистолетчета само ще ги ядосат.

— Ще му мислим, ако стане. А и вероятно ще намерим каквото търсим и ще се върнем през границата, преди да падне нощта.

Сам каза:

— Реми и аз ще поемем на изток. Джак, вие с Аджай сте на запад. Ще се срещнем тук след два часа. Възражения?

Нямаше.

След като провериха дали радиостанциите им имат обхват, четиримата се разделиха. С включени челници и мачете в ръце, Сам и Реми избраха една от пътеките през джунглата и поеха по нея.

На три метра вече почти нищо не се виждаше. Сам отсече няколко лиани на пътя им, след което спряха, за да се огледат.

— Ежегодните количества дъжд, които падат тук, сигурно са огромни — каза Сам.

— Над две хиляди и петстотин милиметра — отвърна Реми и се ухили. — Знам колко обичаш фактите и проверих.

— Гордея се с теб.

На около метър над главите им се полюшваше плетеница от лиани, толкова гъста, че не виждаха нищо от самата гора.

— Това ми стои малко неестествено — каза Реми.

— Така е.

Сам заби върха на мачетето си в растителната завеса. Чу се дрънчене.

— Това е камък — промълви той.

Реми замахна с мачетето си вляво и вдясно и постигна същия резултат.

— В изкуствен тунел сме.

Сам взе радиостанцията от колана си и натисна копчето за връзка.

— Джак, там ли си?

Шум.

— Джак, обади се!

— Тук съм, Сам. Какво има?

— По пътека ли сте?

— Току-що влязохме.

— Замахни встрани с мачетето си.

— Добре… — Последва дрънчене и Джак се включи отново: — Каменни стени! Удивително!

— Помниш ли предчувствието си, че Шангри-Ла е бил храм или манастир? Е, мисля, че го намерихме.

— Май си прав. Изумително е какво могат да сторят хиляда години непрестанен растеж! Е, това обаче не променя плана ни, нали? Претърсваме комплекса и се срещаме след два часа.

— Добре. До след два часа.

След като Сам и Реми вече не се съмняваха, че се намират сред нещо построено от човешка ръка, започнаха да се оглеждат по-внимателно. Всеки квадратен метър от комплекса беше обрасъл с лиани и корени. Отпред Сам се опитваше да размахва мачетето си в тесни дъги, но въпреки това от време на време удряше по камъните.

Стигнаха до някаква ниша и спряха.

— Угаси лампата — каза Сам и угаси своята.

Реми го стори. Когато очите им привикнаха с тъмнината, започнаха да различават бледи петна слънчева светлина през покритите с растителност стени и тавана.

— Прозорци по стените и тавана — отбеляза Реми. — Сигурно е било изумителна гледка.

Сам и Реми се заизкачваха по едно стълбище и скоро стигнаха до площадка, където стълбите продължиха в обратната посока, нагоре до втория етаж. Минаха през един свод и пред очите им се откри широко пространство. Корени и лиани покриваха сводестия таван. Нарекоха помещението Голямата стая. По протежението й имаше шест полуизгнили дървени стълба, вероятно подпорни, които се крепяха единствено благодарение на обвитите около тях лиани. Точно срещу стълбището, от което дойдоха, имаше още едно, което водеше нагоре в мрака.

Сам и Реми се разделиха, за да огледат пространството. До далечната стена имаше редица каменни пейки, издълбани в стената, а пред тях в каменния под — шест правоъгълни отвора.

— Това са вани — каза Реми.

— Приличат на гробове.

Реми приклекна до един от отворите и почука по стената му с мачетето. То издрънча познато.

— Тук има още — каза Сам, като приближи другата страна.

Откриха полукръг от каменни пейки. Пред тях се виждаше кръгъл отвор, по-широк, отколкото Сам беше висок. Реми повтори упражнението с мачетето, но не успя да стигне до дъното на шахтата. Сам откри един камък, отчупен от близката пейка, и го хвърли в отвора.

Камъкът тупна приглушено.

— Около три метра дълбочина — каза Сам.

Приклекна и светна с челника си надолу, но през мрежата корени и лиани не се виждаше нищо.

— Ехо! — провикна се той. Нямаше ехо.

— Твърде много растения — предположи Реми.

Сам намери още един камък и се приготви да го хвърли.

— Какво правиш?

— Не мога да спра любопитството си. Не видяхме тази шахта на долния етаж, което значи, че е била зад някоя стена. Трябва да има някаква цел.

— Давай тогава.

Сам се наведе над дупката и хвърли камъка. Той първо се удари глухо, след това отново и накрая изтрака в твърда повърхност.

Реми каза:

— Добре, че го направи. Трябва да води някъде. Искаш ли…

Радиостанцията на Сам пропука. Насред пращенето се чуваше човешка реч. Изливаше се бързо и думите се припокриваха.

— Мисля, че са Гупта и Аджай — каза Реми.

Сам натисна бутона за връзка.

— Аджай, чуваш ли ме? Аджай, обади се!

Пращене. След това се чу гласът на Джак:

— Сам… Гупта… е забелязал… излита.

— Излита? — повтори Реми.

Обърнаха се и затичаха надолу по стълбите — Реми изоставаше, заради накуцването. Прекосиха помещението и поеха по тунела.

Реми се обади:

— Какво мислиш, че е забелязал?

— Единственото, което би го уплашило — отвърна Сам през рамо. — Хеликоптер.

— От това се боях.

Пред тях се появи овално петно светлина. Сам и Реми спряха пред него и изминаха приведени последните няколко стъпки. Перките на вертолета се въртяха бързо — в кабината Гупта яростно натискаше бутони и проверяваше показанията на уредите. Грабна радиостанцията си и заговори:

— Съжалявам, ще опитам да се върна! Скрийте се! Може да си отидат.

Машината се издигна, на десет метра височина наклони носа надолу и се скри от поглед.

С периферното си зрение Сам и Реми видяха Карна и Аджай да излизат от своя тунел. Сам махна и след това им направи знак да се скрият обратно. Така и сториха.

Сам и Реми първо чуха, а след няколко секунди видяха масленозелен хеликоптер в края на платото. Познаха незабавно формата на носа и ракетните установки: китайски З-9.

— Старият ни враг — промърмори Реми.

Двамата със Сам отстъпиха метър назад.

Военният хеликоптер продължи да се приближава, завъртя се и събуди още един техен свиден спомен: отворена врата и картечар. Хеликоптерът се плъзна странично до центъра на платото и кацна.

— Да вървим, Сам — прошепна Реми. — Трябва да се скрием.

— Почакай малко.

На прага се появи силует.

— О, не! — промълви Реми.

Жилан Шъ.

Тя стъпи на земята. В дясната й ръка се виждаше малък автомат. Към нея се присъединиха още двама — Ръсел и Марджъри Кинг, въоръжени по същия начин.

— Близнаците — чудо — не можа да се въздържи Сам.

Жилан се обърна, каза им нещо и пристъпи към страничната врата. Тя се отвори и оттам се показа китаец на четирийсет и няколко години. Сам извади бинокъл от раницата си и погледна.

— Мисля, че открихме китайската връзка на Кинг — каза Сам. — Определено е от армията. Много висок чин, полковник или генерал.

— Виждаш ли други войници вътре?

— Не, само картечаря. Но той, Жилан и близнаците са напълно достатъчни. Не знам обаче защо още не са угасили двигателя.

— Как ни намериха, за бога?

— Нямам представа. Твърде късно е да се чудим сега за това.

Офицерът и Жилан се ръкуваха и той затвори вратата. Двигателят на хеликоптера засвистя по-силно и машината излетя.

— Шансовете ни току-що се увеличиха — каза Сам.

— Какво прави Жилан?

Сам насочи бинокъла си към Жилан, за да я види как вади мобилен телефон от джоба на якето си. Тя набра няколко цифри и после заедно с близнаците изпроводи с поглед хеликоптера.

Хеликоптерът експлодира. Към земята се понесоха парчета горящи останки.

Сам и Реми помълчаха няколко секунди. Накрая Реми просъска:

— Този безжалостен…

— Кинг се подсигурява — каза Сам. — Сигурно е прекратил операцията с незаконните вкаменелости — теренът на разкопките, транспортната система, а сега и връзката с правителството трябва да бъдат заличени.

— Само ние оставаме — каза Реми. — Можем ли да ги застреляме оттук?

— Нямаме шанс. Пистолетите ни нищо не струват на повече от седем метра.

Жилан смени телефона с радиостанция. Долепи я до устата си.

По радиото на Сам се чу:

— При теб ли е?

— При мен е — гласът на Аджай.

— Изкарай го навън.

Сам и Реми погледнаха вдясно. Джак Карна пристъпи от входа на тунела, следван от Аджай. Дулото на пистолета му беше опряно в главата на Карна. С другата ръка го стискаше за яката.

Спряха пред тримата новодошли. Намираха се на десетина метра вдясно от Сам и Реми.

— Защо, Аджай? — попита Карна.

— Много съжалявам, господин Карна. Наистина!

— Но… защо? Приятели сме. Познаваме се от…

— Дойдоха при мен в Катманду. Предложиха ми повече пари, отколкото бих спечелил за десет живота. Мога да изпратя децата в университет, да си купим нов дом… Съжалявам! Но тя ми даде дума. Няма да нарани никой от вас.

Карна отвърна:

— Излъгала те е. — След това се обърна към Жилан: — Вече срещнах челядта ти в Ло Монтанг преди няколко месеца. Но с вас не мисля, че сме се запознавали.

Жилан каза:

— Казвам се…

— Жената — дракон, знам. Закъсняхте, нали го съзнавате. Това не е мястото. Теуранг не е тук.

— Лъжеш! Аджай, какво ще кажеш?

— Преди малко започнахме да търсим, госпожо. Господин Карна и двамата Фарго са сигурни, че това е мястото на Шангри-Ла.

Жилан каза:

— И като говорим за Фарго… Излизайте и двамата! Хеликоптерът ви го няма! Излезте, помогнете му да намери Златния човек и ще дам сигнал да дойдат да ни приберат. Ще ви приземя в Инкьон. Имате думата ми!

— Госпожо Жена дракон, Сам и Реми ви познават — каза Карна. — Обещанията ви нищо не струват.

— Навярно сте прав — отговори Жилан. — Господин и госпожо Фарго! Излезте или ще убия приятеля ви!

Реми прошепна:

— Сам, трябва да му помогнем.

— Тя точно това иска — отвърна Сам.

— Не можем просто да й позволим…

— Знам, Реми!

Карна се обади:

— Госпожо Жена дракон, не могат да ви чуят. Всичко това зад мен е храм — толкова голям, че ще са нужни месеци да се претърси. Точно сега вероятно не знаят, че сте тук.

— Биха ме чули по радиото.

— Не и отвътре. Там няма сигнал.

Жилан обмисли това.

— Аджай, вярно ли е това?

— За радиото, като цяло да. Колкото до храма, огромен е. Може да не са разбрали, че пристигате.

— Тогава ще трябва да ги намерим — каза Жилан.

— Освен това — добави Карна, — ако гледаха, щяха да знаят какво искам аз. Цял живот съм търсил Теуранг. По-скоро бих умрял и бих ги оставил да го унищожат, отколкото да го дам на вас.

Жилан се обърна към Ръсел, който стоеше зад дясното й рамо и му каза нещо. Ръсел вдигна автомата.

Подведен от импулс, за който незабавно съжали, Сам извика:

— Джак, залегни!

Оръжието на Ръсел избълва огън. Кръв пръсна от врата на Карна и той се свлече. Ръсел стреля отново, три куршума в гърдите на Аджай. Той се препъна назад и падна мъртъв. Жилан извика.

— Там са! В онзи тунел! След тях!

Ръсел и Марджъри се затичаха с вдигнати оръжия. Зад тях Жилан закрачи към тялото на Карна.

Сам се обърна и стисна Реми за раменете.

— Бягай! Скрий се!

— Ами ти?!

— Идвам след теб.

Реми се обърна и затича несигурно по тунела. Сам вдигна пистолета и стреля веднъж по Ръсел и Марджъри. Не се надяваше да ги улучи, но стрелбата му постигна целта си. Близнаците се разделиха и се хвърлиха зад най-близките канари.

Сам се обърна и затича след Реми.

Беше стигнал едва до половината път в тунела, когато чу стъпки зад себе си.

— Бързи гадини! — измърмори Сам и продължи. Реми беше достигнала края на тунела и зави вляво.

Край Сам пропищяха няколко куршума. Той се хвърли вдясно, удари се в стената, обърна се настрани и стреля към подскачащите светлини на челници, напредващи по тунела. Отново се обърна и продължи да тича.

След още пет крачки се озова при Реми. Тя клечеше до близката стена.

— Хайде…

Отвън чуха изстрел, пауза и втори изстрел.

Сам я хвана за ръката и заедно изтичаха по стълбището. В стъпалата зад тях се забиха куршуми. Стигнаха до площадката между двете стълбища и поеха по второто. Реми се подхлъзна. Падна и изстена.

Сам й помогна да се вдигне на крака, изкачиха останалите стъпала и спряха пред свода, водещ към Голямата стая. Реми успя да каже през стиснати зъби:

— Да ги причакаме ли?

— Въоръжени са по-добре, а и няма да ни налетят по стълбите. Поседни и си поеми дъх. Ще проверя следващото стълбище.

Още щом постави крак на първото стъпало, Реми извика:

— Сам!

Реми се беше привела и тичаше през свода към Голямата стая. Вдясно на площадката се появиха два силуета и поеха нагоре по стълбите.

— Грешка, Сам — промърмори си той под нос.

Стреля два пъти, но пистолетът му беше безполезен. И двата куршума пропуснаха и хвърлиха искри от камъка зад Ръсел и Марджъри. Близнаците се приведоха и се скриха от поглед.

Гласът на Реми се чу от свода.

— Сам, бягай! Ще се оправя!

— Не!

— Просто го направи!

Сам прецени на око разстоянието до свода на Голямата стая и разбра, че няма да успее. Ръсел и Марджъри щяха да го застрелят на половината път.

— По дяволите! — изхриптя той.

Ръсел и Марджъри стигнаха до върха на стълбите и стреляха.

Сам се обърна и затича по стъпалата нагоре.

Приклекнала в една от ваните и угасила челника си, Реми знаеше, че позицията й е крайно уязвима.

След изстрелите се възцари тишина.

Тогава Ръсел прошепна:

— Тук е. Ти си с нея, аз — с него.

— Живи или мъртви? — попита тихо Марджъри.

— Мъртви. Майка казва, че това е правилното място. Теуранг е тук. Когато се отървем от Фарго, ще имаме колкото време си искаме да го намерим. Хайде!

Реми нямаше време за мислене. Излезе от ваната, прокрадна се до шахтата и скочи в нея.

Сам се озова сред лабиринт от малки свързани една с друга стаи и коридори. Тук корените и лианите бяха много по-нагъсто и пресичаха помещенията като чудовищни паяжини. Процеждаха се слаби слънчеви лъчи и изпълваха лабиринта със зеленикав сумрак.

Сам беше оставил мачетето си на входа на тунела и не му оставаше нищо друго, освен да си проправя път сред преплетените растения както успее. Зад него се чуха стъпки.

Сам застина.

Още три стъпки. По-близо. Сам завъртя глава, опитвайки се да разбере от коя посока идват.

— Фарго! — извика Ръсел. — Баща ми иска само Теуранг. Реши да не го унищожава. Чуваш ли ме, Фарго?

Сам мълчеше. Пристъпи вляво, под един корен с дебелината на човешки крак, а след това през една врата.

— Иска същото като вас — извика Ръсел. — Иска да види Златния човек в музей, където му е мястото. Двамата със съпругата ти ще сте съоткривателите. Представи си славата!

— Не го правим за слава — каза под нос Сам. — Идиот!

Вдясно, по-надолу по коридора, се скъса една лиана и я последва едва чуто:

— Мамка му!

Сам приклекна, премести пистолета в лявата си ръка и надзърна иззад ъгъла. На шест метра от него, Ръсел тичаше право към прикритието му. Сам стреля. Ръсел се препъна, но успя да се задържи прав и се скри в една врата.

Сам прекоси коридора и влезе в отсрещната стая. Отвори барабана на револвера. Оставаше му един куршум.

Реми се приземи тежко в дъното на шахтата и опита да се претърколи през рамо, за да намали силата на удара, но се удари в нещо твърдо. По гърдите й се стрелна нажежена до бяло болка. Тя сподави вика си и се насили да остане неподвижна. Намираше се в пълен мрак. По всяка вероятност беше под земята.

Отгоре долетя гласът на Марджъри.

— Реми? Излез! Знам, че си ранена. Излез и ще ти помогна.

Няма да стане, сестро, помисли си Реми.

Реми събра шепи около челника си, включи го и огледа набързо. Отзад имаше стена — отпред, широк тунел, който водеше леко надолу. От двете му страни се виждаха сводове. Реми изключи челника.

Запълзя напред на колене и лакти. Когато реши, че се е отдалечила достатъчно от Марджъри, включи челника. Притиснала ръка към гърдите си, Реми се изправи. Избра си свод напосоки и пристъпи през него. Вляво видя още един.

От тунела се чу тупване и изсумтяване. Реми погледна зад ъгъла, точно навреме за да види как лъча от челника на Марджъри се завърта към нея. Реми вдигна пистолета, прицели се и стреля бързо три пъти. Дулото на автомата на Марджъри също проблесна.

Реми заотстъпва назад, обърна се и се хвърли през следващия свод.

Сам знаеше, че Ръсел е зад него, в коридора отсреща.

Един куршум, помисли си Сам. Ръсел има повече. Сам трябваше да го подмами към себе си, на три метра или по-малко, но достатъчно близо, за да не пропусне.

Като се опитваше да запомни разположението на стаята, Сам се промъкна към другия й край, след това пристъпи вляво през един свод. Обърна се надясно, пристъпи до следващия свод и рискува да погледне в коридора.

Отсреща нещо изпука. Ръсел!

Вдигнал пистолет, Сам се отдръпна от вратата. Стигна до следващия свод и понечи да мине през него.

Ръсел стоеше в коридора. Сам вдигна пистолета и се прицели. Но Ръсел пристъпи и се скри от поглед. Сам направи две големи крачки напред и с пистолет пред себе си влезе странично в коридора.

Озова се лице в лице с Ръсел.

Сам знаеше, че Ръсел е по-млад и по-силен от него, а сега се оказа и много по-бърз. Преди Сам да успее да натисне спусъка, Ръсел замахна с приклада на автомата. Сам се отдръпна навреме, за да не поеме цялата сила на удара, но въпреки това пред очите му изскочиха звезди. Инстинктивно се хвърли напред и хвана Ръсел в мечешка прегръдка, която блокира ръцете на противника му. Двамата се запрепъваха назад. Ръсел се опря на единия си крак и се завъртя, повличайки го. Сам обаче запази равновесие и заби коляно в слабините на Ръсел. Младокът изсумтя. Сам го удари отново и отново. Краката на Ръсел се подгънаха, но успя да остане прав.

Приклещени един в друг, те се озоваха с препъване в следващата стая, удариха се в една стена и преминаха в трета стая. Ръсел отметна глава и прибра брадичката си. Сам имаше време само да се досети какво ще стори противникът му, преди челото на Ръсел да се забие във веждата му. Пред очите му отново изскочиха звезди и в полезрението му започна да се прокрадва мрак. Сам издиша рязко, вдиша дълбоко и стисна зъби. Зрението му се проясни леко. Също отметна глава, но разликата във височината правеше удара с глава невъзможен. Вместо това Сам си избра ключицата на Ръсел. Този път Ръсел извика от болка. Сам продължи с атаката си по същия начин, още няколко пъти. Автоматът на Ръсел се удари в земята.

Отново се завъртяха, като Ръсел се опитваше да използва по-голямата си сила, за да наруши равновесието на Сам или да го приклещи до някоя стена.

Ненадейно балансът на Ръсел се промени — отстъпваше назад по-бързо, отколкото можеха да го задържат краката му. Сам превключи на наученото в джудото. Щеше да се възползва максимално от ситуацията. Вложи цялата си сила в краката си и се засили напред. Избута Ръсел назад, набирайки скорост. Удариха се в ръба на един свод и отново излязоха в коридора. Сам продължи да натиска.

И двамата западаха — равновесието на Ръсел го бе предало. Обгърна ги завеса от зеленина. Сам чу и усети как се късат лиани. Видя светлина зад рамото на Ръсел. Пусна го и го удари в слънчевия сплит с глава. Ръсел изчезна през завесата. Сам се опита да се задържи, но също пропадна в празното.

Небеса и гранитни стени изпълниха погледа му, а далече долу кипеше река…

Падането спря изведнъж. Ударът изкара въздуха му. Вдиша няколко пъти. Отвори очи. Виждаше само един черен стоманен цилиндър.

Пистолет, помисли си зашеметено. Още стискаше пистолета си.

Лежеше по корем върху един от големите клони на покрито с мъх дърво. Огледа се. Явно бяха паднали от прозорец на храма. Дървото, израсло от външната стена на храма, беше вкоренено в малко парче земя на ръба на платото. Под него имаше триста метра до река Цангпо.

Сам чу стон под себе си. Проточи врат — Ръсел лежеше по гръб до дървото. Очите му бяха отворени и гледаха Сам.

С лице, изкривено от болка, Ръсел седна. Дясната му ръка се плъзна по единия крачол и го повдигна. Към ботуша си беше прикрепил кобур. Ръсел посегна към револвера в него.

— Недей, Ръсел! — каза Сам.

— Върви на майната си!

Сам се прицели в гърдите на Ръсел.

— Недей! — отново го предупреди той.

Ръсел откопча кобура и извади револвера.

— Последен шанс — каза Сам.

Ръсел понечи да вдигне ръка.

Сам стреля. Ръсел ахна и падна назад с очи, сляпо втренчени в небето.

Водена от бясно подскачащия лъч на челника си, Реми се хвърли през свода. В камъните до нея се забиваха куршуми. Реми се завъртя, стреля на сляпо два пъти и продължи да тича.

Оказа се отново в коридора. Шахтата остана вляво от нея. Реми се обърна надясно и продължи, като полунакуцваше, полутичаше. Отпред челникът й освети тъмен кръг в пода. Още една шахта. Реми се опита да я заобиколи, но болката и нараненият глезен й попречиха и тя се изтърколи през отвора.

Падането, за щастие, беше кратко. Тази шахта беше може би наполовина по-плитка от първата. Реми се приземи на дупето си. Този път болката беше твърде силна, за да я сподави. Изкрещя! Претърколи се и затърси пистолета си. Нямаше го.

Трябваше й нещо… каквото и да е. Марджъри идваше.

Лъчът от челника на Реми се спря на някакъв дървен предмет. Още преди съзнанието й да й каже какво е, ръцете й го заопипваха — тъмно дърво, тежък черен лак, без видими сглобки…

Тя протегна ръка, обхвана ръба на кутията с върховете на пръстите си и я придърпа към себе си. На ярката светлина Реми видя четирите символа — четирите знака на лова, разположени в квадрат.

— Хванах те!

Марджъри се спусна през отвора и се приземи като котка в краката на Реми. Завъртя автомата си, така че да сочи към Реми.

— Не и днес! — извика Реми.

Грабна сандъка на Теуранг, вдигна го с две ръце над главата си и се изправи със скок, като удари силно Марджъри в челото.

Лицето на полукитайката се отпусна, тя подбели очи и обляна в кръв се строполи на земята без да помръдне.

Стъписана, Реми заотстъпва, докато гърбът й не се опря в каменната стена. Плъзна се по нея и седна. Затвори очи.

След известно време някакви звуци достигнаха до объркания й ум.

— Реми? Реми?

Сам!

— Тук съм! — извика тя. — Тук долу!

След трийсетина секунди в отвора на шахтата се появи лицето на Сам.

— Добре ли си?

— Може да ми трябва преглед, но съм жива.

— Това същото, за което си мисля ли е?

Реми потупа сандъка до себе си.

— Просто ми попадна. Чист късмет.

— Мъртва ли е Марджъри?

— Не мисля, но я ударих доста силно. Може никога да не е същата.

— За нейно добро е. Готова ли си да се качиш?

Сам, въоръжен с автомата на Ръсел, си беше проправил път до главния тунел. Не знаеше къде е Жилан, затова просто взе раницата си и пое към втората шахта и Реми.

След трийсет минути двамата е озоваха отново в Голямата стая. Заедно извадиха от шахтата отпуснатото тяло на Марджъри. Сам подаде на Реми автомата, взе Марджъри и я прехвърли през рамо.

— Внимавай за Жената — дракон — каза той на Реми. — Ако я видиш, стреляй и не питай.

Когато наближиха изхода на тунела, Реми спря.

— Чуваш ли това?

— Да… Някой си подсвирква. — Сам се ухили. — Това е „Владей, Британия“[10]!

Сам и Реми предпазливо се показаха от тунела.

На седем-осем метра, с гръб към една канара седеше Джак Карна. Забеляза ги и спря да свири. Махна им жизнерадостно.

— Привет-мривет! Ха-ха, това се римуваше. Колко съм умен.

Втрещени, Сам и Реми се приближиха до него. Под шала, който бе увил около врата си, Карна бе натъпкал няколко марли, а в скута си държеше беретата на Аджай.

На метър-два от него Жилан Шъ лежеше по гръб, а главата й беше подпряна на сгънатия анорак на Аджай. И двете й бедра бяха пристегнати с окървавени превръзки. Жилан беше будна — гледаше ги свирепо, но не продумваше.

Реми каза:

— Джак, мисля, че трябва да ни обясниш.

— Разбира се. Както се оказа, Ръсел стреля добре, но не идеално. Мисля, че се опита да стреля през мен и да уцели и Аджай. Проклетият му куршум премина през онзи мускул… как се казва, този между рамото и врата?

— Трапецовидния — подсказа Сам.

— Същият. Пет сантиметра вдясно и щях да съм пътник.

— Боли ли те? — попита Реми.

— Не знам къде се намирам. А какво носиш ти, прекрасна Реми?

— Валяше се по пода.

Реми постави кутията до Карна. Той се усмихна и потупа капака.

— Ами тя? — попита Сам.

— А, Жената — дракон. Много просто. Мислеше, че съм мъртъв и свали гарда. Докато вървеше към мен, грабнах пистолета на Аджай — този тук, и я прострелях в десния крак. След това и в левия, за всеки случай. Мисля, че се получи добре. Вие какво ще кажете?

— Съгласен съм — отвърна Сам.

Обърна се към Жилан. Приклекна и пусна Марджъри до нея. Жилан се пресегна и докосна лицето на дъщеря си. Сам и Реми гледаха стъписано, докато очите на Жилан се пълнеха със сълзи.

— Жива е — каза тихо Сам.

— А Ръсел?

— Не.

— Убихте го!? Убихте сина ми!?

— Не ми остави друг избор.

— Тогава аз ще убия теб, Сам Фарго!

— Може да опиташ. Но първо помисли: можехме да оставим и Марджъри да умре. Не го направихме. Джак е можел да те убие. Не го е направил. Тук си заради съпруга си. Изпратил е теб и децата ти да му вършите мръсната работа и сега синът му е мъртъв. Ще слезем оттук и ще те вземем със себе си. А щом се доберем до телефон, ще се обадим на ФБР и ще разкажем всичко, което знаем. Имаш избор — можеш да си свидетел, а можеш и да си обвиняем. Така или иначе, отиваш в затвора, но ако изиграеш картите си добре, Марджъри може да се отърве.

— На колко години е? — попита Реми.

— Двайсет и две.

— Животът е пред нея. От теб зависи как ще го прекара — свободна от хватката на баща си или в затвора.

Изпълненият с омраза поглед на Жилан ненадейно изчезна. Лицето й се отпусна, сякаш току-що бе оставила зад себе си тежко бреме.

— Какво трябва да направя?

— Кажи на ФБР всичко, което знаеш за работата на Чарлс Кинг — всяка гадост, която е извършил или ти е наредил да извършиш.

Реми добави:

— Умна си, сигурна съм, че си се подготвила за нещо такова. Имаш много дебела папка за Кинг някъде, нали?

— Какво избираш? — попита Сам.

Жилан се поколеба, но кимна.

— Добър избор. Джак, май че изгубихме радиопредавателите си.

— Моят е тук.

— Включи го и се опитай да се свържеш с Гупта. Време е да се махаме от тук.

Епилог

Катманду, Непал

Няколко седмици по-късно

Спасителната операция на Сам и Реми от храма Шангри-Ла се разви без усложнения. Както им беше обещал, Гупта кръжеше в района и чакаше да му се обадят. Върна се и ги взе. Четири часа след като напуснаха китайското въздушно пространство, Гупта се приземи на летище Итанагар.

Освен тях нямаше други живи свидетели на случилото се в планините, така че никой в китайското правителство не разбра за инцидента. Гупта и пътниците му просто бяха разглеждали забележителности.

Прегледаха Сам и Реми в болницата на Итанага и ги пуснаха да си ходят, а Марджъри остана, за да бъде наблюдавана и през нощта. Също като баща си, тя се оказа доста твърдоглава и резултатът от удара на Реми бе просто леко мозъчно сътресение.

Карна отказа медицинска помощ, докато не се върнат в Непал, но Гупта почисти и превърза раната му.

След няколко дълги разговора с Руб Хейуд, Сам уреди Жилан Шъ и Марджъри да бъдат преместени тайно във Вашингтон, където ги чакаха специални агенти на ФБР. По време на разпита Шъ не спести нищо за Чарлс Кинг. Според Руб, ФБР и Министерството на правосъдието били организирали специален екип за разследване на незаконните операции на Кинг. Руб предполагаше, че Кинг ще прекара остатъка от живота си зад решетките.

Непалското правителство и научната общност на страната старателно пазеха сандъка, докато главният им антрополог Рамос Шадар и помощниците му разгледат съдържанието. Беше решено откритието на Златния човек и на храма Шангри-Ла да се пазят в тайна до момент, в който могат да бъдат огласени пред целия свят.

И ето, че моментът настъпи.

— Наздраве! — каза Реми и вдигна чашата си с шампанско.

Останалите — Сам, Джак Карна, Адала Каалрами, Сушант Дхарел и Рамос Шадар, повториха наздравицата и се чукнаха.

— Време е за откриването — каза Шадар с усмивка. — Сигурен съм, че всички очаквате този момента с нетърпение.

— За Теуранг! — каза тихо Реми.

Изкачиха стълбите до подиума на изложбената зала в университета на Катманду. Официалното откриване и пресконференцията щяха да са утре, но Сам, Реми и останалите получиха честта да разгледат находката предварително.

— Кой пръв ще вдигне покривалото и ще види Златния човек? — попита Шадар, който знаеше какво има в сандъка и вече се забавляваше в очакване на реакциите на останалите. — Кой ще има честта да го направи?

— Няма спор — отвърна Сам, — Джак заслужава да е пръв.

— Господин Карна, ако обичате — каза церемониално Шандар и направи жест към покрития сандък.

Карна кимна за благодарност и със сълзи в очите се приближи. После с благоговение дръпна връвта, която вдигаше покривалото.

Сандъкът беше отворен. Всички зяпнаха.

В него лежеше в зародишна поза почти изцяло позлатен скелет. Под светлината на прожекторите гледката беше величествена. Всички замълчаха за няколко секунди.

Накрая Джак Карна попита:

— Защо е толкова малък?

— Прилича на малко момче — промълви Реми. — На не повече от три години.

— Не може да е повече от метър висок — предположи Сам.

Шадар се ухили:

— Метър без три сантиметра, ако трябва да сме точни. Тежи около двайсет и три килограма. Мозъкът му трябва да е бил с размерите на бейзболна топка.

— Вероятно е фалшификат — каза Адала Каалрами.

Шадар поклати глава.

— Може и да ви е трудно да повярвате, но това е трийсетгодишно човешко същество. Можем да изчислим възрастта по зъбите и костите.

— Джудже? — попита Сам.

— Не — отвърна Шадар, — отделен човешки вид, живял между осемдесет и пет хиляди години и петнайсет хиляди години преди наши дни. Когато открили този скелет в една пещера, сметнали, че е свещен и позлатили костите.

— И го почитали повече от хиляда години — добави Сам.

В очите на Шадар проблесна лукаво пламъче.

— Не него — каза бавно той. — Нея.

Настъпи дълга тишина, докато останалите осмислят думите му.

— Разбира се! — възкликна Реми. — Животодаряваща! Майката на човечеството! Теуранг е жена! Нищо чудно, че са се прекланяли пред нея.

Сам поклати глава с развеселено изражение.

— Ама защо жените винаги имат последната дума?

1

Гомпа — смесица от укрепление, университет и будистки манастир в Тибет, Индия, Непал и Бутан — Бел.прев.

2

Частен детектив Магнум — американски сериал от осемдесетте, с участието на Том Селек.

3

Изключително популярна в тази част на света бърза храна от пържено тесто с различни подправки и сосове — Бел.прев.

4

Общо название на част от най-престижните университети в североизточната част на САЩ — Бел.прев.

5

Традиционна женска дреха, която се носи в Индия, Бенгладеш, Непал и Шри Ланка. Представлява дълго парче плат (между 4 и 9 метра), което се загръща около тялото — Бел.прев.

6

Манджусри — полубожество, свързано с трансценденталната мъдрост в будизма махаяна и с медитацията в езотеричния будизъм — Бел.прев.

7

РЕИ — марка екипировка за туристи, катерачи и т.н. — Бел.прев.

8

Наутилиус — вид главоного — Бел.прев.

9

Верига закусвални в САЩ — Бел.прев.

10

Популярна британска патриотична песен, написана през 1740 г. — Бел.прев.

Content

Клайв Къслър, Грант Блекууд
Кралството
(книга 3 от "Приключенията на семейство Фарго")

Пролог

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

Епилог

1